Káldi Biblia jegyzetei 
MÓZES ELSÕ KÖNYVE. GENESIS.
Az egész szentírásnak elsõ és hihetõleg legrégibb könyve a görög fordítás szerint, melyet a latin is követett, „Genesis“-nek azaz „Teremtés“-nek neveztetik, mivel abban a világnak és minden dolgoknak teremtése adatik elé. Mózes, az izraelitáknak Istentõl választott és megvilágosított törvényhozója, valószínûleg még Egyiptomból történt kijövetele elõtt szerzé azt, hogy az isteni törvényhozásnak alapúl szolgáljon, és népénél emlékezetbe hozza ama nagy irgalmat és jótéteményeket, melyeket Isten Izrael õseihez mutatott, minden népek közõl õket választván ki, hogy közvetlen kijelentés által tanítsa, és közöttök a megváltás nagy munkájának utat készítsen. – Az e könyvben eléadott történet a világ teremtésétõl kezdve, Józsefnek, Jákob fiának haláláig terjed, és idõszámításunk szerint 2369 évet foglal magában.
1 Móz. 1
1 Móz. 1,1
Az idõ kezdetében, mielõtt valami teremtetett (sz. Ágoston. IV. later. zsinat.). Tehát a világ nem öröktõl vagyon. Némely sz. atyák szerint e kifejezés: „Kezdet“ itt az Isten Fiát jelenti, mivel ez magát (Ján. 8,25) Kezdetnek nevezi.
1 Móz. 1,1
semmibõl (IV. later. zsinat) azaz mindenható akaratja által.
1 Móz. 1,2
idomtalan; a dolgok elemei még elválasztatlanúl, rendetlenûl és összevissza voltak zavarva. A föld nem volt egyéb, mint leendõ dolgok örvénye, üres, puszta, minden fa, növény és élõ lények nélkûl.
1 Móz. 1,2
a dolgok elemei õsanyaga fölött, hogy minden abból alakúljon (sz. Jeromos, Ambrús). Lásd Zsolt. 32,6.
1 Móz. 1,3
Az Isten Igéje által lett minden. Zsolt. 32,6. Sirák 18,1. Ján. 1,1.2.3. Ime a Szentháromság, az Atya, Fiú és Szentlélek mint mûködék a teremtésnél! Némely sz. atyák szerint erre mutat a héber szó „Elohim (Istenek)“ is, mely e részben „Isten“ helyett többes számban fordul elé, s egyes számba tett igével kapcsoltatik össze.
1 Móz. 1,3
Isten az õselemektõl elválasztá a világosság anyagát.
1 Móz. 1,4
hogy tökéletes, és czéljának egészen megfelel.
1 Móz. 1,5
A világosságot sötétség, a napot éj elõzte meg; azért számítják vala a zsidók, valamint késõbb az anyaszentegyház is ünnepeinél a napot egyik estétõl a másikig.
1 Móz. 1,6
a földet környezõ lég. Isten úgy rendelé, hogy a vízelemek a légkör fölé emelkedjenek.
1 Móz. 1,14
azaz: szolgáljanak jelûl, mértékûl az idõkre, napokra és évekre.
1 Móz. 1,20
Lásd 21. v.
1 Móz. 1,24
Lásd 25. v.
1 Móz. 1,26
Az ember lelke – szabad akarat, halhatatlanság és szellemi tehetség által, különösen pedig az igazság és szentség által hasonlít Isten képéhez. Efez. 4,24. Kol. 3,10. Ez utóbbi két tulajdon elveszett a bûn által, de Krisztusban ismét visszanyerjük azt, ha az õ parancsait és anyaszentegyházának rendeléseit követjük. Csak az igaz és szent ember uralkodik igazán a földön és teremtményeken; a bûnös ezeknek rabszolgája. – Mondá Isten: Alkossunk. Vesd össze e többes számról az 5-ik jegyz.
1 Móz. 2
1 Móz. 2,1
A héber szerint: azoknak egész serege vagyis az égen és földön létezõ teremtmények összesége.
1 Móz. 2,3
Az Isten megnyugován vagyis megszûnvén teremteni, megszentelé a nyugalomnapot, hogy azt az ember is szent nyugalomban töltse, miután hat napig munkálkodott.
1 Móz. 2,3
melyet Isten gondolatában teremtett, és igéje által valósított.
1 Móz. 2,6
A héber szerint: sûrû köd és gõz, mely esõ hiányában a földet termékenyíti vala.
1 Móz. 2,7
Isten az ember testét földbõl alkotá, és életet adott annak az Istenhez hasonló halhatatlan lélek által (Ar. sz. János).
1 Móz. 2,8
harmadik nap. Móz. I. 1,9–13. A héber szerint: Plántála az Isten napkelet felé egy kertet Éden vidékén.
1 Móz. 2,10
A héber szerint: Éden tartományából.
1 Móz. 2,10
A paradicsom négy folyója közõl csak a két utóbbi, a Tigris és Eufrates mutatható meg a mostani földterûleten. Fizon alatt némelyek Fazist értik, az aranydús Kolchis közelében, Gehon alatt Oxust. Egyébiránt a sz. atyák tanitása szerint, a földi paradicsom helyét az emberek fel nem födözhetik.
1 Móz. 2,12
nemes, jóillatú földmézga.
1 Móz. 2,13
A héber szerint: Kús-földe; némelyek szerint ez valamely bizonytalan déli tartomány; mások szerint Scythia.
1 Móz. 2,15
még nem orczája verítékével, hanem jókedvbõl és mulatsággal.
1 Móz. 2,17
Itt a halandóság által a véteknek egyéb szomorú következéseit is kell értenünk.
1 Móz. 2,18
A héber szerint: ki mellette (hozzávaló) legyen.
1 Móz. 2,19
Kitûnik ebbõl, mily alaptalan azok véleménye, kik azt tartják, hogy kezdetben az ember nem volt képes gondolatait rendes élõszóval kifejezni.
1 Móz. 2,20
Látá, hogy minden állat neme szerint páros, csak õ nem talála magához hasonló segítõt.
1 Móz. 2,21
Több sz. atyák szerint: elragadtatást, melyben Ádám látá, mi történt vele. Lásd Jel. 1. r. 25-ik jegyz.
1 Móz. 2,24
valamint szeretet által már lélekben egygyé lettek.
1 Móz. 2,25
mert az ártatlanság ruhája födé õket (sz. Ágoston).
1 Móz. 3
1 Móz. 3,1
miután a sátán által eszközûl használtatott az asszony elcsábitására. Bölcs. 2,24. Ján. 8,44. Jel. 12,9.
1 Móz. 3,1
A héber szerint: Az Isten mondá-e valóban?
1 Móz. 3,14
a kígyó által jelképezett sátánnak aljas, undok eledele mindazon bûn és tisztátalanság, melyekre az embereket különféle ármányai által csábítja.
1 Móz. 3,15
Õ, az Üdvözítõ anyja; vagy: õ, az asszony magzata, vagy pedig a héber szerint: maga az Üdvözítõ (Theod. Ágoston stb.).
1 Móz. 3,15
Õ a sátánnak és pártjának hatalmát egykor egészen megtöri, míg ez neki csak némi károkat tehet.
1 Móz. 3,16
A héber szerint: férjed után lesz kívánságod.
1 Móz. 3,17
A héber szerint: temiattad. Ezentúl csak fáradalmas munka által fog gyümölcsöt teremni.
1 Móz. 3,21
Isten, ki elõtt semmi sem kicsiny, mert semmi sem nagy, az õ végtelen szeretetében.
1 Móz. 3,22
Isten ez által megszégyeníté az ember kevélységét, ki Istenhez hasonló akart lenni (sz. Ágoston, Theod.)
1 Móz. 3,22
ily inséges állapotban.
1 Móz. 3,23
Csak igazság és szentség által nyerhetjük azt lelkiképen ismét vissza. Õrízkedjünk a sátán kígyói ravaszságától, ki a test és szemek kivánsága és a nagyravágyó kevélység által mindenkor tõrbe igyekszik ejteni: akkor lesz részünk igaz hit és bûnbánat által az élet fájában, Krisztusban. Jel. 2,7.
1 Móz. 3,24
azaz: erõsöket és hatalmasokat (angyalokat) (Ar. sz. Ján. Ágost.) – A kerubok, egyebeken kivûl, jelképei voltak a törvénynek is. Móz. II. 25,18–22. Csak ha legyõzzük az önmegtagadás fájdalmát, mely a törvény hû követésével jár, akkor juthatunk lelkiképen ismét a paradicsomba, az élet fájához.
1 Móz. 4
1 Móz. 4,4
Isten égi tûz által emészté meg Ábel áldozatát, de nem Kainét (sz. Jerom.).
1 Móz. 4,7
a bûnnek büntetése.
1 Móz. 4,7
a bûnös kivánságokat gyõzd le. A héber szerint: Nemde, ha jót cselekszel, akkor fölfelé tekintesz? és ha nem jót cselekszel, ajtó elõtt fekszik a bûn, és kivánsága van hozzád, de te uralkodjál rajta.
1 Móz. 4,16
A héber szerint: lakék Nód (a számkivetés) földén. Igy nevezteték utóbb azon tájék, hova Kain futott vala.
1 Móz. 4,20
alapítója, kezdõje volt a vándor pásztor-életnek.
1 Móz. 4,23
azaz: megöltem, s a közben sebet és kékségeket kaptam.
1 Móz. 4,24
Ha Kain gyilkosa annyira megbüntettetik, mennyivel inkább fog Lámeké, ki nem volt testvér-gyilkos, mint Kain!
1 Móz. 4,25
Szet annyit jelent, mint rendelt vagy adatott.
1 Móz. 4,26
Az elfajúlt Kain maradékai csak a földi javak után törekedtek, s mindinkább eltávoztak az Istentõl; a jámbor Szet utódai pedig lelkök üdvérõl gondoskodván, Istennek híven szolgáltak. Ime már ekkor is összegyülekeztek közistenitiszteletre.
1 Móz. 5
1 Móz. 5,3
mely a bûnbeesett Ádámnak képmása volt.
1 Móz. 5,24
õt más helyre tévén át, melynek meghatározásában az irásmagyarázók különféleképen vélekednek. L. Sirák 44,16.
1 Móz. 5,29
Noé nyugalmat jelent.
1 Móz. 5,30
Ezen egész névsorban csak azon fiúk említtetnek, kik a Krisztus nemzetség-tábláján elésoroltatnak. Luk. 3,23–38. Ime a sz. irásban minden Krisztusra vonatkozik.
1 Móz. 5,31
A vízözön elõtt sokáig éltek az emberek, mivel az egész természet és különösen az embereké nem volt annyira elgyengûlve, mint ezt a vízözön utáni korszakban találjuk. Egyébiránt az emberek hosszú élete igen alkalmas volt arra, hogy a szent tanítmányok és történetek szóbeli hagyomány által tisztán és hamisítatlanúl megõriztessenek mindaddig, mig az irás-jelek föl nem találtattak; mert az atyák késõ unokáikat is látván, fölügyelhettek arra, nehogy ezek az igaz õshagyományokat meghamisítsák.
1 Móz. 6
1 Móz. 6,2
a jámbor Szet maradékai (Ar. sz. Ján. Cyrill. Theod.)
1 Móz. 6,2
Kainnak romlott utódjai (sz. Ágoston).
1 Móz. 6,3
már sokáig nem marad.
1 Móz. 6,3
testiségben elmerûlt, testi érzésû. (Ar. sz. Ján. Ambr.).
1 Móz. 6,3
még százhúsz évet nyer a bûnös emberi nem, hogy megtérhessen, mielõtt a büntetés bekövetkezik (sz. Ágost. Jerom.).
1 Móz. 6,6
Isten emberileg szól az emberekhez.
1 Móz. 6,7
Az Isten ránk, emberekre nézve, látszólag változtatja ugyan bánásmódját, a mint érdemeljük, de önmagát soha sem, és minden változás az õ megmásíthatlan gondviselésén alapszik (sz. Ágoston).
1 Móz. 6,14
A héber szerint: fenyõ- vagy czedrusfából, vagy átalában enyves, szurkos fából.
1 Móz. 6,16
annak felsõ részén.
1 Móz. 6,18
téged meg akarlak menteni tieiddel együtt.
1 Móz. 6,18
Vegyünk példát Noé jámborságáról; és ha Istennek élvén, Jézusnál, az õ anyaszentegyházában, mely az üdvösség bárkája, keresünk menedéket; akkor mint Noé, mi is elkerüljük az Isten büntetõ igazságát.
1 Móz. 7
1 Móz. 7,2
A tiszta állatok azok valának, melyeket áldozatra használni megengedtetett. Lásd Móz. I. 8,20.
1 Móz. 7,11
vagyis: novemberben; mivel akkor a gazdászati év szerint számitattak a hónapok; ez pedig oktoberben kezdõdött a vetéssel.
1 Móz. 7,11
A föld mélységében levõ vizek egyesültek a tengerekkel s az ég záporával, hogy a földet eláraszszák.
1 Móz. 8
1 Móz. 8,4
A héber szerint: tizenhetedik napján.
1 Móz. 8,4
A héber szerint: Ararát hegységén.
1 Móz. 8,13
t. i. Noé életének.
1 Móz. 8,13
a mi oktoberünk kezdetén. Lásd Móz. II. 12,2. mert a választott nép Egyiptomból történt kijövetele elõtt az esztendõszámitást õszszel kezdette vala.
1 Móz. 8,13
A héber szerint: fölszáradának.
1 Móz. 8,13
ámbár még iszapos vala.
1 Móz. 8,21
kedvesen fogadá az áldozatot.
1 Móz. 8,21
A héber szerint: önmagában.
1 Móz. 8,21
Ily igéretet tõn Isten Noénak kedvesen fogadott áldozatánál, melynek azért vala oly áldásos sikere, mert az az ó szövetség egyéb áldozataival együtt elõképe volt Krisztus Jézus keresztáldozatának; mint ezt a sz. atyák tanítják. L. Móz. III. 1. r. 1-sõ jegyz.
1 Móz. 8,22
és többé nem jõnek oly rendetlenségbe, mint a vízözön idejében.
1 Móz. 9
1 Móz. 9,4
nektek jelûl, hogy én vagyok minden élet Ura, és azért óvakodjatok az állatok kínzásától és az embervér ontásától. (Ar. sz. Ján. Tamás).
1 Móz. 9,5
ha titeket valamely állat megöl. L. Móz. II. 21,28.
1 Móz. 9,11
t. i. az egész földet, mert egyes helyek és vidékek nem maradnak menten az árvíztõl.
1 Móz. 9,12
azaz: minden nemzedékre.
1 Móz. 9,13
Isten ezen igérete bizonyságaúl és emlékeûl az esõzéskor feltûnni szokott szivárványt rendelé.
1 Móz. 9,21
Noé a bornak részegítõ erejét még valószinûleg nem ismeré.
1 Móz. 9,25
Kámnak fia. Legérzékenyebb büntetése a szülõknek, ha gyermekeikben büntettetnek.
1 Móz. 9,27
Noé áldása és átka beteljesedett; mivel Szemtõl származott a választott nép, mely minden népek között egyedûl ismerte Urának az igaz Istent, és tisztelte méltóképen. Jáfet nagyszámú utódokkal áldatott meg, és késõbb csakugyan Szem sátoraiban lakott, a mennyiben utódainak elõször lett az üdv hirdetve, mely a zsidóktól származott. Kám maradékai pedig az elõbbieknek szolgái lõnek, mert az izraeliták õket legyõzvén, kiverték Kánaán földérõl. – Átalán Ázsiában Szemnek, Afrikában Kámnak, Europában Jáfetnek utódai terjedtek el; a föld többi lakói ezekbõl egyik vagy másik törzshöz tartoznak. – Egyébiránt, hogy csak az menekedett meg, ki a bárkában volt, ez a sz. atyák tanitása szerint, elõképûl szolgált arra, hogy az igaz anyaszentegyházon kivûl nincs üdvözûlés. Lásd Pét. I. 3,21.
1 Móz. 10
1 Móz. 10,5
és az õ utódaik.
1 Móz. 10,9
sokakat hóditott hatalma alá.
1 Móz. 10,11
Mások szerint: Ezen földrõl méne ki (Nemrod) Assziriába.
1 Móz. 10,11
A héber tulajdonnév: Rehobot-Ir, mely a Vulgata szerint város utczáinak fordittatott.
1 Móz. 11
1 Móz. 11,2
Örményország keleti részérõl, déli Babylonba.
1 Móz. 11,4
A héber szerint: hogy el ne szóródjunk az egész földön, (hanem messzirõl látván a tornyot, ismét könnyen összejöhessünk).
1 Móz. 11,5
Istennek nem szükség valamely helyre mennie, mert õ mindenütt jelen vagyon; de midõn valahol rendkivüli dolgot tesz, mondani szoktuk, hogy megjelent. Ugy Istennek nem szükség valamit megnéznie, mert õ mindent lát; de a hol gondviselése különösen mûködik, mondani szoktuk, hogy oda tekintett (sz. Ágoston).
1 Móz. 11,9
a mi „zavart“ jelent.
1 Móz. 11,9
Igy bûnteti Isten a kevélységet nyelv-, értelem- és hit-zavar által. Bárcsak egy hitben, egy nyelven szólhatnánk!
1 Móz. 12
1 Móz. 12,1
még atyja halála elõtt.
1 Móz. 12,1
melybe a bálványozás beférkezett Józ. 24,2.3. Hasonlóképen váljunk el mi is, ha testiképen nem lehet, legalább lelkiképen, Krisztusért, oly rokoninktól, kik lelki üdvösségünkre nézve veszélyesek. Máté 19,29.
1 Móz. 12,3
tebenned, mint a Messiás törzsatyjában. Gal. 3,8.16.
1 Móz. 12,6
A héber szerint: Móre terebinteiig, terebintfás mezejéig.
1 Móz. 12,13
Ez nem volt hazudság; mert Sárai vagyis Sára Ábrám mostoha-testvérének leánya volt. Móz. I. 20,12.
1 Móz. 12,19
Sárai Fáraó által nem illettetett, mert régi szokás volt, a nõket több hónapig is elõkészíteni, míg a király lakásába bévezettettek. L. Eszter 2,12. (sz. Jeromos). Ábrám nem is bocsátá árúba feleségét, hanem bízott Istenben, hogy Sárát kimenti a nagy veszélybõl, melynek õt kitenni kénytelen volt, hogy a nagyobb veszélyt elkerûlje (sz. Ágoston, Ar. sz. János).
1 Móz. 13
1 Móz. 13,1
azaz: déli Kanaánba.
1 Móz. 13,8
L. Móz. I. 11,27. V. ö. Máté 1. r. 24-ik jegyz.
1 Móz. 13,9
Boldogok a békeszeretõk; békeség okáért inkább engedjünk mi is, mintsem az atyafiúi szeretet közöttünk felbomoljon.
1 Móz. 13,12
A héber szerint: és Sodomáig állítá fel sátorait. – Lóttal mi is gyakorta jobb helyzetet keresünk, és sokszor vétkes Sodomába jutunk. Azért elégedjünk meg azzal, a mink van, nehogy lelkünknek kárát valljuk.
1 Móz. 13,15
mindörökre, ha t. i. utódaid is oly engedelmesek lesznek, mint te. – Ábrámnak valódi lelki utódai mindörökre Kanaánban laknak, a mennyiben ez elõképe Isten országának és a mennynek, mint ezt a sz. atyák tanítják.
1 Móz. 14
1 Móz. 14,1
A héber szerint: Elasszar királya. Elasszar egy kis tartomány volt Mezopotamiában.
1 Móz. 14,1
a persák királya.
1 Móz. 14,3
A héber szerint. Siddim völgyében.
1 Móz. 14,3
Lásd alább Móz. I. 19,24.
1 Móz. 14,7
tehát az egész tartományt elpusztíták keletre, Palesztinától az Eufratesig.
1 Móz. 14,10
gyantás vermei.
1 Móz. 14,10
a gyantás vermekbe.
1 Móz. 14,11
az ellenséges királyok.
1 Móz. 14,14
A héber szerint: fölfegyverze.
1 Móz. 14,15
éjszakra.
1 Móz. 14,18
Jerusalem.
1 Móz. 14,18
Istennek áldozá azokat, s a mi felmaradt, áldozati vendégségre használá. Melkizedek (igazság királya), ki egyszersmind Sálem királyának (béke királyának) is nevezteték, elõképe vala Jézus Krisztusnak, az igazság és béke örökkévaló királyának. Az õ áldozata példázá a sz. misét. Lásd Zsid. 5. és 7. r. – Vajha mi is küzdenénk és gyõznénk, hogy örök béke-királyunktól, mi is tápláltatnánk és megáldatnánk!
1 Móz. 14,20
Ábrám.
1 Móz. 15
1 Móz. 15,2
csak ezen szolgám van, s nincs magzatom, ki örökösöm lehetne; mi szerezhetne tehát nekem örömet?
1 Móz. 15,5
éjjel.
1 Móz. 15,6
Ábrám az Isten igéreteiben való erõs hit által, mely cselekedetekben is nyilvánúlt (Móz. I. 22,10.), lõn igaz az Isten elõtt. Lásd Rom. 4,2. Jak. 2,23. A hit jó cselekedetek nélkül holt.
1 Móz. 15,8
Hiszem, de mondd meg nekem azt is, mikép fog az megtörténni? (Ar. sz. Ján., Theod., Ágost.).
1 Móz. 15,9
áldozatúl.
1 Móz. 15,10
Igy áldozának azon idõben, kik egymás között szövetséget kötöttek. Lásd. Jerem. 34,18.
1 Móz. 15,16
s a többi, ezen tartományban lakó kananeusok.
1 Móz. 15,17
Itt Isten jelképe volt a láng, mely az áldozat részei közt átment, valamint azok átmennek, kik szövetséget kötnek.
1 Móz. 16
1 Móz. 16,2
vedd feleségûl. Az õsatyáknak Isten elnézte, hogy több feleséget vegyenek. Lásd: Krón. I. 1. r. 7-ik jegyzet. (Ar. sz. Ján. Ágost. Ambr.).
1 Móz. 16,2
A nõk szolgálóik gyermekeit, mint sajátjokat szokták volt akkor tekinteni.
1 Móz. 16,5
A héber szerint: Sérelmet szenvedek miattad. Én adtam õt neked nõûl, de midõn láttad merészségét, gátolnod kellett volna. (Ar. sz. Ján.).
1 Móz. 16,11
azaz: Isten meghallgat, ránk tekint a tévelygésben és nyomorúságban; azért legyünk jövõre háladatosabbak, és ne távozzunk el tõle. – Némely sz. atyák véleménye szerint ezen angyal képében az Isten Fia jelent meg.
1 Móz. 16,12
A héber szerint: olyan lesz, mint a vad szamár, – mely, mint embertõl futó állat, leghivebb képe a féktelen arab népnek, mely Izmaeltõl származik.
1 Móz. 16,12
õ és utódai mindig villongásban fognak élni szomszédaikkal.
1 Móz. 16,12
keletre tõlök az arab pusztában.
1 Móz. 16,13
Ágár.
1 Móz. 16,13
szemléltem látható alakját, midõn elment. Lásd Móz. II. 33,20.23.
1 Móz. 16,14
az élõ Isten kútjának.
1 Móz. 17
1 Móz. 17,5
Ábrám annyit tesz, mint magas vagy fönséges atya, Ábrahám pedig, sokaság atyja.
1 Móz. 17,13
mely ha a jelre nézve nem örök is, de örök a dologra tekintve, mely ezen jel által példáztatott. Példáztatott pedig ez által az eredeti bûntõl leendõ megtisztúlás, és az Isten malasztja által megszenteltetés (sz. Tam.). A körûlmetélés egyszersmind jele a szív belsõ körûlmetéltetésének, s a rosz indulatok és kivánságok fékezésének.
1 Móz. 17,14
mert nem használta azon eszközt, melyet én egykor üdvözûlésére rendeltem (sz. Ágost.).
1 Móz. 17,15
Sárai annyit tesz, mint az én fejedelemnõm, vagy is egyes család fejedelme. Sára pedig általában fejedelemnõt jelent, azaz: ki nem egyes háznép, hanem sok és nagy nemzetek anyja leszen.
1 Móz. 17,17
örömében és csodálkozásában (sz. Ágost.). Lásd Rom. 4,19. stb.
1 Móz. 17,22
az Isten megjelenõ személyének.
1 Móz. 18
1 Móz. 18,3
Hogy Ábrahám vendégeinek egyikében ráismert a két angyaltól kisért Istenre, több sz. atyák tanítják.
1 Móz. 18,9
csak látszottak enni. L. Tób. 12,19.
1 Móz. 18,10
egyik a vendégek közõl, az Úr.
1 Móz. 18,10
ha életben maradtok. Ez természetesen oly kevessé vétethetik itt kétkedõ kifejezésûl, mint Kir. IV. 4,16. miután benne isteni igéret adatik.
1 Móz. 18,15
Sára, nevetése miatt megdorgáltatik, mert kétkedett.
1 Móz. 18,20
A sodomaiak gonoszsága oly iszonyú, hogy vádolóképen kiált ellenök, és engem boszuállásra hí föl.
1 Móz. 18,21
vajjon elkövették-e valóban azon vétkeket, melyek hozzám kiáltanak? Isten itt úgy beszél, mint az emberi bíró, ki vizsgálatot tart, mielõtt büntet; és miért beszél emberileg? hogy jövendõ megtestesûléséhez ez is elõkészületûl szolgáljon.
1 Móz. 18,22
t. i. a két angyal.
1 Móz. 18,33
Ha látod Isten itéleteit a világra jõni, könyörögj, hogy legalább néhányan megmenekedjenek; mert sokat tehet a gyermeki könyörgés.
1 Móz. 19
1 Móz. 19,5
Természet elleni testi bûnre akartak velök élni, mely az embert a baromiságnál is alább sûlyeszti, és boszúért az égbe kiált.
1 Móz. 19,8
A rémûlet, melyben Lót vala, mentheti némileg az õ bûnös ajánlatát (sz. Ágost.). Azt is hitte Lót, hogy ez által a népet megszelíditi. (Ar. sz. Ján).
1 Móz. 19,8
A keletiek életveszélylyel is készek védeni vendégeiket.
1 Móz. 19,13
Lásd Móz. I. 18,20.
1 Móz. 19,17
a városok melletti síkságon, a Jordán körûl.
1 Móz. 19,18
Lót azon angyalhoz szólt, ki fönebb (12. 17. v.) a szót vitte.
1 Móz. 19,20
tehát kevésbbé bûnös, engedj meg annak, hogy abban én is menekvést találhassak. A héber szerint: Ime itt egy város, elég közel, hogy abba futhassak; hiszen kevés, (a mit kérek), oda akarok futni; nem kevés-e, hogy éljen az én lelkem?
1 Móz. 19,22
azaz: kicsiny-, kevésnek.
1 Móz. 19,24
A sz. atyák összhangzó magyarázata szerint itt némi árnyéka rejlik a Szentháromságról való tanításnak; t. i. Bocsáta Isten, a Fiú, tüzes esõt az Istentõl, az Atyától; a Szentlélek, mint mindkettõ Lelke, együtt értetvén.
1 Móz. 19,25
A sodomaiak csak a földiekre és gonosz kivánságaik kielégítésére gondoltak vala; de rögtön rájok rohana az istenitélet. Ilyen lesz az Úr eljövetele is. Luk. 17,28–30. Tehát jól használjuk az idõt, s ne vessük meg az Úr intését.
1 Móz. 19,26
Ha az üdvözûlés útján vagyunk, ne ragaszkodjunk többé a mulandó földi dolgokhoz; nehogy megátalkodván, az üdvösséget örökre elveszítsük. Luk. 17,32.
1 Móz. 19,30
Vigyázz, ifjú olvasó! nehogy itt a betû megöljön szellem nélkül, melyet felfogni még képes nem vagy.
1 Móz. 19,35
Ezen vérfertõztetést semmiképen sem lehet egészen kimenteni.
1 Móz. 19,37
Jelentése: az atyától.
1 Móz. 20
1 Móz. 20,1
Vesd össze e részszel a 12. r.
1 Móz. 20,8
A héber szerint: korán reggel.
1 Móz. 20,12
A mostoha-testvéreket feleségûl venni az akkori általános szokás szerint szabad volt (sz. Jerom.).
1 Móz. 20,16
Végy magadnak fátyolt, mibõl lássák, hogy már férjhez mentél; akkor a fátyol különbözteté meg az asszonyokat a hajadonoktól.
1 Móz. 20,16
a titkolózáson. – A héber szerint: hogy megkülönböztetve légy (mint férjhez ment nõ). Mások máskép magyarázzák.
1 Móz. 21
1 Móz. 21,3
azaz: nevetés vagy öröm fiának.
1 Móz. 21,9
hogy fiát üldözi, mint az apostol mondja. Gal. 4,29.
1 Móz. 21,11
Izmaelért.
1 Móz. 21,12
Izsák maradékai fognak igazán gyermekeidnek tartatni, õk lesznek az Isten választott népe, melybõl egykor a Megváltó származni fog.
1 Móz. 21,14
Az eltaszított s a pusztában bujdosó Ágár elõképe a zsidó egyháznak, mely egykori honából számûzetve, tévelyeg jelenleg is; Sára pedig példázza a keresztény anyaszentegyházat. Lásd: Rom. 9,7. Gal. 4,24.
1 Móz. 21,20
Isten oltalmazta õt.
1 Móz. 21,25
A pásztor-népeknél keleten, hol néha több mérföldnyire sem lehet vizet találni, egy kút igen nagy fontossággal bír.
1 Móz. 21,31
vagyis: az esküvés kútjának.
1 Móz. 21,32
A héber szerint: az esküvés kútjánál.
1 Móz. 21,33
azaz: istenitiszteletet tartott.
1 Móz. 22
1 Móz. 22,2
A héber szerint: Móriára, igy neveztetik vala azon hegy, melyen késõbb a templom épûlt Jerusalemben.
1 Móz. 22,3
A héber szerint: korán reggel.
1 Móz. 22,5
Ábrahám erõsen hivé, hogy ha fiát, Izsákot, feláldozza is, Isten azt vissza fogja adni bármiképen. Lásd Zsid. 11,17. (sz. Ágoston).
1 Móz. 22,6
Izsák, ki ez egész történetben Jézus Krisztus elõképe, hasonlít a Megváltóhoz, ki önvállain vivé a keresztet, melyre fölfeszítteték. (sz. Ambr.).
1 Móz. 22,9
A jámbor hagyomány szerint, ugyanazon helyre, hol magát érettünk Jézus Krisztus feláldozta vala. (sz. Jerom.).
1 Móz. 22,10
Igy mutatá meg Isten ez elõkép által, miképen egyetlen Fiának sem kegyelmez, hogy a kik benne hisznek, el ne veszszenek, hanem örök életök legyen. Ján. 3,16. Rom. 8,32.
1 Móz. 22,12
Áldozzuk fel Istennek a legkedvesebbet, ez által lesz hitünk tökéletes. Jak. 2,21.
1 Móz. 22,14
A hol legnagyobb a szükség, ott legközelebb van az isteni segítség.
1 Móz. 22,18
Krisztus Jézusban. Lásd Gal. 3,16.
1 Móz. 23
1 Móz. 23,10
A keletiek a város kapujánál szoktak volt itéletet tartani, és egyezkedni.
1 Móz. 23,15
A héber szerint: De mi ez mindkettõnkre nézve, vagy kettõnk között? t. i. csak csekélység.
1 Móz. 23,16
A mi pénzünk szerint, mintegy kétszáz forint.
1 Móz. 24
1 Móz. 24,2
A patriarkák, midõn esküdtek, a tomport illették, mivel megigértetett nekik, hogy az õ ágyékukból fog származni a világ Megváltója, kiben minden népek megáldatnak (sz. Jerom. Ambr.).
1 Móz. 24,3
Te se kelj egybe olyannal, ki a legfontosabb s legszentebb dologra, a hitre nézve veled egyet nem ért.
1 Móz. 24,10
Háránba. Móz. I. 27,43.
1 Móz. 24,12
add, hogy elém jõjön, a kiért járok, adj szerencsét.
1 Móz. 24,22
Egy arany-siklust annyiban vehetni, mint a mi egy aranyunkat.
1 Móz. 24,33
Lábán.
1 Móz. 24,48
unokáját. Rebekkának atyja Bátuel, nagyatyja pedig Nákor, Ábrahám testvére vala. Lásd Móz. I. 11,27.
1 Móz. 24,55
a leányéi.
1 Móz. 24,62
Lásd Móz. I. 16,14.
1 Móz. 24,65
Azon idõk szokása szerint az eljegyzett nõ csak akkor láthatta födetlen arczczal jegyesét, ha már vele összekelt.
1 Móz. 24,67
A pásztor-fejedelemnõk külön sátorban laktak.
1 Móz. 25
1 Móz. 25,6
Sz. Ágoston Ábrahám ez utóbbi házasságában elétüntetve látja azon igazságot, hogy valamint Cetúra fiai, úgy a világ fiai is csak mulandó javakban részesûlnek, ellenben az Isten fiai Izsákkal a valódi legfõbb jót, az örök boldogságot nyerik meg.
1 Móz. 25,8
Ezen kifejezés az örökkévalóságban való hitre mutat, mert közös temetõ-helyrõl még akkor szó sem volt.
1 Móz. 25,18
Izmael és az õ utódjai.
1 Móz. 25,22
Mit kért Rebekka, s mit felelt Isten, nem tudjuk. Talán imádkozott, és belsugallat által nyert feleletet. Vagy talán Isten angyal által vagy álomban nyilatkozott neki (sz. Ágoston).
1 Móz. 25,23
Két nemzet törzsatyái: Esau és Jákob.
1 Móz. 25,23
az elsõszülött a másiknak, vagyis: az idumeusok a zsidóknak. Lásd Móz. I. 27. r. 5-ik jegyzet.
1 Móz. 25,25
Esau, azaz: szõrös.
1 Móz. 25,25
Jákob, azaz: sarkát vagy talpát fogó.
1 Móz. 25,27
Inkább kedvelé otthon a csendes magányt.
1 Móz. 25,30
azaz: vörhenyõsnek, vörösnek.
1 Móz. 25,31
azaz: a bírói és papi hatalom elõnyét és a kettõs örökségrészt.
1 Móz. 25,32
az elsõszülöttség nekem örök földi jólétet úgy sem adhat.
1 Móz. 25,33
Mulandó földi javakért mennyei örökségedet el ne tékozold. Lásd Zsid. 12,16. Abdiás 1. s köv.
1 Móz. 26
1 Móz. 26,7
azaz: vérszerinti rokonom. E helyett van a héber név, testvér.
1 Móz. 26,17
vagy: Gerara völgyébe.
1 Móz. 26,33
A héber szerint: esküvésnek.
1 Móz. 26,33
Esküvés kútjának.
1 Móz. 27
1 Móz. 27,7
az Isten elött, az Istentõl adott hatalommal.
1 Móz. 27,13
Atyád nem fog téged megátkozni. Ettõl Isten megõriz, a mint én tudom (lásd Móz. I. 25,23.). De ha még is kétkedel, szálljon rám atyád haragja. (Theod.).
1 Móz. 27,19
Valamint Rebekka úgy Jákob tettét sem lehet egészen menteni; Rebekkának ugyan kijelentette volt Isten (Móz. I. 25,23.), hogy az elsõszülöttség Jákobra fog szállani, Jákob pedig az elsõszülöttséget megvévén Esautól (Móz. I. 25,33.), erre igazságosan igényt tarthata, és mégis vétkes úton, csalárdsággal akarák czéljokat érni. Ebben hibáztak; bizonyára legyõzhetlen tudatlanságban kellett lenniök az iránt: hogy a jó czélra vétkes eszközökkel élni, tilalmas. (Ar. sz. Ján.). Egyébiránt Isten, néha a jámborok elesését is megengedi, hogy mi azáltal annál vigyázóbbak legyünk. Lásd Kor. I. 10,12.
1 Móz. 27,27
A régiek jóillatú szerekkel látták el ruháikat.
1 Móz. 27,29
Jákob utódai, a zsidók, Dávid alatt több nemzetet hóditottak meg, ezek közt az idumeusokat is, kik Esautól származtak volt. (Kir. II. 8,14.). Azonban az atyai áldás Jézus Krisztus által ment igazán teljesedésbe, úgymint, ki Jákob vérébõl származott és azért jött, hogy minden nemzetek szolgáljanak neki (sz. Ágoston.).
1 Móz. 27,36
azaz: sarkát fogó-, sarka után leselkedõnek.
1 Móz. 27,40
harczokban nyerendõ zsákmányból fogsz élni, mi leginkább teljesûl a puszták arabjain, kik nagy részben Esautól származnak.
1 Móz. 27,40
Esau utódai, az edomiták, a Jákobtól származott Dávid alatt szolgaságra vettettek; de Júda királya, Jóram alatt magokat kiszabadították. Kir. IV. 8,20.
1 Móz. 27,45
Ha Esau Jákobot megöli, akkor Esau is, mint gyilkos, vagy megöletett, vagy a vérboszú kikerûlése végett megszökni kényteleníttetett volna. Lásd a vérboszúról Móz. IV. 35. r. s követk.
1 Móz. 27,46
Lásd Móz. I. 26,35. Az e részben eléadott eseményt megengedé Isten történni, hogy az által példázza, miképen Jézus Krisztus a bûnös elsõszülöttnek, Ádámnak alakját magára vette, bûneinkkel magát mintegy befödte, hogy azokat eltörölje, s a mennyei Atya áldását nekünk megnyerje (sz. Ágoston).
1 Móz. 28
1 Móz. 28,14
„és“ itt annyi mint „azaz“, t. i. ivadékodban, Krisztusban.
1 Móz. 28,15
Ez álom különösen elétünteté a veszélyes útra induló, gondos Jákobnak az isteni gondviselést, és megmutatá, hogy Isten jól tudja mindazt, mi a földön történik; tudja kivánságainkat is, és hogy õ felõlünk legjobban gondoskodik. Lásd Ján. 1,51. Cyrill. Theod.
1 Móz. 28,17
azaz: mily szent, s azért mily tiszteletre méltó hely az.
1 Móz. 28,17
mennykapuja, mivel ott az angyalok föl s alá járának, ki- és bemenének.
1 Móz. 28,18
emlékjeléûl az Isten különös kegyelmének, melyben itt részesûle.
1 Móz. 28,19
azaz: Isten házának.
1 Móz. 28,21
Nem csak bel- és kültisztelettel hódolok neki, mint eddig, hanem ezen kivûl különösen még oltárt emelek, s vagyonom tizedét fölajánlom.
1 Móz. 29
1 Móz. 29,8
A kút hosszabb ideig nyitva hagyatván, vize is megmelegedett volna, s a szél is behordta volna homokkal.
1 Móz. 29,11
a mint szokás volt a közelrokonok között.
1 Móz. 29,12
unokaöcscse; ezek a zsidóknál testvéreknek hivattak.
1 Móz. 29,14
Közelrokonom vagy, nálam maradhatsz.
1 Móz. 29,23
A menyasszonyt fátyollal befödve volt szokás bevezetni.
1 Móz. 29,32
azaz: Ime, fiú!
1 Móz. 29,33
azaz: meghallgattatás.
1 Móz. 29,34
azaz: ragaszkodás, egyesûlés.
1 Móz. 29,35
azaz: dicséret, dicsõités.
1 Móz. 30
1 Móz. 30,3
azaz: hogy gyermekeit magaméinak tekinthessem.
1 Móz. 30,6
azaz: itélõ, vagy itélet.
1 Móz. 30,8
azaz: viaskodó, vagy harczoló.
1 Móz. 30,9
Megjegyzendõ: hogy nem Jákob kivánta a szolgálókat, hanem feleségei erõszakolták rá. Lásd Móz. I. 16,2. és Krón. I. 1,1. 7-ik jegyzet.
1 Móz. 30,11
azaz: szerencse.
1 Móz. 30,13
azaz: boldog.
1 Móz. 30,14
oly növény, melynek a balvélemény azon erõt tulajdonítá, hogy a magtalan nõket termékenyekké teszi.
1 Móz. 30,18
azaz: jutalom férfia; vagy: itt a jutalom.
1 Móz. 30,20
lakhely, vagy együttlakás.
1 Móz. 30,21
azaz: itélet.
1 Móz. 30,24
azaz: hozzáadás.
1 Móz. 30,31
nem kivánok meghatározott bért, hanem a mi következik.
1 Móz. 30,32
A héber szerint határozottaban: Megjárom ma egész nyájadat, (a juhokat és kecskéket), és kiválasztom mind a tarkát és szeplõst és feketét a juhok közõl, mind a szeplõst és tarkát a kecskék közõl: ez legyen bérem.
1 Móz. 30,33
A héber szerint: És igazságom mellettem fog tanúskodni, mikor te eljövendesz, hogy meglássad az én jutalmamat. Mind, a mi nem lesz szeplõs és tarka a kecskék között, és fekete (és szinte szeplõs és tarka) a juhok között, az általam lopottnak mondassék. (Az ellésbõl én csak a szeplõs és tarka kecskéket s a fekete, tarka és szeplõs bárányokat kivánom.).
1 Móz. 30,34
Lábán ezzel meg is elégedhetett, mert a juhok a szabad ég alatt majd mind fehéret, a kecskék majd mind feketét ellenek.
1 Móz. 30,35
Határozottabban s a 32-ik verssel inkább összhangzólag a héber szerint: És elválasztá azon nap a tarka és szeplõs bakokat, s mind a szeplõs és tarka kecskéket, mind a melyeken valami fehér volt, és mind a feketéket (a tarkákat is) a juhok között, és átadá fiainak. – Jákobnak pedig egészen fehér juhnyájat és egészen fekete kecskenyájat adott, hogy hasonlókat elljenek.
1 Móz. 30,36
hogy a nyájak össze ne keveredjenek.
1 Móz. 30,39
A mesterfogás, melylyel Jákob a juhok és kecskék nézlelõdésére hatott, nem sül el mindig; hanem Isten sikeresíté azt (Ar. sz. János), hogy Jákobnak hétévi szolgálatáért (Móz. I. 29,23.25.27.) kárpótlást adjon.
1 Móz. 30,40
A tarka bárányokat, melyeket Jákob, mesterfogása által nyert, elkülönzé Lábán fehér bárányaitól.
1 Móz. 30,40
a fehér juhok és fekete kecskék.
1 Móz. 30,40
A héber szerint e vers: Elválasztá Jákob ezen bárányokat is (melyeket mesterfogása által nyert), és (Lábán elkülönzött fehér) juhnyáját fõvel fordítá a tarkák felé (a maga tarka bárányai felé); és a feketéket (Lábán minden fekete kecskéit) Lábán fehér juhai felé; – hogy e más mesterfogás által is tarka bárányokat és kecskéket nyerjen.
1 Móz. 30,41
tavaszkor.
1 Móz. 30,42
késõ õszszel, novemberben.
1 Móz. 30,42
A késõ egybeeresztés után gyenge bárányok lettek, mert az anyajuhok azokat téli idõben hordozták; s ezek mind Lábán részére hagyattak. A korábbiak pedig erõsek voltak, mert a kövér legelõjû nyári idõben hordoztattak. A héber szöveg szerint, Jákob, mesterfogását akkor tevé, mikor az erõs juhok egybeeresztettek, tehát õszkor a jó nyári legelõ után; – ellenben elhagyá azt, midõn a gyenge juhok tavaszkor a rosz téli legelõ után fogantattak. Egyébiránt, hogy Jákob Lábánnal igy cselekedett, Isten rendelésébõl történt, (Lásd Móz. I. 31,9.11.12.), s ebbõl látható, hogy Isten a háladatlan világnak tett hív szolgálatot titokban mint jutalmazza meg, és sokszor annak kincseibõl akaratján kivûl is kárpótlást ad. Lásd Móz. II. 12,36.
1 Móz. 31
1 Móz. 31,8
A héber szerint: Mikor pedig viszontag azt mondotta: Mind a szeplõseket vegyed béredûl, – minden nyáj szeplõseket ellett.
1 Móz. 31,12
Isten jelentette ki Jákobnak álomlátás által, hogy tarka bárányokat fog nyerni, s így helyeslette mesterfogását, hogy a miben Lábán megcsalta, kárpótlása legyen. Lásd Móz. I. 30,37–43.
1 Móz. 31,13
az angyal által tehát itt az Istent kell érteni. L. Móz. I. 28,18.19.
1 Móz. 31,19
melyeket Lábán és családja az igaz Istenen kivûl imádott. Zakar. 10,2. szerint azok bálványalakok voltak, melyeket a jövendõ dolgokról szokott vala kérdeni; mások szerint, talizmánok voltak, melyek által magát a rosztól megvédhetni vélte.
1 Móz. 31,21
az Eufratesen.
1 Móz. 31,30
A világ fiai bármily ellenséges indúlattal vannak is az igaz hivõk iránt, fõkép ha látják, hogy bálványaik megtámadtatnak: mindazáltal szivök mégis az Úr kezében van, ki azt arra hajtja, merre akarja, mint a vízfolyásokat (Péld. 21,1.), és megköti kezeiket, hogy akaratjok ellen is szivességet mutatnak.
1 Móz. 31,34
teve-nyereg alá.
1 Móz. 31,42
és az, kit Izsák fél, t. i. az Isten.
1 Móz. 31,47
t. i. Lábán kaldeai, Jákob héber nyelven, de mind a kettõjén egy értelmû volt a bizonyság halma vagy tanú-domb.
1 Móz. 31,52
Legyen tanú, ha egymással ellenségeskednénk. A héber szerint: átjövendesz hozzám ellenséges szándékkal.
1 Móz. 32
1 Móz. 32,2
mely engem védeni fog Esau ellen. – Isten küldé az angyalokat, hogy Esautól való félelmét eloszlassa (Ar. sz. János). Igy táboroznak az Úr angyalai azok körûl, kik õt félik (Zsolt. 33,8.); s ha lelki szemeink nyitva volnának, a hit által mi is láthatnók õket (Kir. IV. 6,17.)
1 Móz. 32,2
tulajdonképen kettõs tábornak, t. i. Jákobénak és az angyalokénak.
1 Móz. 32,22
Jákob patakján, mely a Jordánba foly.
1 Móz. 32,24
Némely sz. atyák ezen férfiút az Isten Fiának tartják, ki emberi alakban küzde Jákobbal. De mivel ezen küzdõ férfiú Ozeásnál 12,3. angyalnak neveztetik, több sz. atyák véleménye szerint angyalnak kell õt tartani. Jákob ugyan e rész 30. v. fölkiált: Láttam az Urat szinrõl színre! de ezt csak képleges értelemben kell venni, mert Ján. 1,18. szerint: az Istent soha senki sem látta. Egyébiránt ezen küzdés egyszersmind képe életünknek, melyben külsõ és belsõ elleneinket csak akkor gyõzhetjük le, ha buzgó imádságunk által Istenen mintegy szent erõszakot teszünk, és õt könyörgéseinkkel meggyõzzük (sz. Paulin).
1 Móz. 32,25
Ez által megmutatá, hogy legyõzhette volna Jákobot. Igy engedi magát Isten legyõzetni imádságainkkal, azután megöli bennünk a bûnös kívánságok hatalmát, hogy bennünk a lélek ereje növekedjék (sz. Paulin).
1 Móz. 32,26
könyek között Oze. 12,4. szerint.
1 Móz. 32,26
Légy te is állhatatos az imádságban, hogy áldást nyerhess.
1 Móz. 32,28
azaz: Istennel küzdõ.
1 Móz. 32,30
azaz: Isten színe, vagy képe.
1 Móz. 32,30
azaz: láttam Istent, és mégsem haltam meg, ámbár azt mondják, hogy a ki mennyei jelenést lát, annak meg kell halnia.
1 Móz. 33
1 Móz. 33,3
A héber szerint: míg bátyjához közel ment.
1 Móz. 33,10
Jóságod annyi bizodalmat öntött belém, mintha azt maga Isten öntötte volna.
1 Móz. 33,14
Igy határozá el magát Jákob, de késõbb megváltoztatá szándékát e szabadságában állott útra nézve.
1 Móz. 33,17
marháinak.
1 Móz. 33,19
A héber szerint: száz kesitán, melyet némelyek bárány-képnyomattal bíró pénznek tartanak.
1 Móz. 33,20
A héber szerint: és nevezé azt: az Isten Izrael Istene.
1 Móz. 34
1 Móz. 34,1
hogy a városi leányok ékességeit lássa ünnepkor Szikemben.
1 Móz. 34,16
Dina még elrablójának házában vala. (V. ö. 26. v.).
1 Móz. 34,30
Jákob roszalását gyermekeinek ezen tette fölött még inkább kijelenté alább 49,5.6.7. a mi valóban igen vétkes tett is vala; mert Simeon és Lévi nemcsak álnokúl és igaztalanúl, hanem embertelenûl és kegyetlenûl is bántak a szikemitákkal, istentelen boszújokra visszaélvén a körûlmetélés szent szokásával.
1 Móz. 35
1 Móz. 35,2
Talán a feldúlt Szikem-városból hoztak magokkal bálványképeket, vagy a vett rabszolgák közt voltak bálványimádók. – A tiszta vagy új ruha példázta a bûnbánatot s a bûnös jobbulását. Lásd Kir. II. 12,20. Móz. II. 19,14.
1 Móz. 35,4
A fülfüggõk valamely bálványnak voltak szentelve, s a vakhit azokat óvószereknek tartá az igézés vagy nyavalya ellen.
1 Móz. 35,14
bort öntött a kõre, mely oltár gyanánt szolgált.
1 Móz. 35,18
ki neki öregségében jobb keze azaz segítsége, támasza fog lenni.
1 Móz. 35,22
Lásd alább Móz. I. 49,4.
1 Móz. 36
1 Móz. 36,2
Móz. I. 26,34. Esau két feleségének más neve említetik, de azért nem más személyek; a szentírásban gyakran eléfordul, hogy egy személynek több neve is vagyon.
1 Móz. 36,19
az edomitáknak.
1 Móz. 36,19
A szentírás többször ismétli, hogy Esau Edom, vagy is földies érzelmû.
1 Móz. 36,20
mielõtt Esau oda ment.
1 Móz. 36,31
Esau és maradékai nagy nemzetté lõnek, míg Jákob és ivadékai mint jövevények zarándokoskodtak, példázván az igazakat, kik e földön jövevények, és boldogabb hazába vágyódnak.
1 Móz. 36,33
vagy Jób, a béketûrés jeles példánya, több sz. atyák véleménye szerint.
1 Móz. 37
1 Móz. 37,8
még nagyobb irigységnek stb.
1 Móz. 37,20
mely már nem volt alkalmas az esõvíz fölfogására.
1 Móz. 37,28
körûlbelûl tíz forinton.
1 Móz. 37,35
a limbusba, hol az õsatyák várakoztak az Üdvözítõ eljövetelére.
1 Móz. 38
1 Móz. 38,8
Ha valamely férfi gyermek nélkül halt meg, legközelebbi rokona vette el özvegyét, s az igy született gyermek a megholt férfi örököseûl tekintetett.
1 Móz. 38,9
Nem akart oly gyermekeket, kik nem viselik az õ nevét.
1 Móz. 38,23
tudniillik: a zálogot.
1 Móz. 38,24
Támár, mint Széla jövendõ neje, Júdás családjához tartozott, ki mint független pásztorfejedelem akará rajta a fajtalankodás büntetését végrehajtani.
1 Móz. 38,26
Nem ocsmány bujaságból vétkezett, hanem hogy magzatot nyerjen (sz. Jerom.); de vétkét e szándéka nem menti ki, mert nem csak fajtalanságot, hanem egyszersmind vértörést is követett el.
1 Móz. 38,29
Miért hasítottad meg a burkot, hogy elõbb jõnél ki testvérednél?
1 Móz. 38,29
azaz: Szakadás, hasítás.
1 Móz. 38,30
azaz: Eredt vagy megjelent, mivel elõbb jelent meg. Tehát Fáresz lõn az elsõszülött, Dávidnak és Krisztusnak õsatyja. Lásd Móz. I. 49,8.9.10.
1 Móz. 39
1 Móz. 39,20
Ezen tömlõcz Putifár házánál vala. Móz. I. 40,3.4.
1 Móz. 39,21
ki maga Putifár vala. u. ott.
1 Móz. 40
1 Móz. 40,8
Az álommagyarázás Isten ajándéka, és Isten ad nekem kegyelmet álmaitok megfejtésére.
1 Móz. 40,19
Az egyiptomiak, valamint más régi népek is a gonosztevõnek elõbb fejét vették, azután pedig testét egy fára akasztották.
1 Móz. 41
1 Móz. 41,2
Itt a termékeny és szûk esztendõk képei a Nilus folyamból jöttek fel, melynek kiáradásától függ Egyiptom termékenysége.
1 Móz. 41,16
A szerencsét, melyet neked mondok, nem én jelentem meg, hanem Isten. Azaz: Nem természetes belátásomnál fogva, hanem Istentõl megvilágosíttatva fejtem én meg álmaidat.
1 Móz. 41,31
Az utóbb következõ drága idõkben az elõbbi bõségrõl az országban semmit sem fognak tudni; mert a szükség igen nagy lesz.
1 Móz. 41,42
A gyürû pecsétje vala a királynak, belemetszett nevével; a kinél a pecsétgyürû volt, a király nevében rendelkezhetett.
1 Móz. 41,42
a legfinomabb vászonköntösbe.
1 Móz. 41,44
A mint én Fáraó vagyok, úgy parancsod stb.
1 Móz. 41,45
a nép szabadítójának. (sz. Jerom.).
1 Móz. 41,45
Egyiptomban a papirend volt a nemesrend.
1 Móz. 41,51
azaz: elfeledtetõ.
1 Móz. 41,52
azaz: gyümölcsözõ, növekedõ.
1 Móz. 42
1 Móz. 42,18
és azért nem akarok ártatlant elveszteni.
1 Móz. 42,21
A büntetés megnyitja a szemet, melyet a vétek bezárt vala (sz. Gergely).
1 Móz. 42,38
Rákeltõl, ki csak Józsefet és Benjamint szülte vala.
1 Móz. 43
1 Móz. 43,11
Mások szerint: balzsamot.
1 Móz. 43,32
Az egyiptomiak nem ettek Józseffel, mert Egyiptomban a királyok s fõrangúak elõnye volt tulajdon asztaluknál enni.
1 Móz. 43,32
mert a zsidók állatokat evének, melyeknek az egyiptomiak istenitiszteletet adtak.
1 Móz. 43,33
mindnyájan koruk szerinti rendben ültek.
1 Móz. 43,34
Ez igen nagy kitûntetés volt, mert az egyiptomi királyok is ünnepélyes lakomáknál csak kettõs részt tétettek magok elé.
1 Móz. 43,34
Ez a sz. írásban annyit tesz, hogy jóllakának (sz. Ágoston), l. Zsolt. 64,10. vagy, jó kedvök lett. L. Agg. 1,6. Péld. 11,25.
1 Móz. 44
1 Móz. 44,5
József itt az egyiptomiak nézetét mondá ki, a kik felõle úgy vélekedtek. (sz. Ágost. Tam.). Olvassuk több régi népekrõl, hogy poharaik voltak, melyek midõn megtöltettek, azok fenekérõl akarák a jövendõ titkait megjósolni.
1 Móz. 44,16
Az Isten megbüntete minket, e balesetet büntetésûl adta ránk, mert vétkeztünk József testvérünk ellen.
1 Móz. 45
1 Móz. 45,8
gondviselõjévé, tanítójává.
1 Móz. 45,20
mi a megtelepûlésre szükséges. A héber szerint: Ne sajnáljátok házi eszközeiteket.
1 Móz. 45,24
Össze ne veszszetek, egymásnak szemrehányást tévén miattam.
1 Móz. 46
1 Móz. 46,4
utódaidat és a te csontjaidat. Lásd Móz. I. 50,5.
1 Móz. 46,4
mikor meghalsz.
1 Móz. 46,15
Her- és Onanon kivûl, kik Kanaánban haltak meg.
1 Móz. 46,26
Jákobon kivûl.
1 Móz. 46,27
Jákobbal, Józseffel és ennek két fiával együtt.
1 Móz. 46,34
mivel leölik azon állatokat, melyeknek az egyiptomiak istenitiszteletet adtak.
1 Móz. 47
1 Móz. 47,2
hogy a király katonákká ne tegye õket.
1 Móz. 47,20
azaz: Fáraó annak tulajdonosa lõn, ki azelõtt csak kormányfelsõséget gyakorlott fölötte.
1 Móz. 47,21
A héber szerint: Igy az ország Fáraó tulajdona lõn, és õ a népet más városokba helyezé el Egyiptom egyik szélétõl a másikig. – Ez által mutatta meg József, hogy Fáraó tulajdonosa Egyiptomnak, és azt adhatta, a kinek akarta. Ez által az izraelitáktól, kik Gesszen földét nyerték, sok szemrehányás elháríttatott.
1 Móz. 47,24
József visszaadá az egyiptomiaknak földeiket, s hihetõleg marháikat is, hogy a földet mívelhessék; egyedül az ötödrészt követelé a király részére; s ez nem oly rendkivüli adó volt oly országban, hol a föld csekély munkával bõ gyümölcsöt termett.
1 Móz. 47,29
azaz: esküdjél meg. L. Móz. I. 24,2.
1 Móz. 47,31
azaz: lehanyatlott ágya fejéhez. A görög fordítás szerint: Izrael meghajtotta magát József fejedelmi pálczája felé, azaz tisztelte József királyi méltóságát és ebben Krisztus hatalmát. L. Zsid. 11,21.
1 Móz. 48
1 Móz. 48,4
Jákob testszerinti utódai Krisztus idejéig bírták Kanaán földét, mely elõképe volt az anyaszentegyháznak és a mennyországnak; ezt pedig Jákob lélekszerinti utódai, a keresztények bírják.
1 Móz. 48,5
örökségemben nem mint unokáim, hanem mint fiaim vegyenek részt.
1 Móz. 48,6
Ne tegyenek külön nemzetséget, hanem Efraim és Manasszes nemzetségébe osztassanak.
1 Móz. 48,7
Mivelhogy Rákel korán meghalván, nekem több gyermeket nem szûlt, az õ két unokáját fiaimnak fogadom.
1 Móz. 48,14
A sz. történetekben többször eléfordul, hogy az ifjabbik eléje tétetett az öregebbnek. Ez a szent atyák szerint azon elõnyt példázta, melyet késõbb a pogányok nyertek a zsidók fölött, hamarább menvén be Krisztus anyaszentegyházába.
1 Móz. 48,16
t. i. az Isten Fia, ki angyal képében jelent meg az õsatyáknak, s õket a veszedelmekben megõrizte (sz. Athan. Ambr. Ágost.).
1 Móz. 48,19
Efraim nemzetsége egyike volt a legszámosabb- és hatalmasabbaknak, sõt késõbb a tíz nemzetség országában elsõ vala; ezért a próféták ez országot gyakran Efraim országának nevezték. L. Izai. 7,2.
1 Móz. 48,20
A ki Izraelben valakit meg akar áldani, ezt fogja mondani: Cselekedjék stb.
1 Móz. 48,22
kik arra mint tulajdonukra jogtalanúl tartottak igényt, miután azt Jákob a szikemitáktól megvette. L. Móz. I. 33,19. Józ. 24,32.
1 Móz. 49
1 Móz. 49,1
átalán a jövendõ idõkben.
1 Móz. 49,3
mert életem virágjában nemzettelek.
1 Móz. 49,3
atyai gondjaimnak.
1 Móz. 49,3
mint elsõszülöttet az örökségbõl két rész, a papi méltóság és birói hatalom illet.
1 Móz. 49,3
lelki és világi hatalomra nézve.
1 Móz. 49,4
hasonló vagy a megáradó, de csakhamar elapadó vízhez, mert elveszted az elsõszülöttség jogait.
1 Móz. 49,4
sem hatalomban sem népességben; nemzetséged egyike lesz a leggyöngébbeknek. Móz. V. 33,6.
1 Móz. 49,4
Bálával, ágyasommal, vértörést követtél el. Móz. I. 35,22. Krón. I. 5,1.
1 Móz. 49,5
egyaránt roszak.
1 Móz. 49,5
Lásd Móz. I. 34. r. Jákob itten Simeon és Lévi gonosztettét kárhoztatja, melyet mindjárt, mihelyt végbevitetett, roszalott. Móz. I. 34,30.
1 Móz. 49,6
A héber szerint: És vadkényökben levágták… inait metszették a bikának vagyis az ifjuságnak.
1 Móz. 49,7
Jákob földén Kanaánban nem lesz tulajdon birtokuk, hanem a többiek földén lesznek elosztva. L. Józ. 19,1. 21,1.
1 Móz. 49,8
minden ellenségedet meggyõzöd.
1 Móz. 49,8
elõtted, mint fejedelmök elõtt. Júda késõbb vezérnemzetség lõn. (Birák 1,2. 20,18). – Ez igék különösen Jézus Krisztusban teljesûltek, ki test szerint Júdától származott, neki hódolván minden népek.
1 Móz. 49,9
kimégy zsákmányra. Dávid, Júdának egyik utódja, harczias fejedelem és hóditó volt.
1 Móz. 49,9
melynek fiai vannak s azoktól nem engedi magát megfosztatni.
1 Móz. 49,9
ki merné nyugalmát háborítani?
1 Móz. 49,10
a királyság, a fejedelmi méltóság.
1 Móz. 49,10
mignem eljõ a Messiás. Igy magyarázzák ezt a régiek, zsidók úgy mint keresztények. Ezen jövendölés Jézus Krisztus idejében csakugyan teljesûlt; mert kevéssel Krisztus születése elõtt a zsidók elveszték a fejedelemséget, midõn egy külföldi, az idumei Heródes, lépett trónra. Lásd Makkab. II. k. az utolsó jegyzetet.
1 Móz. 49,11
A sz. atyák ezen igéket és a következõket nem Júdára, hanem a Messiásra alkalmazzák, ki egy szamár vemhén tartá bemenetelét Jerusalembe (Máté 21,2.), hogy ott szenvedjen.
1 Móz. 49,11
Krisztus tulajdon vérében festetett pirossá (Izai. 63.).
1 Móz. 49,12
Ez magasabb értelemben Krisztus szépségének leírása, különösen feltámadása után.
1 Móz. 49,13
tengeren fog lakni (Józue 19,10–16.), s a kereskedésben nevezetes Szidonnal kereskedelmet ûzni.
1 Móz. 49,14
más nemzetségek határai között, a többiektõl körûlvéve.
1 Móz. 49,15
termékeny földén inkább szolgaságot szenved, mintsem harczoljon. Krón. I. 12,32.
1 Móz. 49,16
nemzetségébõl is fog támadni egy bíró és szabadító, t. i. Sámson. Bir. 15,20.
1 Móz. 49,17
álnokúl fog munkájához. Bir. 18.
1 Móz. 49,18
A jámbor Jákob reményét fejezé ki az Üdvözítõ iránt, kinek Sámson csak elõképe volt.
1 Móz. 49,19
Dán elõtt és a többi nemzetségek elõtt, kivéve Rúbent és Manasszest, kik Gáddal mentek. Józ. 1,12–15.
1 Móz. 49,19
a tartomány szélére telepedve, az ellenség berohanásainak kitéve, még is ellen fog állani.
1 Móz. 49,20
A földrész, mely Ásernek esik, szép terményekkel fog kedveskedni.
1 Móz. 49,21
Ezen igék teljesûltek a Neftali nemzetségébõl származott Barakon, ki eleinte félénk volt, de utóbb vitézûl harczolt, s Deborával a szép éneket énekelte. Bir. 4.
1 Móz. 49,22
József annyit jelent, mint a ki hozzá ad, nevekedést ad; mert az elõbbi 48,5. szerint Jákob Józsefnek két fiát, Efraimot és Manasszest, tulajdon gyermekei közé vette föl.
1 Móz. 49,22
hogy õt lássák.
1 Móz. 49,23
testvérei õt szóval keserítvén, és sértegetvén. Móz. I. 37,8.
1 Móz. 49,24
az Istenre.
1 Móz. 49,24
Isten megszabadítá õt fogságából.
1 Móz. 49,24
Isten az õ rabságát Izrael javára fordítá. Móz. I. 50,21. Sirák 49,17.
1 Móz. 49,26
míg eljön a legnagyobb áldás, a Messiás, kit minden teremtmények várnak. Rom. 8,22.
1 Móz. 49,26
az elválasztottnak, a fölszenteltnek testvérei között.
1 Móz. 49,27
Saul király Benjamin nemzetségébõl harczaiban sok ragadományt szerzett. Kir. I. 14,47.48. 15,7. – Több sz. atyák (Ágost. Ambr. Jerom.) ez igékben jövendölését látják Pál megtérésének, ki szintén Benjamin nemzetségébõl származott, s azon nagy térítésnek, melyet õ végbevitt.
1 Móz. 49,28
vagy: mindezek fõk, fejedelmek Izrael nemzetségében.
1 Móz. 49,29
a limbusba.
1 Móz. 49,32
Jákob, míg szólott, az ágy szélén ült, lábait az ágyból leeresztve. Elvégezvén beszédét, fölvevé lábait és lefeküdt.
1 Móz. 50
1 Móz. 50,4
mivel maga József a gyász miatt nem mehetett hozzá.
1 Móz. 50,7
az elõkelõk, a fõranguak.
1 Móz. 50,10
A szérûk keleten szabad, emeltebb térek.
1 Móz. 50,19
ki mindezeket megengedé, és azért megbocsátok nektek.
1 Móz. 50,20
az éhségtõl és haláltól.
1 Móz. 50,22
még dédunokáit is láthatá és térdeire veheté. Lásd Móz. I. 30,3.
1 Móz. 50,25
A sz. atyák Józsefben az Üdvözítõnek egyik igen tökéletes elõképét találják. Józsefet gyülölték testvérei, és irigykedtek rája: Jézust gyülölték a zsidók. József elküldeték, hogy testvéreit fölkeresse: Jézust is elküldé a mennyei Atya annak keresésére, a mi elveszett vala. Józsefet eladák testvérei húsz ezüst pénzen: Jézust harminczon. József nem védelmezé magát, midõn vádoltatott: Jézus is hallgatott vádlói elõtt. József a tömlöczben szenvedett két gonosztevõ között, kiknek egyike kegyelmet nyert, másika pedig elitéltetett: Jézus is két lator között függe a kereszten, az egyik megátalkodott, a másik megtért. József a tömlöczbõl nagy méltóságra emeltetett: Jézusnak is föltámadása után adatott minden hatalom mennyben és a földön. József sok népet szabadíta meg az éhhaláltól: Jézus is megmenté az éhezõket lelkiképen tanitásának eledele által. József kibékûlt testvéreivel: Jézus is befogadja majd egykor anyaszentegyházába a zsidókat, ha tévedésöket elismerik. És így Jézus élete nem csak az új szövetségi hivõkben ismételtetik, hanem az ó szövetségi jámborokon is feltaláljuk annak képét; õ valóban az igazság napja, és valamint elõre, úgy vissza is löveli sugarait.
MÓZES MÁSODIK KÖNYVE. EXODUS.
Mózes második könyve a görög fordítás szerint „Exodus“ azaz „Kimenet“ könyvének neveztetik, mert abban az izraelitáknak Egyiptomból való kimenete adatik elé. A kimenet története Mózes vezérlete alatt, azon csodák, melyek által Isten, nem tekintve az Izraeliták makacsságát és hitetlenségét, e kimenetet megdicsõité, s végre annak eléadása mikép alapítá meg Isten Izrael népének mind religióját mind polgári alkotmányát a Sinai hegyen adott törvény által: ezek teszik a jelen könyv tartalmát. Az e könyvben eléadott történet a világ 2369-ik évétõl kezdve, (melylyel az elsõ könyv végzõdött), 2514-ik éveig terjed, s igy 145 esztendei idõszakot foglal magában.
2 Móz. 1
2 Móz. 1,5
Jákob és az õ nemzetsége, Józseffel s ennek Egyiptomban született fiával együtt. L. Móz. I. 46,26.27.
2 Móz. 1,11
Ezen városokban valának a királyi élelemtárak.
2 Móz. 1,20
Isten itt nem a hazudságot, hanem a jószivûséget jutalmazá meg, mert semmit sem hagy jutalom nélkûl. (sz. Ágost.).
2 Móz. 1,21
Gyermekeket ada neki. Lásd Móz. V. 25,9. Kir. I. 2,35. Vagy pedig: Jó állapotba helyezé õket. Lásd Zsolt. 126,1.
2 Móz. 2
2 Móz. 2,1
E szó nincs a héber szövegben.
2 Móz. 2,1
még Fáraó parancsa elõtt (Móz. II. 1,22.); mert Áron, e házasságból született idõsb gyermek akadály nélkül neveltethetett szüleitõl.
2 Móz. 2,1
Amram nevû.
2 Móz. 2,1
Jokabedet, atyja fitestvérének leányát. Móz. II. 6,20.
2 Móz. 2,2
hogy a vízbe ne vettessék.
2 Móz. 2,4
Mária. Krón. I. 6,3.
2 Móz. 2,10
Mózes annyit tesz, mint vizbõl kivett, kiszabadított.
2 Móz. 2,11
midõn negyven éves lett. Ap.cs. 7,23.
2 Móz. 2,12
Sz. István (Ap.cs. 7,24.25.) és több sz. atyák (Ágost. Tam.) szerint: Mózes Istentõl bensõleg fel volt hatalmazva, megölni az egyiptomit, hogy ez által rokonainak megmutassa, hogy õket meg fogja szabadítani.
2 Móz. 2,16
ki az igaz Isten papja vala, mint Melkizedek, Jób és a patriárkák. Ezen pap, ki alább (18. v.) Ráguelnek neveztetik, némelyek szerint, nagyatyja vala a leányoknak, atyja Jetrónak, kitõl állítólag ezen leányok születtek, és családfõ (Móz. IV. 10,29.). – Mások szerint pedig Ráguel és Jetró, két neve vala ugyanegy személynek.
2 Móz. 2,22
azaz: idegen, jövevény.
2 Móz. 2,22
azaz: Isten az én segítõm.
2 Móz. 2,25
mint olyanokat, kiknek megszabadítására, örök végzése szerint, az idõ már elérkezett.
2 Móz. 3
2 Móz. 3,2
Legtöbb sz. atyák szerint: az Isten Fia; a héber szerint: az Isten angyala, mert tulajdonképen õ angyala vagyis hirnöke Istennek az emberekhez.
2 Móz. 3,12
csodák által leszek segítségedre.
2 Móz. 3,12
A mily bizonyosan jövendölöm, hogy nekem e hegyen fogtok áldozni: oly bizonyosan ki fogod te vezetni Izrael népét Egyiptomból. Lásd Kir. I. 2,34. Kir. IV. 19,29.
2 Móz. 3,14
Ez igéket sz. János fejti meg Jel. 1,8. midõn Istent annak mondja: a ki van, volt és lesz; tehát örökkévalónak, változhatlannak, a ki szükségképen van, önmagától van, ki által minden egyéb van. A héber név „Jehovah“ a három szótagban a három idõt, jelent, multat és jövõt jelentvén, együtt a létnek örökkévalóságát fejezi ki.
2 Móz. 3,15
A héber szerint: Jehovah, melyet a keresztények az „Úr“ névvel szoktak kifejezni.
2 Móz. 3,17
azaz: hol minden bõségben van.
2 Móz. 3,22
Kárpótlásúl ott levõ ingatlan javaitokért, s érdemlett bérûl nehéz munkáitokért (Bölcs. 10,17.) ajándékozom nektek az egyiptomiak edényeit és ruháit, melyek fölött legfõbb tulajdonjoggal is bírok.
2 Móz. 4
2 Móz. 4,1
az izraeliták, a közönséges, nehezen hivõ nép, ha a vének hisznek is, a mint mondtad. Móz. II. 3,18.
2 Móz. 4,13
Uram! miután te szabadítót akarsz küldeni, ki még sulyosabb szolgaságból fog mindeneket megmenteni, tehát küldd el õt most, hogy ebbõl is megmentsen. Igy értelmezik ezt általában a sz. atyák. L. Móz. I. 49,10.
2 Móz. 4,14
Mózes vonakodott alázatosságból, s az Isten megharaguvék rá, mint némely atya megboszankodik túlságosan félénk gyermekeire (sz. Bazis. Gerg. Jerom.).
2 Móz. 4,14
Lévi nemzetségébõl való. L. Móz. II. 2,1. 2-ik jegyz.
2 Móz. 4,16
A héber szerint: Isten gyanánt leszesz neki, vagyis kijelented neki akaratomat.
2 Móz. 4,21
Engedetlensége és megrögzöttsége büntetéseül elvonom tõle kegyelmemet (sz. Ágost.). L. Rom. 2,5. 9,18. Gyakori szólásmód a sz. irásban, mely szerint az Istenrõl mondatik, hogy õ valamit megtesz, a mit pedig csak megenged.
2 Móz. 4,22
Minden népek közõl Izraelt akarom elõször újjá teremteni, hogy engem imádjon, és törvényeimnek engedelmeskedjék.
2 Móz. 4,24
Az Úr angyala azért fenyegeté halállal Mózest, mivel legkiseb fiának körûlmetélését oly sokára halasztotta. Móz. I. 17,12.
2 Móz. 4,25
az Úrnak, a nagy tiztelet miatt félvén azt átkarolni, és bocsánatot kért, mivel a késedelemnek oka õ volt, valószinûleg rábeszélvén Mózest, hogy fiát, arab szokás szerint, csak tizenhárom éves korában metéltesse körûl.
2 Móz. 4,25
Vérrel áldoztam neked, Uram! s ez által neked magamat ujolag eljegyzettem.
2 Móz. 4,27
Hóreb hegyére.
2 Móz. 5
2 Móz. 5,14
kiket Fáraó munkatisztei saját felvigyázásuk alatt a zsidók közõl rendelének.
2 Móz. 5,22
Ezek nem a zúgolódó harag, hanem az imádság és gyöngéden érzõ felebaráti szeretet szavai.
2 Móz. 6
2 Móz. 6,1
kényszerítetve.
2 Móz. 6,1
kényszerítetve.
2 Móz. 6,3
Az õsatyák ismertek ugyan engem, mint mindenható Istent (Móz. I. 17,1.19.24.); de mint urat (Adonai urat jelent), mint Jehovát, azaz örökké változatlant, tehát igéreteim teljesítésében is hívet nem ismertek, mivel igéreteimnek, különösen a kanaáni föld birtokáról adott fõigéretemnek teljesedését, elõbb meghalván, meg nem érték. Bár a „Jehovah“ szó minden idõt magában foglal (Móz. II. 3. 4-ik jegyz.), de mégis különösen a jövõre vonatkozik; tehát kinek léte jövendõben is tart; a ki igéjét, mely szintúgy lényéhez tartozik, jövendõben teljesíti.
2 Móz. 6,8
azaz: melyet én esküvel igértem atyáitoknak.
2 Móz. 6,12
nem vagyok ékesenszóló.
2 Móz. 7,22
Mózes itt saját és Áron nemzetség-sorát akarja beszõni, de nem kezdi törzsatyján, Lévin, hanem Rúbenen és Simeonon, Jákob idõsebb fiain, hogy ne látszassék, mintha saját nemzetségének elõnyt akarna adni a többiek fölött (sz. Ágost.).
2 Móz. 6,30
A 29. 30. vers ismétlés, hogy a nemzetség-sor által félbeszakasztott következõ történet a 13. verssel kapcsolatba hozassék.
2 Móz. 7
2 Móz. 7,1
teljes hatalmat adtam neked, hogy Fáraó elõtt csodát tehess, és õt úgy büntethesd, mint én.
2 Móz. 7,1
bátyád terjeszsze elé, a mit te neki mondasz.
2 Móz. 7,9
bizonyítsátok be küldetésteket csodával.
2 Móz. 7,11
kik között fõbbek voltak: Jannes és Mambres. Tim. II. 3,8.
2 Móz. 7,11
Az egyiptomi bûbájosok csodákat a sátán által tettek, ez pedig csak szemfényvesztést, ál-csodát tesz, vagyis, a természeti törvények körében mûködik, de a mellett nézõit úgy megcsalja, hogy azok természetfölötti valóságos csodát hisznek látni. Tessz. II. 2,9. Máté 24,24. A sz. atyák szerint, itt a sátán annyira hatott a nézõk szemeire, hogy az odavetett vesszõt kigyónak vélték. Vagy pedig a vesszõkkel hirtelen máshonnan hozott kigyókat cseréle fel, és viszont (sz. Jerom. Nissz. Gerg.).
2 Móz. 7,22
L. a 11. v. A bûbájosok a vizet, melyet elváltoztattak, az ásott kútakból (24. v.) nyerék; a változás látszatát a sátán idézte elé. Lásd 5-ik jegyz.
2 Móz. 7,24
egy hétig (25. v.).
2 Móz. 8
2 Móz. 8,2
egész országodat.
2 Móz. 8,7
Lásd Móz. II. 7,11.
2 Móz. 8,26
Áldozatunk az egyiptomiak elõtt igen vétkesnek látszanék mivel mi megöljük és földáldozzuk azon állatokat, melyeknek õk istenitiszteletet adnak.
2 Móz. 9
2 Móz. 9,15
Itt a mirígyhalál alatt mindazon csapások értetnek, melyeket Isten Fáraóra még bocsátandó vala a vörös tengerben való elvesztéig.
2 Móz. 9,16
Isten a gonoszokat nem tûri hiába, hanem a jók figyelmeztetésére, és próbájára (sz. Ágost.). Rom. 9,17.22.
2 Móz. 10
2 Móz. 10,9
Azon ünnepen, melyet Istenünknek szentelni akarunk, egész népünknek jelen kell lennie; nyájainknak is velünk kell jõni, hogy azokból áldozatokat választhassunk.
2 Móz. 10,10
Ezen szavak keserû gúnyt foglalnak magokban, mintha mondaná: Így Uratok sem teljesítené jobban kivánságtokat, mint én.
2 Móz. 10,21
azaz: sürû köd, mely azt okozá. Lásd: Bölcs. 17,4.5. Zsolt. 77,49.
2 Móz. 10,29
hivásod nélkül.
2 Móz. 11
2 Móz. 11,3
hogy ne vonakodjanak nektek mindent adni az ünnepre.
2 Móz. 11,3
Mózes tekintélye sokat tett arra, hogy az egyiptomiak edényeiket szívesen odaadják.
2 Móz. 11,4
mielõtt még Fáraótól elment: mert a mi itt az 1. 2. és 3. versben foglaltatik, még elmenetele elõtt jelentetett meg neki.
2 Móz. 11,4
Lásd Móz. I. 11,5. 3-ik jegyz.
2 Móz. 11,10
A csapásokra nézve, melyek Egyiptomot sújtották vala, megjegyzendõ, hogy azok, az utolsót kivéve, természetesek s többnyire olyanok valának, melyek Egyiptomot különben is kiváltképen meg szokták látogatni. Midõn tehát Mózes az egyiptomiakat Isten parancsából ezen ismeretes és már ennélfogva rettegett csapásokkal sújtotta, Fáraó makacsságának megtörésére ezek sokkal hatályosabb eszközök valának, mint talán lehettek volna oly csapások, melyeknek veszedelmét és kártékonyságát elõre nem láthatták, s így azoktól eléggé nem retteghettek volna.
2 Móz. 12
2 Móz. 12,2
Neve: Nizan, melynek idõszámitásunk szerint marczius második és april elsõ fele felel meg.
2 Móz. 12,2
az egyházi esztendõ stb., mert a polgári és õszkor kezdõdött.
2 Móz. 12,3
A 6. v. szerint a hónap tizennegyedik napján evék azt.
2 Móz. 12,4
Mindenki annyi személyt híjon, mennyi még a bárány megevésére kivántatik.
2 Móz. 12,5
bárány helyett.
2 Móz. 12,6
A héber szerint: két este között. Azon idõszakot, melyben a nap alkonyodásra hajlik, a zsidók már estének nevezték, s a napleszállása utáni szürkület második estének neveztetik.
2 Móz. 12,8
keserû salátával.
2 Móz. 12,11
mint útra készek, hogy az evés után haladék nélkül lehessen indúlni.
2 Móz. 12,11
mint útra indulandók sietve egyetek; mert azonnal következik erre az Úr átmenete, mely után nektek indúlnotok kell. Ezen átmenet miatt (12. 13. v.) a házak elõtt, melyekben a bárányt ették, maga a bárány is átmenetnek, (a héber szerint: pesach, kaldeus szerint: pascha, görök és latin szerint: pascha.) átmeneti báránynak neveztetik, a mi nyelvünkön húsvétnek, húsvéti báránynak mondatik.
2 Móz. 12,12
Sz. Jeromos szerint azon éjjel minden egyiptomi bálványok lehulltak a földre. Az istenek alatt az elõkelõk, Fáraó tisztviselõi is értethetnek.
2 Móz. 12,14
az átmenet napját.
2 Móz. 12,14
Még tart ezen istenitisztelet, és tartani fog az idõk végezetéig; mert a keresztények is ünneplik az átmenetet, az Úrnak kimélõ irgalmát, nem a közönséges bárány éldeletében, hanem a valódi húsvéti bárány-, Krisztus Jézusban való részesûlés által. L. Kor. I. 5,7.
2 Móz. 12,21
a bárányt, vagy gödölyét.
2 Móz. 12,22
az ott álló medenczében.
2 Móz. 12,28
A húsvéti bárány áldozata elõképe volt Krisztus Jézus áldozatának. Õ a hiba nélkûli (5. v.) bárány (Pét. I. 1,19), kinek vérével megjegyezve (Jel. 7,3.14), a bûn rabságából és a örök haláltól megszabadúlunk (sz. Ágost.). Az Oltáriszentségben veszszük öt magunkhoz, és pedig méltólag csak komoly elõkészület után (Kor. I. 11,28.), kovásztalan (8. v.) romlatlan szívvel, szent együgyûségben és õszinteséggel (Kor. II. 1,12.), felövezett ágyékkal (11. v.) tiszta érzéssel (Pét. I. 1,13.22.), útra készülve (11. v.), mint idegenek és vándorok (Pét. I. 2,11.), kiknek maradásuk nincs e földön (Efez. 2,19.).
2 Móz. 12,36
Isten megengedé Izrael fiainak, hogy a kölcsönzött edényeket és ruhákat magokkal elvihessék, jutalmúl az egyiptomiaknak tett szolgálatért, és kárpótlásúl házaikért és ültetvényeikért, melyeket az egyiptomiaknak hagytak.
2 Móz. 12,40
Lásd Gal. 3,16.17.
2 Móz. 12,45
p. o. a pogány kereskedõk, kik kereskedés végett közöttük tartózkodtak; vagy a bérlett kézmûvesek, kik külföldrõl jöttek.
2 Móz. 12,46
Hogy tökéletes elõképe legyen Krisztus Jézusnak, kinek szinte nem törettek össze csontjai. Ján. 19,36.
2 Móz. 13
2 Móz. 13,2
Minden az én tulajdonom, de különösen az elsõszülötteket szenteld szolgálatomra. (11. 12. v.), mivel azokat megmentettem Egyiptomban.
2 Móz. 13,3
a húsvéti ünnepekben.
2 Móz. 13,4
a tavasz elsõ havában, mikor keleten már érett kalásza van az árpának.
2 Móz. 13,9
a húsvéti ünnep úgy emlékeztessen téged a nyert szabadúlásra, mintha az kezedre, vagy szemeid elõtt lebegõ hártyára volna irva. A késõbbi zsidók ezt betûszerint vették, és azért a hit fõigazságaival beirt hártyákat kötének homlokaikra és kezeikre. L. Máté 23,5.
2 Móz. 13,12
a tiszta állatok értetnek, melyek eledelûl szolgálnak.
2 Móz. 13,12
áldozatúl az istenitiszteletre.
2 Móz. 13,13
mert a szamár a tisztátalan állatokhoz tartozott, melyeket megenni és föláldozni tilos vala.
2 Móz. 13,13
Az elsõszülötteknek kellett volna az isteniszolgálatot ellátni, de mivel Isten a végre Lévi nemzetségét választá, amazoknak pénzen kellett a szolgálatot megváltaniok. Móz. IV. 18,16.
2 Móz. 13,17
ha az átmenetre fegyveres erõvel kell utat törni.
2 Móz. 13,20
a puszta kezdetén.
2 Móz. 14
2 Móz. 14,2
Az izraeliták, közel Szuezhez, a vörös tengernek egész éjszaki részeig jutottak, midõn Isten parancsolá, hogy délnek fordúljanak, hogy a tengernél bevonúlhassanak egészen Fihahirót felé.
2 Móz. 14,10
Izrael fiai itt valóban a legszomorúbb állapotban valának; mert keletrõl elõttök álla a tenger, délrõl az egyiptomi pusztaság, nyugatról nagy hegyek s a pusztaság, éjszakról az egyiptomiak; emberi módon nem vala számukra menekvés.
2 Móz. 14,20
az egyiptomiakra nézve.
2 Móz. 14,20
Izrael fiaira nézve.
2 Móz. 14,20
A felhõoszlop oly sötétséget vetett az egyiptomiak táborára, hogy éjjel az izraeliták ellen semmit sem kezdhettek; az izraelitáknak pedig úgy világított éjjel, hogy a tengeren átvonúlhattak.
2 Móz. 14,24
villám és förgeteg által. Zsolt. 76,18.
2 Móz. 14,31
Izrael fiainak átmenete a vörös tengeren elõképe volt az újszövetségi keresztségnek (Kor. I. 10,1.). Valamint Izrael fiai a tengeren átmenvén, az egyiptomi szolgaságtól megszabadúltak: az Úr minket is igy szabadít meg a keresztség által a bûntõl; de a keresztség után is fönmaradnak az üdvöt koczkáztató kisértetek és veszedelmek, ezek hasonlók azon vészteljes pusztához, melyen Izrael népének átköltöznie kellett. Egyébiránt e bámulandó csoda a szentírásban igen gyakran említtetik, és arra Isten, hogy mindenhatóságát kitûntesse, igen gyakran hivatkozik.
2 Móz. 15
2 Móz. 15,13
az igéret földére, Kanaánba. Itt a szöveg prófétailag úgy szól a jövendõ dolgokról, mint már megtörténtekrõl.
2 Móz. 15,21
és úgy tovább, mint az 1-sõ versben.
2 Móz. 15,25
A sz. atyák ezen fában Krisztus keresztjének erejét látják elõképezve, mely az élet minden keserûségeit megédesíti.
2 Móz. 16
2 Móz. 16,4
de többet ne szedjen.
2 Móz. 16,4
hogy tudjam meg, engedelmes-e a nép?
2 Móz. 16,5
hogy szombatra is elég legyen, mely napon semmit sem volt szabad dolgozniok, innét a hatodik nap, vagyis a mi péntekünk készület napjának (Parasceve) neveztetett.
2 Móz. 16,6
új csodának lesztek tanúi.
2 Móz. 16,7
mi csak az Úr nevében szólunk hozzátok.
2 Móz. 16,9
a felhõoszlophoz, melyben õ jelen vagyon. Lásd Zsolt. 98,7. Móz. II. 33,9.
2 Móz. 16,10
a népnek láthatólag.
2 Móz. 16,14
A héber szerint: mikor elenyészett.
2 Móz. 16,14
A héber szerint: mint valami fehér.
2 Móz. 16,16
Egy gómor mintegy nyolcz font.
2 Móz. 16,18
Némelyik többet szedett, némelyik kevesebbet, még is mindenkinek csak annyija volt, a mennyit fölhasználhatott szüksége szerint, csodálatosan (Ar. sz. János).
2 Móz. 16,22
hogy a nép engedelmeskedett.
2 Móz. 16,23
Holnap van a nyugalomnap az Úr dicsõségére és tiszteletére.
2 Móz. 16,25
a hetedik napon.
2 Móz. 16,27
vagyis: ugyanazon hetedik napon.
2 Móz. 16,31
oly gömbölyû vala. Ezen csodálatos mannától vette késõbb azon édesség, mely Arábiában némely fák leveleibõl szivárog, a manna-nevet.
2 Móz. 16,32
A következõket (32–36. v.) akkor mondá és irá Mózes, mikor a szent sátor már készen volt.
2 Móz. 16,33
A frigyszekrény elé. Lásd alább 25. r.
2 Móz. 16,35
A sz. atyák tanítása szerint a manna elõképe vala az Oltáriszentségnek; arra vonatkozva nevezé magát Jézus égbõl szállott kenyérnek, mely a világnak életet ad. Ján. 6,33.
2 Móz. 17
2 Móz. 17,2
Mit kételkedtek arról, vajjon az Úr segíthet-e? lásd 7. v.
2 Móz. 17,6
Valamint a manna a Krisztusban megjelent mennyei kenyeret elõképezé: úgy a sziklából fakadt víz a lelki italt, a Szentlélek mennyei kegyelem-árját jelenté. Kor. I. 10,3. Ján. 4,10. 7,38.
2 Móz. 17,7
A héber szerint: Massza és Meriba, azaz: versengés és kisértés.
2 Móz. 17,8
Az amalecíták Esau utódai (Móz. I. 36,12.), kik a pusztában laktak.
2 Móz. 17,13
Két eszköz által nyerünk gyõzelmet ellenségeink fölött, imádság és küzdelem által, ki e kettõt nem egyesíti, nem jut el az igéret honába.
2 Móz. 18,12
Az Isten trónjáról kezét mindig fölemeli Amalek ellen, és harczolni fog ellene, míg csak ki nem irtatik.
2 Móz. 18
2 Móz. 18,2
Egyiptomból Madiánban, részint hogy isteni hivatásának egészen élhessen, részint hogy feleségét és gyermekeit Fáraó dühétõl eltávolítsa.
2 Móz. 18,5
Hóreb vagy Sinai mellett.
2 Móz. 18,11
az egyiptomiak.
2 Móz. 18,11
az izraeliták.
2 Móz. 18,11
Add hozzá: azért hasonló módon megaláztattak. – Fáraó Izrael népének minden figyermekeit vízbe fojtatni rendelé és õ egész seregével együtt a vörös tengerbe fúlt.
2 Móz. 18,12
hogy az áldozat azon részét, mely meg nem égettetett, elköltsék az Úr dicsõségére. A különféle áldozatok részletes leirása Móz. III. könyvében foglaltatik.
2 Móz. 18,17
Nem tetszik nekem a bíráskodás ezen módja.
2 Móz. 19
2 Móz. 19,1
harmadik napon.
2 Móz. 19,3
a Sinai hegyre.
2 Móz. 19,6
egészen szolgálatomra szenteljétek magatokat, mintha mindannyian papok és nekem fölszentelt személyek volnátok. Izrael népének elõképûl kellett szolgálnia azon szentségre nézve, melylyel a keresztényeknek birniok szükséges; és azon papságra nézve, melynél fogva lélekben minden keresztény egészen köteles magát Istennek föláldozni. Lásd Pét. I. 2,9. Jel. 1,6.
2 Móz. 19,9
az égbõl.
2 Móz. 19,9
mit ez arra felelt.
2 Móz. 19,15
Mivel Isten elõtt az embernek tisztán kell megjelennie. Izrael népének, a papi népnek, meg kellett mosni testeiket és ruháikat, s tartózkodni feleségeiktõl.
2 Móz. 19,19
Mózes a törvényt kérte, és az Úr megigéré, hogy azt a népnek megadja.
2 Móz. 19,22
vagyis: az elsõszülöttek, kiket az Úr szolgálatára kiválasztott. Lásd Móz. II. 13,2. 24,5. Móz. IV. 8,16.
2 Móz. 20
2 Móz. 20,5
ki maga mellett más Istent meg nem tûr.
2 Móz. 20,5
mivel a gyermekek közönségesen szülõik gonosz hajlamaival születnek, és õket követik. Ezekiel 18. r.
2 Móz. 20,7
Sohase említsd azt máskép, mint a legnagyobb tisztelettel, tehát soha könnyelmûségbõl hiába ne vedd, s még kevésbbé élj azzal vissza hazudságra.
2 Móz. 20,25
A faragott kövekre más népek példája szerint könnyen véshettek volna bálványozásra vezethetõ jeleket.
2 Móz. 20,26
Az akkori rövid papi ruháknál az illedelem könnyen megsértette volna, ha a papnak több lépcsõkön kell az oltárhoz fölmennie.
2 Móz. 21
2 Móz. 21,1
bírói, polgári törvények,
2 Móz. 21,4
azaz: egyedül, felesége és gyermekei nélkül.
2 Móz. 21,6
a birákhoz, kik Isten helyett itélnek.
2 Móz. 21,6
házában.
2 Móz. 21,6
annak jeléûl, hogy mintegy oda szegeztetett, örökké ott szolgálandó, s oda tartozandó. Azonban a jubileumi évben az ilyen szolga is szabaddá lett. Móz. III. 25. r.
2 Móz. 21,7
A zsidó szolgáló, kit ura vagy ennek fia feleségeûl szánt (8–10. v.), ne úgy lépjen ki, mint a közönséges rabszolgálók (2. v.) hetedik évben.
2 Móz. 21,8
engedje át, adja el másnak.
2 Móz. 21,10
a szokott jegyadományokat adja meg neki szûzesége díjáúl; vagy a héber szerint: Nem csak a tartást és ruházást, hanem az együttlakást se szüntesse meg.
2 Móz. 21,11
még a hetedik év elõtt.
2 Móz. 21,13
véletlenûl.
2 Móz. 21,14
ha oltáromhoz futna is, az ne legyen számára menedékhely. Lásd Kir. III. 2,30.31.
2 Móz. 21,16
a biróság elõtt.
2 Móz. 21,20
mint vétkes büntettessék meg.
2 Móz. 21,21
tehát joga volt büntetni; de hogy a büntetésben túllépett a mértéken, ezért ne bûnhödjék életével.
2 Móz. 21,28
hogy a gyilkosságnak büntetésre méltó volta ez által is kitûntettessék.
2 Móz. 21,30
a birák, kik ez esetben a halálbüntetést pénzbirságra változtathatták.
2 Móz. 21,32
ugy, hogy meghalnak.
2 Móz. 21,32
körûlbelûl 15 tallér. Ennyi volt egy rabszolga ára. Júdás is körülbelûl ennyiért adta el Krisztust.
2 Móz. 22
2 Móz. 22,2
éjjel.
2 Móz. 22,4
Tehát nem ötannyit (1. v.), mert talán még szándéka lehetett a lopottat visszaadni.
2 Móz. 22,8
a birákhoz. Lásd Móz. II. 21,6.
2 Móz. 22,9
a birákhoz.
2 Móz. 22,12
mivel itt nagyobb gondatlanságot kell a szolgáról föltenni.
2 Móz. 22,16
a nélkûl, hogy tõle valaha elválhasson.
2 Móz. 22,18
kik a sátán ereje által, melynek szolgálatára adják magokat, különféle szemfényvesztéseket gyakorolnak.
2 Móz. 22,25
ne követeld vissza szigorúan és kamattal. Lásd a jegyz. Móz. V. 23,19–20.
2 Móz. 22,27
Keleten a szegények köntöseikben alszanak, a mi köpenyszerû felsõ öltöny betakarózásra. Csak az embertelen veheti azt el.
2 Móz. 22,28
az elöljárókat.
2 Móz. 22,29
megváltván õt. Lásd Móz. II. 13,13.
2 Móz. 22,31
Belsõ szentségtek külsõleg is jelentessék ki a tisztaságszeretet által.
2 Móz. 23
2 Móz. 23,3
hanem részrehajlás nélkül tégy igazságot szegénynek, gazdagnak. L. Móz. III. 19,15.
2 Móz. 23,5
azzal együtt, ki téged gyülöl.
2 Móz. 23,6
azért, hogy a gazdagnak kedvességet tégy.
2 Móz. 23,11
a mi ott magától terem.
2 Móz. 23,14
húsvétkor, pünköstkor és a sátoros ünnepeken.
2 Móz. 23,14
A ki keleten a magasb ranguak elõtt akar megjelenni, ajándékot kell vinnie; Isten nem annyira adományt, mint szent érzelmet kívánt, amaz ennek csak külsõ jeleûl szolgált.
2 Móz. 23,16
Lásd Móz. III. 23,15–17.
2 Móz. 23,16
Lásd Móz. III. 23,34–36.39–43.
2 Móz. 23,18
a húsvéti báránynak.
2 Móz. 23,18
addig, mig kovász van házadnál. L. Móz. II. 12,10.
2 Móz. 23,19
addig, mig szopós, mert igen fiatal lenne áldozatra és ételre. Vagy pedig: anyja tejében, mert ezt a pogányok teszik, s ezzel holmi babonát mívelnek.
2 Móz. 23,21
megvetvén õt.
2 Móz. 23,21
Õ személyemet és hatalmamat viseli, sõt velem egylényû. Lásd a következõ jegyz.
2 Móz. 23,23
Ezen angyal az Isten Fia volt, ki egylényû az Atyával, s azért viseli a Jehovah nevet; õ volt ama szabadító angyal (Móz. I. 48,16.), ki utóbb magáról mondá: hogy õ az út, az igazság és élet. Ján. 14,6. Ezen angyal vezette a zsidókat az igéret földére, példázván az által, hogy õ a mi vezérünk az egekbe.
2 Móz. 23,28
Lásd Józ. 24,12.
2 Móz. 23,31
a közép-tengerig közel Szidonhoz.
2 Móz. 23,31
a vörös tenger melletti pusztától az Eufratesig.
2 Móz. 24
2 Móz. 24,1
Miután Isten Mózesnek és Áronnak a hegyen (19,24.) minden törvényeket (20–24. r.) eléadott, parancsolá nekik, hogy mielõtt a népnek mindent eléadandók, a hegyrõl lemennének, a megkötött szövetség után ismét térjenek vissza a hegyre Nadab és Abin és a hetven vén kiséretében.
2 Móz. 24,8
Mózes áldozatvérrel pecsételé meg az ó szövetséget, mint Krisztus az új szövetséget saját vérével. Máté 26,28.
2 Móz. 24,9
A mint Isten parancsolta nekik a megkötött frigy után. L. 1-sõ jegyz.
2 Móz. 24,10
látható, valószinüleg emberi alakban.
2 Móz. 24,11
t. i. közeledve az Úr szinéhez; nem történt semmi bántalmok, hanem életben maradván, ettek és ittak; ámbár általános vélemény volt, hogy annak, ki Istent látta, meg kellett halnia. Lásd Bir. 13,22. Móz. V. 5,24.
2 Móz. 24,15
Mózes a hegyen maradt, bevárandó az Isten parancsát.
2 Móz. 24,18
T. i. a felhõn és ködön keresztûl a hegy ragyogó ormára.
2 Móz. 25
2 Móz. 25,2
az elsõ adományokat az isteniszolgálatra, egy hordozható templom fölállitására. A héber szerint: Emelékáldozatokat, így neveztettek azok midõn föláldoztattak, mivel azokat fölemelék, mintegy átnyújtani akarván az Istennek.
2 Móz. 25,4
égkék és biborszinû finom gyapjúszövetet.
2 Móz. 25,4
karmazsin-gyapjut, mely kétszer, azaz, mind magában, mind fonalában megfestetett.
2 Móz. 25,4
finom fehér gyapotszövetet.
2 Móz. 25,5
tengeri kutyabõröket.
2 Móz. 25,5
egy neme az ákáczfának.
2 Móz. 25,7
Lásd Móz. II. 28,6–21.
2 Móz. 25,8
szent sátort, hajlékot az isteniszolgálatra.
2 Móz. 25,9
azon eszmény szerint, melyet én arról lelkedben támasztok, s az általok jelképezendõ mennyei tárgyak szerint.
2 Móz. 25,10
A könyöknyi mérték az általános magyarázat szerint a könyöktõl a kar törvéig számíttatott, s igy körûlbelül egy lábnyit tett. Minthogy az arra használt szó „kart“ is jelent, tehát kar-hosszaságnyira is vétethetik a kar tövéig.
2 Móz. 25,16
a törvénytáblákat. Bizonyságnak azért neveztetnek, mivel Isten a törvény által szivünkben bizonyságot tesz.
2 Móz. 25,17
Ez tulajdonképen a szekrény födele vala, azért nevezteték kegyelemtrónnak, vagy a héber szerint kegyelemtáblának, mert az isteni kegyelemteljes szózatok innen jöttek a néphez; s innen a felelõ-hely.
2 Móz. 25,18
ember- sas- oroszlán- és borjú-alakokból összetett jelképes ábrákat. Ezek különösen Isten mindenhatóságát és bölcseségét tüntették elé. L. Ezekiel 1. r.
2 Móz. 25,31
egy egészbe öntessenek.
2 Móz. 25,33
A héber szerint: mandola-alakú.
2 Móz. 25,33
Minden ágon, három, kehelyalakú diszitmény legyen, mely alúl gombon kezdõdik, azután liliom- (vagy virág-) szerû csészében végzõdjék. Az ág egyébiránt a csészéken vagy kelyheken keresztûl legyen készítve.
2 Móz. 25,34
szárán.
2 Móz. 25,35
a száron.
2 Móz. 25,37
és annak hat ágára.
2 Móz. 25,39
körûlbelûl 4397 1/2 arany értékû a mi pénzünk szerint.
2 Móz. 26
2 Móz. 26,1
A szent sátor hosszas négyszög volt három deszkafalból készitve, mely fölött egy drága szõnyeg és még három más takaró függött; két szabályos részre volt osztva, egyike szentélynek, másika szentek szentének nevezteték.
2 Móz. 26,1
A héber szerint: kerub-alakokkal.
2 Móz. 26,3
hogy igy két nagy kárpit legyen azokból.
2 Móz. 26,4
a két szélre, melyek egymás ellenében vannak, ha a két kárpit egymáshoz tétetik.
2 Móz. 26,5
a két szél mindenikén.
2 Móz. 26,6
karikát vagy kapcsot, mely a fogantyút fogantyúhoz foglalja, s igy a kárpitot összekösse.
2 Móz. 26,6
egy kárpit, egy szõnyeg.
2 Móz. 26,7
tizenegy kárpitot kecskeszõrbõl az imént említett drága kárpit betakarására.
2 Móz. 26,9
A héber szerint: a hajlék bemeneténél. – Ha a felsõ szõrtakarót a hajlék vagy tulajdonképen ama drága kárpit fölébe teszed, akkor amannak végsõ részét elõl a hajlék bemeneténél ne hagyd lefüggeni kiterjesztve, hanem félig félrevetve.
2 Móz. 26,12
A felsõ takarók négy könyöknyi szélesek voltak, s összes számuk tizenegy lévén, az egész szélesség negyvennégy könyöknyit tett. Mivel pedig a kárpit betakarására csak negyven könyöknyi kivántatott, (1. 2. v.), négy könyöknyi, vagyis egy takaró fennmaradt.
2 Móz. 26,12
A fölösleg fele két könyöknyi volt; ennek a hajlék hátúlján a drága kárpit fölött kellett kifüggenie; a másik fele pedig elûl volt, hol a két könyöknyi félre hajtatott.
2 Móz. 26,13
A kárpit hossza huszonnyolc könyöknyi volt (2. v.), a felsõtakaró pedig harmincz könyöknyi (8. v.). Ha tehát a kárpitnak mind a két oldala, vagyis hosszának, mind a két fele betakartatott a felsõtakaró által, akkor két könyöknyi maradt felûl, vagyis a kárpit hosszának mindenik felén (két oldalán) egyegy könyöknyi.
2 Móz. 26,14
a kárpitnak másik takarót is.
2 Móz. 26,14
tengeri kutyabõrökbõl.
2 Móz. 26,17
oly formán, hogy egyik legyen a véset, másik a csap, mint mondani szokás.
2 Móz. 26,17
E szerint a deszkák oldalai valószinûleg úgy voltak volna összefoglalva, hogy az egyik csapjával a másik vésetébe eresztetett. De a héber szerint egészen eltérõleg van e vers: Minden deszkán két csap legyen egymás ellenében, melyekkel egyik deszka stb. itt tehát nem a deszka-oldalaknak csapok általi egybeeresztésérõl, hanem a deszkák alján (19. v.) levõ csapok összefoglalásáról van szó.
2 Móz. 26,19
s igy a két csap által összefoglaltassék.
2 Móz. 26,23
azaz, melyek mind a két oldalon a hat hátulsó deszkához szegletdeszkákúl állittassanak.
2 Móz. 26,23
a nyugati oldalán.
2 Móz. 26,24
azaz, mind a hátulsó deszkák.
2 Móz. 26,24
Azok (a szegletdeszkák) az alsó végtõl a felsõig egészen egyenlõk lgyenek, és kapocscsal foglaltassanak össze (az oldaldeszkákkal, hogy az erõs szegletek által az egész szilárdabb legyen). Igy legyen csinálva a két deszka mind a két szegleten.
2 Móz. 26,28
azaz: oly hosszak legyenek, mint az egész deszkafal. A héber szerint csak a középsõ rúdnak kellett minden deszkákon keresztûl menni.
2 Móz. 26,31
bele-himzett és szövött kerub-alakokkal.
2 Móz. 26,33
A héber szerint: a függönyt pedig akaszd a horgokra, – melyek a kárpitot és felsõ takarót összefoglalják. (6. 11. v.)
2 Móz. 26,33
Lásd az 1. v.
2 Móz. 27
2 Móz. 27,2
jelképei az erõnek és oltalomnak, melyet az oltárnál keresünk. Lásd Kir. III. 1,50. Luk. 1,69.
2 Móz. 27,4
melynek széléhez erõsíttetett a földig érõ róstélyzat, melynél fogva az oltár oldalaihoz lábbal érni nem lehetett.
2 Móz. 27,7
melyek a róstélyzat szegletein voltak.
2 Móz. 27,9
nyilt tért a sátor négyszögében, körûlvéve oszlopokkal, melyeken a kárpitok függöttek, s ezek falak gyanánt szolgáltak. A szent sátorral együtt ezen bekerített hely tevé a hordozható templomot, mely frigy hajlékának vagy szövetség sátorának neveztetett.
2 Móz. 27,10
vagy horga, a keresztûl teendõ rudaknak.
2 Móz. 27,10
A héber szerint: rudaival együtt, melyekkel az oszlopok fölûl egybekapcsolva valának, s a kárpitok felfüggesztésére szolgáltak.
2 Móz. 27,19
melyek a földbe verettek, hogy a sátor-takarók végei s a tornácz függönyei kötelek által (Móz. II. 35,18.) azokhoz erõsíttessenek.
2 Móz. 28
2 Móz. 28,1
Áron fiai.
2 Móz. 28,3
öltözeteket minden papi foglalkozáshoz.
2 Móz. 28,4
az efodot, diszruhát.
2 Móz. 28,4
alsóruhát.
2 Móz. 28,6
A vállravaló ruha két félbõl állott, egyike elûl, másika hátúl függött le. Mind a két fél vállszalagokkal volt egybekötve, nem volt ujja, s alúl nem egészen térdig ért.
2 Móz. 28,7
a vállszalagok által.
2 Móz. 28,8
A héber szerint: Egy öv legyen rajta átövezésre hasonló mûvel, aranyból stb.
2 Móz. 28,9
a tizenkét nemzetség neveit.
2 Móz. 28,10
Rúben, Simeon, Júda, Dán, Neftali, Gád neveit az egyik kõre; Áser, Isszakar, Zabulon, Efraim, Manasszes, Benjamin neveit a másikra. Lévi neve nem volt ott, mert a papok és leviták, személyökben képviselték nemzetségöket.
2 Móz. 28,12
a vállszalagokra (7. v.).
2 Móz. 28,13
a kövekhez.
2 Móz. 28,14
egyenlõ hosszaságú.
2 Móz. 28,15
mely által Isten az õ itéletét és akaratát a fõpapnak kijelenté. Ez egy melltakaró volt, megerõsítve a) felsõ két szegletén két karikával, melyekbõl a két aranylánczocska (14. v.) nyúlt ki a vállravaló kapcsáig, s ezt amazzal, egybefoglalta; b) alsó két szegletén két karikával, melyben égszinû zsinór vala, s mely a melltakarót alúl a vállravalóhoz, vagy az övhöz (l. 8. v., a héber szerint: 7-ik jegyz.) szorította.
2 Móz. 28,18
rubin.
2 Móz. 28,18
A héber szerint: jahalom azaz ónix.
2 Móz. 28,20
A héber szerint: jaspis.
2 Móz. 28,22
melyekrõl már a 14. versben volt szó.
2 Móz. 28,25
A héber szerint: A két láncznak más két végét foglald a két horogba, és tedd a mellelõnek hátulsó lapjára elûl.
2 Móz. 28,26
azaz: tégy más karikákat is az alsószegletekre, de ne úgy, hogy kilátszassanak, hanem a szegély alá, úgy, hogy a mellelõ és vállravaló között legyenek.
2 Móz. 28,27
tégy más két karikát is a vállravalónak alsórészére felûl az öv táján, épen ott, hol ez mind a két oldalon a vállravalónak elõ- és hátulsó lapját összefoglalja.
2 Móz. 28,28
A héber szerint: hogy az övön fölûl maradjon.
2 Móz. 28,30
Urim és tummim: fényt és tökéletességet, mások másképen értelmezik. Ezen szók, nem tudni, miképen, a mellelõn voltak (sz. Ágost. Gerg. Cyrill, Jerom.); jelképezték a tudományt és szentséget, melylyel a fõpapnak bírnia kellett. Ezek által jelenté ki Isten akaratát a fõpapnak, nem ugyan külsõképen, hanem úgy, hogy kétes esetekben a fõpap bensõleg megvilágosítatott, midõn teljes papi díszöltözetben ezen szavakat is magán viselte.
2 Móz. 28,31
alsóköntöst, melynek ujja is volt és térden alúl ért.
2 Móz. 28,35
halálos büntetés volt szabva a fõpapra, ha ez ékesség nélkül merészel bemenni a szentélybe.
2 Móz. 28,38
Mivel õ az Úrnak szenteltje volt, megbocsátá Isten a hibákat, melyeket õk az áldozatoknál elkövettek.
2 Móz. 28,39
A héber szerint: csürlõ vagy koczkás formára szõve. Ez testhez szorúló köntös volt, mely ujakkal birt s egész bokáig ért.
2 Móz. 28,39
hasonlót a turbánhoz.
2 Móz. 28,39
a szûk köntöshöz, melynek végei a köntös hosszában csüggöttek le.
2 Móz. 28,41
A héber szerint: kend föl és szenteld meg.
2 Móz. 28,43
Lásd Móz. II. 30,1.
2 Móz. 29
2 Móz. 29,5
a szûk ruhába.
2 Móz. 29,5
a vállravaló övével. Lásd Móz. II. 28. r.
2 Móz. 29,7
Egyedûl a fõpap keneték meg fején, a többi papoknak csak kezeik kenettek meg.
2 Móz. 29,10
ez által elismerték, hogy bûnösök, és méltók halálra, melyet érettök az áldozat-állat szenved.
2 Móz. 29,14
azaz: bûnáldozat; Zsid. 13,12. mely itt egybe volt kötve az égõáldozattal, mert nem elég, hogy a bûnös Istennel csak kiengesztelõdjék, hanem hogy gonosz vágyait és hajlamait is megtagadja, melyekbõl a bûn származik. Lásd Móz. III. 1. r. 1-sõ jegyz.
2 Móz. 29,20
hogy tetõtõl talpig Istennek legyenek szentelve, mindenben öt hallgatván, s mindent érte cselekedvén.
2 Móz. 29,21
Lásd Móz. II. 30,23.
2 Móz. 29,22
A belek és kövérség jelentik az érzéki hajlamokat, melyeket a pap tartalék nélkül köteles Istennek áldozni (Theod. Bazil.).
2 Móz. 29,24
Ezen fölemelés által az áldozatnak a világ részei felé való ingatása értetik; s e szertartással mutattattak be Istennek, mint világ Urának, az áldozati adományok.
2 Móz. 29,27
tedd félre.
2 Móz. 29,28
Jövõre a szegy és lapoczka a papoknak jusson, mint adomány (a héber szerint: mint emelék-áldozat, mely Istennek fölemeltetik), melyet az izraeliták Istennek bemutatnak.
2 Móz. 29,31
a szent hajlék tornáczában.
2 Móz. 29,33
érintvén az engesztelõ szent áldozatot.
2 Móz. 29,33
ki nem Áron nemzetségébõl való pap.
2 Móz. 29,35
a fönebb leírt módon, áldozat és kenés által.
2 Móz. 29,36
a kenés által való fölszentelés.
2 Móz. 29,37
engesztelõ-áldozatot mutatván be.
2 Móz. 29,37
A héber szerint: szent lesz.
2 Móz. 29,38
mindennapi áldozatúl.
2 Móz. 29,39
A héber szerint: a két este közt. A mi idõszámításunk szerint délután három és hat óra közt. Lásd Móz. II. 12,6.
2 Móz. 29,40
egy efának (Lásd Móz. IV. 28,5.) tizedrészét.
2 Móz. 29,40
körülbelûl öt-hat itcze.
2 Móz. 29,40
Az italáldozat az oltár lábához öntetett.
2 Móz. 29,41
A kereszténynek mindennapi áldozata a reggeli és esteli imádság.
2 Móz. 30
2 Móz. 30,2
a négy szögleten.
2 Móz. 30,3
felsõ terûletét.
2 Móz. 30,7
vagy más közönséges pap. Luk. 1,9.
2 Móz. 30,8
nemzedékrõl nemzedékre.
2 Móz. 30,10
évenkint egyszer az engesztelés nagy napján. Lásd Móz. III. 16,18.
2 Móz. 30,10
nemzedékrõl nemzedékre.
2 Móz. 30,12
hódolatúl az élet Urának.
2 Móz. 30,12
Lásd Móz. IV. 1,2.
2 Móz. 30,13
A szentélyben mindig volt egy siklus, hogy az igaz mérték föntartassék.
2 Móz. 30,13
A héber szerint: húsz géra, azaz szemer. Nehézsége körûlbelûl egy lat volt; pénzzé verve pedig értéke körûlbelûl egy forint felét tette.
2 Móz. 30,18
a tornáczban.
2 Móz. 30,21
tisztátalanságuk miatt.
2 Móz. 30,23
mely legelõször csepeg a mirrhanövénybõl, a mi legnemesebb.
2 Móz. 30,24
illatos héja egy keletindiai fának.
2 Móz. 30,24
Lásd Móz. II. 29,40.
2 Móz. 30,33
a ki nem pap.
2 Móz. 30,34
jóillatú indiai csiga.
2 Móz. 30,34
egy növény mézgája Szíriában, melynek illata a kigyókat és szúnyogokat elûzi.
2 Móz. 30,36
A héber szerint: a törvény elé.
2 Móz. 31
2 Móz. 31,6
a ki t. i. a fönemlített két mûvész fölügyelete alatt dolgozik.
2 Móz. 31,18
Isten mindenhatósága által. Lásd Móz. II. 8,9. Luk. 11,20.
2 Móz. 31,18
a tiz parancsolatot.
2 Móz. 32
2 Móz. 32,1
mint a minõk Egyiptomban valának.
2 Móz. 32,2
Ez által el akarta õket szándékuktól mozdítani (sz. Ágost. Theod.); de mégis vétkezett, mert nem szegûlt ellen föltétlenûl.
2 Móz. 32,3
Igy kerûlt hálóba, s kénytelen volt akaratjoknak engedni.
2 Móz. 32,6
játszani és tánczolni pogány módon.
2 Móz. 32,10
Isten ez által mutatja, mennyire becsüli szenteit és ezek könyörgését (sz. Cyrill. Gerg.).
2 Móz. 32,19
Mózes az Isten sugallatára tevé ezt, annak jelentéseûl, hogy az ó törvény egykor az újnak helyet enged (sz. Ágost.).
2 Móz. 32,20
annak fa-talapját; a borjút pedig összeolvasztatá a aranyporrá reszelteté.
2 Móz. 32,20
hogy megmutassa ez által, mily megvetendõ és nevetséges a bálványozás; mert micsoda istenek lehetnek azok, melyek megsemmisíthetõk? hogy ennélfogva a zsidók az elkövetett bálványozás által a bûnt, mint a vizet itták (Jób 15,16.).
2 Móz. 32,25
elszakadt Istentõl a vétek által.
2 Móz. 32,25
t. i. hogy szolgáltak a bálványoknak, melyek a sz. irásban sár- vagy agyag-isteneknek is neveztetnek.
2 Móz. 32,25
melynek Isten nélkül többé nem állhattak ellen.
2 Móz. 32,26
A ki az Úr dicsõségét kész védelmezni.
2 Móz. 32,27
Minden bálványozó, ki mindeddig sátorába vissza nem tért, hanem a táborban még most is ûzi a bálványozást, végeztessék ki, legyen bár testvére vagy barátja valakinek.
2 Móz. 32,28
A héber szerint: mintegy háromezer. A fönebbi szám a leírók hibájából csúszhatott a Vulgátába, vagy pedig Móz. IV. 25,9. vagy pedig mivel a Kor. I. 10,8. a 8. vers végét némelyek összefüggésben vették a 7. versben innen vett idézettel.
2 Móz. 32,29
teljesítvén Isten parancsát, fiaitokat s rokonaitokat sem kiméltétek.
2 Móz. 32,32
az élõk könyvébõl. A szentek, ha lehetne, és a mennyiben vétek nélkül egyetlen eszköz lenne, még saját üdvöket is örömest feláldoznák, hogy az által a lelkek javát és Isten dicsõségét elõmozdítsák. Rom. 9,3. (Ar. sz. János).
2 Móz. 32,35
Némelyek szerint: helyben azonnal mirígyhalál által; mások szerint: késõbb a vándorlás ideje alatt.
2 Móz. 33
2 Móz. 33,3
Ha értetek esedezõ angyal közbenjárása nélkül magam megyek veletek, ti vétkeitek által majd kényszeríthettek arra, hogy benneteket az úton elveszítselek.
2 Móz. 33,4
a szomorúság kijelentéseûl.
2 Móz. 33,5
Ez nem új parancs volt, hanem elõbbi, melynek teljesedésérõl már a 4. vers szól.
2 Móz. 33,7
Eddig Isten maga volt a fejedelem Izrael népe között, s a felhõoszloban szállt alá Mózes sátora elé a táborba; de többé nem akart lenni köztök, mint király (3. v.); azért vivé ki Mózes a táboron kivûl a sátort, hogy ott várja be az isteni fejedelem itéletét.
2 Móz. 33,7
A héber szerint: gyülekezet sátorának.
2 Móz. 33,12
holott te mondtad, hogy kedvelted vagyok. E kifejezés a keleti királyok szólásmódjától vétetett.
2 Móz. 33,13
mutasd magadat, mint vezér; a héber szerint: mutasd meg nekem útaidat, szándékodat.
2 Móz. 33,14
azaz: Én magam. Az Isten, Mózes, könyörgésére visszaveszi fenyegetését, melynélfogva nem akart köztök lakni és vezérök lenni.
2 Móz. 33,14
teljesítem kivánságodat.
2 Móz. 33,19
Ábrázolatban megmutatom neked minden jóságomat.
2 Móz. 33,19
némelyek így fordítják: Kiáltom elõtted: Jehovah! Kijelentem neked a megjelenõ Istenség kegyét az emberek iránt. Móz. II. 34,6.
2 Móz. 33,20
Egy ember sem láthat engem, míg a földön él; mert az Isten látása az egek lakóinak tartatott fenn (sz. Iren. naz. Gerg.).
2 Móz. 33,21
Fenn azon hegyormon (34,2.), hol neked közönségesen megjelenek, állj egy sziklára, melynek ürege van hátad mögött.
2 Móz. 33,22
és befödlek téged felhõvel, mig stb.
2 Móz. 33,23
Több sz. atyák szerint az Isten hátrésze alatt Jézus Krisztus emberisége és a földön alapítandó isteni országa értendõ. E szerint az Isten Mózesnek valamely jelképes alakban megmutatta Jézus Krisztus kegyelmeit (19. v.), melyeket õ anyaszentegyházában a földre hozott.
2 Móz. 34
2 Móz. 34,2
várj engem.
2 Móz. 34,4
azaz: korán reggel.
2 Móz. 34,5
a héber szerint: Mózeshez lépett.
2 Móz. 34,5
a héber szerint: És (Isten) kiáltá a Jehova nevét.
2 Móz. 34,5
A héber szerint: Mondá Isten: Jehova! Jehova! az irgalmas Isten stb. a mi következik a 8. versig a harmadik személyben.
2 Móz. 34,7
A héber szerint: De a ki nem mindig bocsát meg. Mások szerint: Ki nem hagy büntetlenûl. Ismét mások szerint: Ki elõtt senki sem ártatlan stb.
2 Móz. 34,13
Sötét berekben szokták volt a pogányok istenitiszteletöket tartani, s bálványaikat fajtalanság által tisztelni.
2 Móz. 34,14
Vagy szeretetbõl féltõ, féltékeny. Istennek oly viszonya van a lélekhez, mint a völegénynek menyasszonyához; ezért mondatik féltõnek, boszúállónak, ki maga mellett semmi vetélytársat sem tûr meg.
2 Móz. 34,22
a sátoros ünnepet a polgári esztendõ végén.
2 Móz. 34,24
Isten itt megigéri, hogy az év három fõünnepe alatt Izrael fiait semmi ellenség nem fogja merni megtámadni.
2 Móz. 34,25
Lásd Móz. II. 23,18.
2 Móz. 34,33
Mózes ekkor az Isten parancsait fénylõ arczczal mondá el, hogy azok iránt Izrael fiaiban annál több tiszteletet ébreszszen; azután pedig befödött arczczal szólt velök; minek okát sz. Pál fejti meg. Kor. II. 3,13.
2 Móz. 35
2 Móz. 35,5
Lásd Móz. II. 25,2.
2 Móz. 35,11
a hajlékot, annak kárpitját és három takaróját.
2 Móz. 35,11
a csapokat a deszkák alsó részén.
2 Móz. 35,18
Lásd Móz. II. 27,19.
2 Móz. 36
2 Móz. 36,18
a külsõ boríték.
2 Móz. 36,27
a napnyugat felé fekvõ középtengerre.
2 Móz. 37
2 Móz. 37,6
a honnan Isten szólt, feleleteket adott. Lásd Móz. II. 25,22.
2 Móz. 37,14
a párkány alá.
2 Móz. 37,20
Lásd Móz. II. 25,34.
2 Móz. 38
2 Móz. 38,4
a tûzhely alatt itt azon helyet kell érteni, mely földszint a körület alatt a róstélyzaton belûl vala. Lásd Móz. II. 27,5. A héber szerint: mint 27,5.
2 Móz. 38,8
A régiek tûkrei nem üvegbõl, hanem érczbõl voltak.
2 Móz. 38,8
Az asszonyok összegyûltek a gyülekezet sátoránál, (Lásd Móz. II. 33,7.) a mennyire az kész volt, vagy hogy annál valami szolgálatot p. o. tisztogatást stb. tegyenek, vagy hogy imádkozzanak.
2 Móz. 38,9
az oldal hossza szerint.
2 Móz. 38,10
Lásd Móz. II. 27,10.
2 Móz. 38,18
vagy szélessége.
2 Móz. 38,21
A frigysátor egyes részei a levitáknak adattak át, mert nekik volt kötelességök azokat õrzeni, a szent sátort felvonni vagy szétszedni.
2 Móz. 38,24
Lásd Móz. II. 25,39. 30,13.
2 Móz. 38,26
A héber szerint 100 talentom és 1775 siklus. Tehát összesen 301,775 siklus, mert egy talentomban 3000 siklus vala.
2 Móz. 38,29
A héber szerint: 70 talentomot és 2400 siklust ezenfelûl… A fõnebbi szám a vesszõnek áthelyezése által csúszhatott a Vulgátába.
2 Móz. 39
2 Móz. 39,18
elõl, hol a lánczok a vállszalagokhoz voltak erõsítve, – és hátúl, hol a hát felé az alsó zsinórokhoz (L. Móz. II. 28,28.) az öv fölött karikákba kapcsoltattak.
2 Móz. 39,18
A héberben részletesen van leírva, mikép történt a mellelõ odakapcsoltatása az öv felé. V. ö. Móz. II. 28,26–29.
2 Móz. 39,19
t. i. a karikákat.
2 Móz. 39,19
a vállravaló és mellelõ.
2 Móz. 39,32
Mózesnek.
2 Móz. 39,43
t. i. Izrael fiait. – A sz. atyák a szövetség hajlékában és annak egyes részeiben Isten országának, a Krisztus Jézus által alapított anyaszentegyháznak elõképét szemlélik. A következõ hasonlatok a kettõ között igen feltûnõk. A szövetség hajléka egy egész volt, melynek részei tökéletesen összeillettek: Krisztus országa az anyaszentegyház minden tagjaiban a szeretet, a tökéletesség köteléke által van egybekapcsolva (Kol. 3,14.). A szent hajlék különféle takarókkal volt befödve, kivûlrõl különféle durva közönségesekkel, de belûlrõl szép- és ékesekkel: az anyaszentegyházban is az igazhivõk külsõleg tekintetlenek, közönségesek, de bensõleg telvék ékességgel és szentséggel (Ének. 1,5. Zsolt. 44,14.15.). A szent hajlék belsejében volt a frigyszekrény, az asztal a kitett kenyerekkel, a jóillatú füst oltára s a gyertyatartó: az anyaszentegyházban Krisztus, a mi törvényünk, kiben a bölcseségnek és ismeretnek minden kincsei elrejtvék (Kol. 2,3.); õ a mindenkor jelenlevõ, szentséges élõ kenyér (Ján. 6,35.), az engesztelõ közbenjárásnak (Ján. 17,9. Ján. I. 2,1.) szüntelen való jóillatú fûszere, s a hétágú gyertyatartó a Szentlélek hét ajándéka által (Izai. 11,2.). A szent hajlék mellett volt a tornácz minden izraeliták és a közöttük lakó idegenek számára: az anyaszentegyházban sokkal nagyobb a tornácz a Krisztus kegyelmeiben való részvételre; mert Krisztus mindenekért jött (Kol. 1,28.), és magát a kereszten, mint a tornáczban álló égõáldozati oltáron, föláldozta mindenekért, kik az õ szent áldozatának hasznaiban részesûlni akarnak.
2 Móz. 40
2 Móz. 40,2
Nizan havának elsõ napján, mely az Egyiptomból történt kijövetel után a második évnek elsõ napja volt. Vesd össze 15. v.
2 Móz. 40,4
a kitett kenyereket.
2 Móz. 40,32
láthatólag.
2 Móz. 40,34
minden osztályaik szerint.
MÓZES HARMADIK KÖNYVE. LEVITICUS.
Mózes harmadik könyve a görög és latin fordítás szerint „Leviták könyvének“ neveztetik, mivel azon szabályokat és szokásokat tartalmazza, melyekhez az áldozáskor és ünnepek ülésekor a leviták magokat alkalmazni kötelesek voltak. Isten ezeket Mózesnek mindjárt a szent hajlék fölállítatása után különféle alkalommal jelenté ki, valószinûleg a kijövet utáni második év elsõ havában, mivel ezen év második havának elsõ napjával már Mózes negyedik könyve kezdõdik.
3 Móz. 1
3 Móz. 1,1
Az izraelitáknak kétféle áldozataik valának: véráldozatok az állatokból, és vérnélküliek a növényekbõl. A vér-áldozatok nemei következõk valának: 1) az égõ-áldozat, mely, bõrét kivéve, az oltáron egészen megégettetett, s az Isten iránti teljes megadást jelképezte; 2) a béke- vagy könyörgõ- vagy hála-áldozat, melynek csak egy része égetteték meg, a többi az áldozat-vendégségnél költeték el, hogy Istennek a vett jókért hálájokat kifejezzék, vagy tõle új adományokat kérjenek; 3) a bûn-áldozat, melynek egyik részét az oltáron, másikát a táboron kivûl égették meg, vagy a papoknak hagyták bûn-engesztelésûl. – Ezen áldozatok rendeltetésérõl és hatásáról lásd Zsid. 10. Mely szerint ezen áldozat csak a külsõ, polgári engesztelõdést eszközlötte; belsõ megigazúlását Isten elõtt Izrael fia csak az isteni igéretekben, különösen pedig a Megváltóról adott igéretekben való hit által nyerte meg (Móz. I. 15,6. Zsid. 11.).
3 Móz. 1,2
vagy kecskékbõl. Lásd 10. vers.
3 Móz. 1,3
A héber szerint: hogy érte kedves legyen az Úr elõtt.
3 Móz. 1,4
hogy elismerje bûnösvoltát, mely miatt helyette az állat föláldoztatik; mert ámbár az égõáldozat kiváltképen az Isten iránti hódolatnak és teljes megadásnak kijelentésére mutattatott be, mindazáltal az engesztelõdésért való könyörgést is magában foglalta az; mert az ember megromlott állapotjánál fogva semmi vallásos cselekvényt nem vihet végbe a nélkül, hogy a mellett mindenek elõtt bûnösvoltára, Istennel való kiengesztelõdésére és jobbúlására ne gondoljon. Azért voltak az égõáldozatok egyszersmind engesztelõ-áldozatok is. Lásd Móz. III. 16,24.
3 Móz. 1,5
annak kijelentésére, hogy az ember Isten akaratának egész valóját, szíve minden érzéseit és vágyait köteles föláldozni; az állati életnek egyik fõtényezõje lévén a vér, azért kivánja azt Isten.
3 Móz. 1,6
Lásd Móz. III. 7,8.
3 Móz. 1,8
Némelyek a héber szerint az összes kövérséget értik, mások pedig csak a derékon levõt.
3 Móz. 1,9
vagyis: minden darabot, minden részt.
3 Móz. 1,14
Az Isten ilyeneket is választott áldozatúl, hogy a szegényebb sorsúak is áldozhassanak (Luk. 2,24.). Egyébiránt a különféle áldozat-állatok, természeti tulajdonaiknál fogva, szép elõképei voltak az önmagát föláldozó Megváltónak. (Beda).
3 Móz. 1,15
A héber szerint: az oltár falára. – A szakasztás a hüvelyk-ujj körmével történt.
3 Móz. 1,17
törje meg sajátságát a nélkül, hogy megsemmisítené, jelképûl az áldozóért.
3 Móz. 2
3 Móz. 2,1
Eledelt is lehetett áldozni, hogy a legszegényebbek is mutathassanak be égõáldozatot.
3 Móz. 2,1
Keleten az olajat úgy használják a süteményhez, mint nálunk a vajat. A tömjénfüst az Istenhez fölemelkedõ imádságot jelképezi.
3 Móz. 2,2
vagyis: áldozatúl, mely emlékeztesse Istent az általa tett irgalomteljes igéretekre.
3 Móz. 2,3
mint Istennek szentelt adomány, melyet csak az õ helytartóinak volt szabad elkölteni.
3 Móz. 2,4
jelképûl az áldozóért, hogy tisztának kell lennie; mert a kovász a szív romlottságának jelképe (Kor. I. 5,8.); az olaj és tömjén jelképezik a lelki kenetességet és imádságot.
3 Móz. 2,4
tulajdonképen kevert, gyúrt.
3 Móz. 2,5
lepény- vagy málénemû sütemény.
3 Móz. 2,7
pörkölt lepény.
3 Móz. 2,9
A héber szerint: midõn az oltárra viszi.
3 Móz. 2,9
egy áldozatrészt emlékezetûl.
3 Móz. 2,11
Lásd 5. v.
3 Móz. 2,11
A méz jelképe az érzéki kéjnek, mely bár édes az ínynek, de keserû következései vannak. A ki áldozik, ment legyen attól (Theod.).
3 Móz. 2,12
Az izraeliták, mielõtt terményeikbõl ettek, kötelesek voltak valamit az Úrnak áldozni, s ez neveztetett zsengeadománynak, és egészen a papoké volt. Lásd Móz. IV. 18,11–14.
3 Móz. 2,13
A só, távoztatván a rothadást, jelképezi a romlatlanságot, és ezért az isteni szövetség állandóságát jelenti. Móz. IV. 18,19. Krón. II. 13,5.
3 Móz. 3
3 Móz. 3,1
Ezen áldozatot Istennek azért mutatták be, hogy a vett jókért hálát adjanak, vagy ujabb jótéteményeket kérjenek; azért neveztetett békeáldozatnak, mert a „béke“-szót a zsidók minden jó kifejezésére használták. Ezen áldozat részint megégettetett, részint a papoknak hagyatott, részint vendégségre fordíttatott a nyájas társalgás és felebaráti szeretet elõmozdítására.
3 Móz. 3,2
L. Móz. III. 1,4.
3 Móz. 3,4
a vesékkel vágják le a hálót, vagyis hártyát.
3 Móz. 3,5
a kövérség és vese, jelképei az érzéki életnek, melyet Istennek kell áldoznunk háláúl. A héber szerint: az égõáldozat fölött, azaz a mindennapi (Móz. III. 16,12.) és különös fölött. A héber szerint, a békeáldozat kövérdarabjai az égõáldozat darabjaira tétettek, s tûz által mind a kettõ megemésztetett.
3 Móz. 3,9
mely a keleti juhoknál tulajdonképen nem hús, hanem bizonyos kövérség, melyet ott vaj gyanánt kenyérrel esznek.
3 Móz. 3,10
E helyett a héberben ez van: a hátgerincznél vágják el azt.
3 Móz. 3,10
Lásd a 4. v.
3 Móz. 3,15
A héber szerint: kövérestül.
3 Móz. 3,15
A héber szerint: hálóját.
3 Móz. 3,15
A héber szerint: mint a 4. v.
3 Móz. 3,17
A kövérség alatt itt a belrészeken levõ kövérség értendõ; a többi húson levõ kövéret megehették az izraeliták, úgyszintén l. az 5. v. jegyz. – A vér iránti tilalomról lásd Móz. I. 9,4. Móz. III. 1,5.
3 Móz. 4
3 Móz. 4,2
vagy elvétésbõl, mi szinte büntetésre méltó.
3 Móz. 4,2
tulajdonképen tilalma.
3 Móz. 4,2
az ilyen vigyen bûnáldozatot. Csak a ki tudatlanságból s elvétésbõl tett valamit az Úr törvénye ellen, tisztúlhatott meg bûnáldozat által a vétektõl és büntetéstõl; de a ki az õ törvényét szántszándékkal nyilván megszegte, az, mint Isten ellen lázadó, halállal büntetteték. Lásd Móz. IV. 15,30. Az ilyennek halála bûnei engeszteléseûl lehetett, ha azt bánattal s az Isten igéreteiben bízva szenvedte.
3 Móz. 4,3
ha fõpap. Lásd Móz. II. 29,7.
3 Móz. 4,3
A héber szerint: vétkezik a nép romlására. Mert a nép közönségesen beleesik papjai vétkeibe. L. Kir. I. 2,17.
3 Móz. 4,6
a belsõnek.
3 Móz. 4,8
a bûnáldozatra szánt borjú kövérét.
3 Móz. 4,8
a belekben.
3 Móz. 4,9
Lásd Móz. III. 3,15.
3 Móz. 4,12
annak jelentéseûl, hogy a bûn kirekeszt a hivek közönségébõl; és annak elõképeûl, hogy Krisztus is a városon kivûl vala meghalandó a kereszten. Zsid. 13,11.12.
3 Móz. 4,20
A héber szerint: és így engesztelje meg õket a pap, és megbocsáttatik nekik.
3 Móz. 4,24
Csak az ilynemû áldozatoknál kente meg a pap az oltár szarvait, mely egyszersmind Istent képviselte, a bûnös vére vagyis élete helyett az áldozat-állat vérét elfogadván.
3 Móz. 4,26
A héber szerint: A pap megengeszteli (megtisztítja) õt bûnétõl.
3 Móz. 4,35
A héber szerint: engesztelje (tisztítsa) meg bûnétõl.
3 Móz. 4,35
A megbocsátás módjáról lásd 1. r. 1-sõ jegyz.
3 Móz. 5
3 Móz. 5,5
Igy neveztetnek ezen áldozatok a héber szöveg szerint. A mi Vulgátánk, mely itt átalán igen eltér, a következõ két részben a bûnáldozatokkal fölcserélve, nem is említi azokat; a hetedik részben van ugyan szó vétekáldozatokról (pro delicto), ellentétben a bûnáldozatokkal (pro peccato), s az a különbség látszik tétetni a bûn- és vétekáldozatok között, hogy az elõbbiek csekélyebb, az utóbbiak nagyobb áthágásokét mutattattak be. Azonban ez általán nem így volt. Mert ha egybevetjük az eseteket, melyekben azok bemutattattak, következõ különbözést találunk. Bûnáldozatok oly bûnökért és állapotokért tétettek, melyekbe az ember inkább saját gyarlóságából jutott (Móz. III. 4,3.13.22.27.), és melyeket önmagán észrevett, mint más külsõ okok által; vétekáldozatok pedig oly áthágásokért vagy állapotokért, melyekre inkább külsõleg más személyek (1. 4. v.) vagy dolgok (2. 3. 15. v. 6,1–7.) adtak alkalmat; úgy hogy az elsõrendû bûnöknél és állapotoknál az ember a bûnsúlyt inkább magából veszi, magát vádolja, a másodrendûeknél pedig inkább vádoltatik.
3 Móz. 5,1
A héber szerint: és vétkét viseli, – a köteles jelentést a biráknál megtenni elmulasztja. Ennek és a következõ három versnek utórésze az 5. versben van.
3 Móz. 5,2
A héber szerint: valamely tisztátalan féreg hulláját. Lásd Móz. III. 11. r.
3 Móz. 5,2
melyet tudatlanúl vont magára, a nélkül, hogy a tisztúlás iránti rendeléseket megtartotta volna, miután tisztátalanságba esett. A héber szerint: s ez elõtte nincs tudva, és tisztátalan lett és vétkezett.
3 Móz. 5,4
A ki meggondolatlanúl esküt vagy fogadást tesz, és nem teljesíti… A gonosz alatt itt a természeti rosz, a kemény önmegtagadás, önsanyargatás, böjtölés stb. értetik, nem pedig az erkölcsi rosz, melyet sohasem szabad cselekedni, ha valaki igérte is annak végbevitelét.
3 Móz. 5,5
A héber szerint: Ha ezekbõl (1–4. v.) valamelyik által vétkezett, szükség, hogy (a papnak Isten elõtt) megvallja azt, miben vétkezett. Tehát a bûn megvallása már az ó törvényben parancsoltatott.
3 Móz. 5,6
A héber szerint: Vigyen vétekáldozatot bûneért az Úrnak, egy jerkebárányt vagy kecskét bûnáldozatúl, és a pap engesztelje meg õt büneért. – Hogy itt is több helyen a vétekáldozat bûnáldozatnak is neveztetik, nem onnan van, mint némelyek vélik, mintha a kettõ között nem volt volna különbözés, hanem csak azt hitték, hogy nincs vétekáldozat bûn nélkül, valamint megfordítva bûnáldozat vétek nélkül.
3 Móz. 5,7
A héber szerint: egyiket bûnáldozatúl.
3 Móz. 5,9
A héber szerint: Ez a bûnáldozat.
3 Móz. 5,10
Lásd Móz. III. 1,14–17. A bûnáldozatra következett az égõáldozat; mert nem elég, hogy az ember bûneitõl megtisztúljon, hanem hogy magát Istennek való teljes föláldozása által állandóan tisztán tartsa.
3 Móz. 5,10
A héber szerint: mint Móz. III. 4,26.
3 Móz. 5,11
azaz: egy gómort. Lásd Móz. II. 16,16.
3 Móz. 5,11
a mi öröm jele, pedig a vétek miatt szomorkodni kell.
3 Móz. 5,11
mert a tömjén jó illatot, de a bûn roszat gerjeszt.
3 Móz. 5,12
hogy róla az Isten megemlékezzék. A héber szerint: emlékûl és bûnáldozatúl.
3 Móz. 5,13
Lásd a 10. v. jegyz.
3 Móz. 5,15
Ha valamit elmulaszt megadni az áldozatajándékokból, melyek a papokat illetik, p. o. a tizedet, a termények zsengéit, az állatok elsõ fajzásait stb.
3 Móz. 5,15
két siklus-értékût. Lásd Móz. II. 30,13.
3 Móz. 5,15
Lásd Móz. III. 27,25.
3 Móz. 5,17
Valószinûleg itt a szertartási szabályokról és szokásokról van szó, melyeknek elmulasztása által az ember szinte külrõl vétket von magára; Móz. III. 4,27. van szó az erkölcsiekrõl.
3 Móz. 5,18
mely a pap által becsültessék meg, úgy, hogy a kos nagyobb vagy kisebb árú legyen a bûnhöz képest.
3 Móz. 5,19
A héber szerint: Ez a vétekáldozat, mivel az Úr ellen vétkezett.
3 Móz. 6
3 Móz. 6,2
A héber szerint: vagy különben igaztalanúl eltulajdonít. Itt oly vétkekrõl van szó, melyek titokban követtetvén el, nem jutottak biróság elé, s melyeknél csak a fölébredt lelkiismeret ösztönzé a bûnöst bûnbánatra.
3 Móz. 6,3
egyéb tolvajságot.
3 Móz. 6,5
A héber szerint: a vétekáldozat napján; tehát azonnal, halasztás nélkül. Lásd Máté 5,24.
3 Móz. 6,6
A héber szerint: vétekáldozatúl.
3 Móz. 6,7
hogy megbocsáttassék neki, a mi által vétket vont magára.
3 Móz. 6,9
a mindennapi estiáldozatnak. Móz. II. 29,39.
3 Móz. 6,9
ugy hogy az áldozatrészekbõl egyenként mindig tétessék rá.
3 Móz. 6,9
ne pedig máshonnan vétessék.
3 Móz. 6,12
mely minden reggel bemutattatott, s valószinûleg estig égett, valamint az estiáldozat reggelig (9. v.). Igy jelképezvén a szünteleni hálát és Isten iránti állandó megadást, melyre kötelezve vagyunk; egyszersmind szép elõképe volt Jézus Krisztus szüntelen engesztelõ közbenjárásának.
3 Móz. 6,12
és egyéb áldozatokét, melyek mind az égõáldozat fõlött és azzal emésztettek meg, gyönyörû jelképûl, hogy az Isten iránti megadásnak kell alapúl szolgálnia minden jámbor érzületnél.
3 Móz. 6,13
Krisztus megjelenése után lelkiképen folyvást ég az, mint õ maga mondja. Luk. 12,49.
3 Móz. 6,14
a mindennapi.
3 Móz. 6,14
italáldozat nincs a héberben.
3 Móz. 6,17
A héber szerint: Mint a bûn- és vétekáldozat.
3 Móz. 6,18
Az eledeláldozat (Lásd Móz. III. 2,1. 1-sõ jegyz.) egészen Istent illette; azért annak részint tûz által, részint Isten képviselõi, a papok által kellett megemésztetnie.
3 Móz. 6,20
tehát nem csak a fölkenetés napján, hanem attól kezdve, mindennap.
3 Móz. 6,21
A héber szerint: darabokban, mint az eledeláldozatokat átalán. L. Móz. III. 2,6.
3 Móz. 6,23
még a papok se, mert ezen eledeláldozatot önmagokért mutatják be.
3 Móz. 6,25
a fejedelmekért és magánszemélyekért (Móz. III. 4,22–35.); mert a többi bûnáldozatok (Móz. III. 4,12–21.) másképen kezeltettek.
3 Móz. 6,26
Mivel Isten a bûnt elveszi, s ennyiben a bûnáldozatnak különös vonatkozása van Istenre, az egész bûnáldozat, mind, a mi különben az áldozatokból eledelûl szolgált, övé, s így helytartóié, a papoké.
3 Móz. 6,27
hogy a vér által megszentelt helyekre közhasználat által tiszteletlenség ne hárúljon.
3 Móz. 6,28
mert különben annak szagát megtartaná.
3 Móz. 6,30
t. i. a fõpap és község bûnáldozatából. Lásd Móz. III. 4,12.21.
3 Móz. 6,30
mivel ezeknél a fõpap nem csak mint Isten helytartója, hanem egyszersmind mint bûnös jelent meg.
3 Móz. 7
3 Móz. 7,1
A héber szerint: a vétekáldozaté. Lásd Móz. III. 5,1–19. 6,1–7. hol eléadatik, mely esetekben követeltetett az.
3 Móz. 7,4
A héber szerint: a veséknél vágják el azt (a hálót).
3 Móz. 7,6
egészen Istent illeti. Lásd az elõbbi r. 20-ik jegyz.
3 Móz. 7,8
egyéb áldozatoknál más részek is jutottak neki.
3 Móz. 7,10
a sült eledeláldozatok (9. v.) azon papot illették, ki azokat bemutatta; a nem sültek minden, épen szolgálatottevõ pap között osztattak el.
3 Móz. 7,12
olajjal föleresztett. Az itt oly sürûn használt olaj jelképezi az örömet. Lásd Móz. III. 5,11. 13-ik jegyz.
3 Móz. 7,13
nem áldozatúl az oltárra (L. Móz. III. 2,11.) hanem az áldozati lakomához és a papok számára.
3 Móz. 7,14
mert semmit sem volt szabad elkölteni, mibõl Istennek, ki azt adta, nem nyujtatott az elsõ rész. Itt az egész áldozatról, s nem csupán a legutóbb (13. v.) említett kovászos kenyérrõl van szó. A héber szerint: ezen adomány emeléknek neveztetett. L. Móz. II. 25,2. 1-sõ jegyz.
3 Móz. 7,15
azzal szeretet- (béke-) lakomát tartsanak.
3 Móz. 7,15
mert ez a lakoma nem közönséges vendégeskedés volt, hanem még az áldozati cselekményhez tartozott.
3 Móz. 7,16
Ha valaki fogadást tett békeáldozat bemutatására, hogy Istentõl valamit nyerjen stb.
3 Móz. 7,16
vagy valóban el is hozza azt, mielõtt még könyörgése meghallgattatott.
3 Móz. 7,16
Mivel ezen békeáldozat könyörgõ áldozat volt, és a könyörgésnek, hogy meghallgattassék, állhatatosnak kellett lenni, igy tehát az áldozati cselekmény kiterjedhetett másodnapra is.
3 Móz. 7,17
A második nappal be kellett fejeztetni az áldozati cselekménynek, s a maradványnak megégettetni, hogy a lehetõ szentségtelenítéstõl megóvassék.
3 Móz. 7,19
törvényszerint tisztátalant; p. o. ha egy tisztátalan bogár esett rá.
3 Móz. 7,19
a ki törvényszerûleg tiszta, részt vehet az áldozati lakomában (16. v.).
3 Móz. 7,23
se azokból, mik feláldoztatnak, se egyebekbõl; mert a kövérség az Úrnak szentelendõ. L. Móz. III. 3,5.16.17.
3 Móz. 7,24
és elszaggatott.
3 Móz. 7,24
ámde (teszi hozzá a héber szöveg), nem szabad megennetek.
3 Móz. 7,27
Lásd Móz. III. 3,5.16.17.
3 Móz. 7,29
A héber szerint: A ki az Úrnak békeáldozatot mutat be, maga vigye adományát (30. 32. v.) békeáldozatából az Úrnak.
3 Móz. 7,30
A héber szerint: A maga kezével hozza az Úrnak égõ áldozatára valót, kövérét szegyével együtt hozza: a szegyet, hogy fölemeltessék (ingattassék) mint emelékáldozat az Úr elõtt. E szertartásról lásd Móz. II. 29,24.
3 Móz. 7,32
L. 14. v. A szegy és lapoczka a papoknak jutott jelképeûl a bölcseségnek, bátorszivûségnek és erõsségnek, melyekkel a papoknak birni kell.
3 Móz. 7,34
A héber szerint: az ingatás. Lásd 30. v. jegyz.
3 Móz. 7,34
A héber szerint: az emelék. Lásd 14. 32. v.
3 Móz. 7,35
A héber szerint: osztályrésze. Lásd Móz. IV. 18,8.
3 Móz. 7,35
fölavatta, fölszentelte.
3 Móz. 8
3 Móz. 8,10
hogy a közönséges használattól elkülönözze, és istenitiszteletre fölavassa.
3 Móz. 8,11
az égõáldozat oltárát.
3 Móz. 8,12
annak jelképeûl, hogy Áron a papok feje, kitõl minden szentelési és áldozási hatalom jõ.
3 Móz. 8,15
hogy azt megszentelje, s Isten elõtt kedvessé tegye; mert az ember vétke által az egész természet megszentségtelenítetett, megromlott s Isten kedvébõl kiesett. Lásd Móz. I. 3,17. 6,12.13.
3 Móz. 8,17
a fõpap bûnáldozatából tehát nem ettek, mint a magánszemélyekébõl (6,29.). Ennek okát lásd Móz. III. 6,30. 24-ik jegyz.
3 Móz. 8,27
A héber szerint: és ingatá azt, mint ingatványt (Webe) az Úr elõtt. Lásd Móz. II. 29,24.
3 Móz. 8,29
A héber szerint: ingatván azt.
3 Móz. 8,30
a szent olajat.
3 Móz. 8,31
Ez által jelentvén, hogy csak szent öltözeteikben tehetnek isteniszolgálatot.
3 Móz. 8,34
…úgy történjék a hét nap mindenikén.
3 Móz. 9
3 Móz. 9,2
bûnáldozatúl.
3 Móz. 9,7
A héber szerint: szerezz engesztelést. V. ö. Zsid. 7,27.
3 Móz. 9,10
megégetés végett a mindennapi égõáldozatra tevé, mely mindennap s igy e napon is estig égett az oltáron. Lásd Móz. III. 6,9.12.
3 Móz. 9,13
mint a 3-ik jegyz.
3 Móz. 9,15
mint a 9. v.
3 Móz. 9,17
melyek lisztlángból készûltek; italáldozatoknak is neveztettek, mivel olajjal voltak vegyítve.
3 Móz. 9,17
A héber szerint: võn abból egy marokkal, és megégeté stb.
3 Móz. 9,17
Ezen égõ- és eledeláldozatot a mindennapra rendelt égõ- és eledeláldozaton kivûl mutatá be. Móz. II. 29,38–42.
3 Móz. 9,20
hogy azokon vigyék az oltárra.
3 Móz. 9,21
Lásd Móz. III. 7,31–35. A héber szerint: és a szegyeket és jobblapoczkát Áron ingatá, mint ingatványt az Úr elõtt, mint Mózes parancsolta vala. Lásd Móz. II. 29,24.
3 Móz. 9,22
az oltártól.
3 Móz. 9,23
Mózes beméne Áronnal a szentélybe, hogy ott szolgálatába beavassa. Vesd össze Móz. II. 30,7.
3 Móz. 9,24
a világító felhõbõl, melyben az Úr jelen vala. Makkab. II. 2,10.
3 Móz. 9,24
Az Istentõl küldött láng az áldozatokat egyszerre megemészté, míg a mindennapi áldozattûz (10. v.) csak lassankint emésztette volna meg.
3 Móz. 10
3 Móz. 10,1
mi nekik meg volt tiltva (Jer. 32,35.) az égõáldozat oltárán (Móz. III. 6,9.); annál inkább a jóillatú füstölés oltárán, hol a papoknak fölszenteltetésök óta naponkint kétszer, tehát a nyolczadnap (9,1.) ezen estéjén is szolgálatot kellett tenniök. (Móz. II. 30,7.8.). Az ifjak kétségkivül vétkes könnyelmûségbõl tevék ezt, melynél fogva némelyek Isten törvényeit kényök szerint bírálgatják, a miknek okát meg nem foghatják, azokat elvetik; mig a valódi istenfélõ ember teljesíti Isten törvényét, ha okát mindenkor be nem láthatja is.
3 Móz. 10,2
villám jött ki a felhõ-oszlopból. Móz. II. 40,33.
3 Móz. 10,2
megölé õket. Lásd 5. v.
3 Móz. 10,3
A papok engemet és törvényeimet szentnek és sérthetlennek tartsák.
3 Móz. 10,3
az engedelmesség által, vagy a büntetés által, melyet az engedetlenekre mérek.
3 Móz. 10,5
A héber szerint: kivivék.
3 Móz. 10,6
hogy õket gyászoljátok. Lásd Móz. III. 13,45. 21,10.
3 Móz. 10,6
A papok, mint Istennek szentelt személyek (7. v.) egyedûl hivataluknak tartoznak élni; és azért minden rokonsági viszonyaikat is feledni az Isten dicsõsége- és emberek üdveért.
3 Móz. 10,6
Valamint Isten az atyák vétkét olykor gyermekeikben bünteti (Móz. II. 20,5.), úgy néha a papokét is a népekben.
3 Móz. 10,7
a táborba, gyászolni testvérteket, hanem maradjatok az isteniszolgálatban.
3 Móz. 10,9
Ezen törvényre valószinûleg Áron fiainak halála adott okot, kik talán megittasodván, ragadtattak oly könnyelmûségre, hogy a szent tûz helyett közönségeset vigyenek. Ámbár maga a könnyelmûség is, mely mindig némi erkölcsi kábúlás, elég okot adhatott a részegítõ italokat tilalmazó törvényekre. Móz. V. 29,6.
3 Móz. 10,12
Lásd Móz. III. 6,14–18. Vesd össze: Móz. III. 2,1–3.
3 Móz. 10,12
Áront figyelmeztetni kellett kötelességére, valószinûleg, mivel fiai halála miatt meg volt zavarodva.
3 Móz. 10,14
A héber szerint: a fölemelés szegyét s az ingatás lapoczkáját.
3 Móz. 10,14
a minek itt a békeáldozat neveztetik.
3 Móz. 10,15
A héber szerint: a fölemelés lapoczkáját s az ingatás szegyét mutassák be az égetni való kövérséggel, és ingassák, mint ingatványt, az Úr elõtt, és téged illetnek azok stb.
3 Móz. 10,16
Mózes látván, hogy az eledeláldozat maradványát (12 v.) még a nyolczadik nap estéjén sem ették meg, azt hitte, hogy talál még a bûnáldozat maradványából is (Móz. III. 9,15.), melyet a papoknak kellett megenniök (Móz. III. 6,26.).
3 Móz. 10,16
Áron fiai, testvéreik halála után, valószinûleg atyjok szavára, a bakot, melyet még azon este kellett volna megenniök (v. ö. Móz. III. 7,15.) az égõáldozat tüzére tették, hogy abból ne kelljen enniök, miután bánattal úgy is elteltek vala.
3 Móz. 10,17
azzal megmutatandók, hogy a nép gonoszságát elveszitek, s ez által õt Istennel megengesztelitek.
3 Móz. 10,18
Mivel ezen bûnáldozat a népért, valamint Áron bûnáldozata (9,8.) nem közönséges bûnáldozat volt valamely bizonyos vétekért, hanem mindkettõ átalán a vétkesség elismeréseûl mutattatott be az Úrnak, hogy az által a papirend jótékonyságára méltókká legyenek: ennélfogva annál nem vitetett véghez mind a szokott szertartás; különösen a bak vére nem vitetett a szentélybe (Móz. III. 4,16–19), sem húsa nem égettetett meg a táboron kivûl (4,21.); de épen ezért kellett volna Áronnak és fiainak a húst megenniök (Vesd össze Móz. III. 6,30.).
3 Móz. 11
3 Móz. 11,2
Az Isten némely állatokat tisztátalanoknak és azért nem ehetõknek, némelyeket tisztáknak és megehetõknek mond. Itt a tisztátalanság által nem a valóságos vagy valami erkölcsi, hanem a törvényszerinti tisztátalanság értendõ, mely a mózesi törvény szerint némely dolgokon, körülményeken stb. volt, s azokat utálatosakká tette. Miért jelentett ki Isten némely dolgokat, körülményeket stb. törvényszerint tisztátalanoknak és utálatosoknak, fõoka abban rejlik: mivel azok bûnös és tisztátalan természetünk megromlott állapotjával összefüggésben vannak, s magokon valami rendetlent és romlottat fejeznek ki. Egyes esetekre nézve különös okok is lehettek, melyeknél fogva Isten valamit tisztátalannak nyilvánított. Különösen, mi a tisztátalan állatokat illeti, Isten ezek evését azért is megtilthatta, hogy Izrael népét az önmegtartóztatásban gyakorolja; vagy hogy elvonja közelebbi viszonytól oly népekkel, kiknél többször oly állatok szolgáltak eledelûl, melyek az izraeliták törvénye szerint tisztátalanok voltak.
3 Móz. 11,3
kétfelé váló körme.
3 Móz. 11,4
melynek csak elsõ lábain van hasadt körme.
3 Móz. 11,5
A héber szerint: Szafan, valószinûleg hegyiegér; mások másra magyarázzák.
3 Móz. 11,7
mindhárom folyár, tisztátalan állat és egészségtelen is.
3 Móz. 11,8
Mindaz, mi természetes halállal halt meg, mely a bûn miatt az emberre is jött, tisztátalan volt; annál inkább a tisztátalan állatok hullája.
3 Móz. 11,12
Az ilyen halak többnyire iszapos vízben élnek, és igen ragadozók.
3 Móz. 11,13
A héber szerint: peresz, valószinûleg a sasok legnagyobb neme.
3 Móz. 11,14
A héber szerint: daa, hihetõleg sólyom.
3 Móz. 11,14
A héber szerint: aija, karvaly. E tisztátalan madarak mind ragadozók.
3 Móz. 11,15
melyek döggel táplálkoznak.
3 Móz. 11,16
a puszták madarát.
3 Móz. 11,16
az éj madarát.
3 Móz. 11,16
A héber szerint: Sachaf, valószinûleg a falánk hegyibagoly.
3 Móz. 11,17
így neveztetik azon vízimadár, mely a vízbe lebukik martalékáért.
3 Móz. 11,17
Ibis, egyiptomi ragadozómadár.
3 Móz. 11,18
melynek hangja oly kellemetlen, mint a szamár ordítása. A héber szerint: Kaat, valószinûleg a pelikán.
3 Móz. 11,18
A héber szerint: Racham, egyiptomi keselyûfaj, Rachamnak azért neveztetik, mert csak döggel él.
3 Móz. 11,19
mely a közelgõ esõt éles füttyentéssel jelenti.
3 Móz. 11,19
szép madár ugyan, de tisztátalansággal él, s fészkét is azzal tölti meg.
3 Móz. 11,20
minden szárnyas bogár, légy, darázs. Ezek ugyan hat lábbal birnak, de csak négyen járnak, kettõvel kéz gyanánt élnek. A bogarak többnyire rút alakúak s a természetnek mintegy árnyoldalát teszik, s jelképei az erkölcsi rútnak és rosznak.
3 Móz. 11,21
t. i. a következõ versben említett sáska, mely hátúl ily két hosszú lábbal bir. A sáska keleten közönséges étele volt a szegényebb sorsúaknak, s valószinûleg ezért engedtetett meg az izraelitáknak is.
3 Móz. 11,22
A héber szerint: Arbe, a közönséges sáska, mely keleten sokkal nagyobb a miénknél.
3 Móz. 11,22
A héber szerint: Solam, a pusztító sáska.
3 Móz. 11,22
egy neme a sáskának, mely szárnyatlan s a kigyóknak veszélyes.
3 Móz. 11,22
a nagy sáska, mely különösen ételûl szolgál.
3 Móz. 11,23
„csak“ nincs a héber szövegben.
3 Móz. 11,24
még az is, ki azért illette, hogy elvesse útból. Azért se emberekkel ne társalkodjék, se az isteniszolgálaton és áldozati lakomákon részt ne vegyen; a tisztátalanság ezekbõl kizárta az embert.
3 Móz. 11,26
A héber szerint: nem egészen hasadt.
3 Móz. 11,27
Minden négylábu állat, melynek ujjai s körmei vannak, p. o. a majom, medve, eb stb., melyek az emberi szenvedélyekhez hasonló természeti tulajdonokkal birnak.
3 Móz. 11,29
a héber szerint: melyek csúsznak, mint a csúszómászók; t. i. azok közõl, melyek oly rövid lábuak, hogy majd úgy járnak, mint a csúszómászók.
3 Móz. 11,29
A héber szerint: Choled, vakandok.
3 Móz. 11,29
A héber szerint: Záb, földi krokodil, egy neme a nagy gyikoknak.
3 Móz. 11,30
egér-alakú, menyét-szinû állatka. A héber szerint: Anaka, talán egy neme a kis gyikoknak.
3 Móz. 11,30
egy neme a gyikoknak, melyek fákon tartózkodnak, s hosszú nyelvökkel bogarakat fogdosnak. A héber szerint: Koach, a kigyóknak ártó nagy zöld gyik.
3 Móz. 11,30
A héber szerint: Letaa, vörös gyik, mely mindent megmérgez, a hová mász.
3 Móz. 11,30
A héber szerint: Komet, valószinûleg a kék gyik, mely a homokban tartózkodik.
3 Móz. 11,30
A héber szerint: Tinsamet, hihetõleg kameleon.
3 Móz. 11,33
tulajdonképen az ember fertõztetik meg, ki azt használja.
3 Móz. 11,34
az ily tisztátalan edénybõl való.
3 Móz. 11,35
Keletieknél a kemencze gyakran csak egy hegyesben végzõdõ fazékforma edénybõl áll, mely sütés elõtt megmelegíttetik, s a lapos kenyér-darabok külsejére tétetnek.
3 Móz. 11,35
azon kövek, melyekre a fazekak tétetnek.
3 Móz. 11,36
melyek azokba estek.
3 Móz. 11,38
mert a megnedvesített buza inkább vesz föl valamit a hullából, mint a száraz.
3 Móz. 11,40
tudatlanúl, elvétve; mert a ki szándékosan evett abból, halálbüntetés veszélyének tette ki magát. Lásd Móz. IV. 15,30.
3 Móz. 11,42
minden kigyó, bogár stb. L. 20. v.
3 Móz. 11,43
azaz: magatokat.
3 Móz. 11,44
Isten itt kijelenti czélját a tiszta és tisztátalan állatokról adott törvényének; azt akarja, hogy Izrael fiai a törvényszerû tisztaságról bensõ tisztaságra emelkedjenek, s valódi testi és lelki szentségre törekedjenek. S a tisztátalan állatoktól való tartózkodás által, melyek a bûn utálatos és kártékony voltát jelenték külsõleg, a bûnt utálni tanulják. Vesd össze Péter I. 1,16.
3 Móz. 12
3 Móz. 12,2
Nem mondatik: a ki viselõs; annak jelentéseûl, hogy Jézus szeplõtelen szûz anyja, ki nem férfiútól fogana méhébe, nem esett ezen törvény alá (Bazil. Ar. sz. Ján. Cyrill.).
3 Móz. 12,2
hét napig, és átalában mindaddig, mig a gyermekágyasnak tisztulása tart. A szülõasszonyok az isteni törvényben tisztátalanoknak mondatnak az Éva vétke miatt megváltozott szüléskörülmények miatt (Móz. I. 3,16.). Mihez a betegágyas asszony ezen hét nap alatt nyúlt, mindaz tisztátalanná lett.
3 Móz. 12,3
Lásd Móz. I. 17,11.12. Nyolczad napon, midõn a gyermek elég erõs volt már a körülmetélés elviselésére. Ezután a gyermek sem lett többé tisztátalan anyjának érintése által, és azt sem tevé tisztátalanná, ki körülmetélé.
3 Móz. 12,4
a tiszta vérfolyás ideje alatt.
3 Móz. 12,4
ez idõ alatt másokat nem tett ugyan már tisztátalanná, de még a szent hajlékba nem mehetett, s az áldozati ételekbõl nem ehetett.
3 Móz. 12,5
Keleten a leány-magzat születésénél a gyermekágy bajai rendesen tovább tartanak. Ez talán az asszonyi nem megalázása végett is rendeltetett, mely Mózes törvényében átalán alsóbb rangba helyeztetik, mint a férfi.
3 Móz. 12,6
a tisztátalanságért, a bûn által (különösen a szülésnél) okozott változásért, mely miatt ez maga is bûnnek neveztetik, mint az elsõ szülõk eredeti bûnének következménye (sz. Ágost.). Lásd Móz. III. 11. r. 1-sõ jegyz. Ezen bûnáldozatok a gyermekágyasokra nézve eszközûl szolgáltak, hogy megemlékezzenek nemcsak természetünknek Évától származott romlottságára, hanem az ekkor megigért Megváltóra is; ezen vonatkozás által lettek azok egyszersmind engesztelõ- és tisztító-áldozatokká.
3 Móz. 12,7
A héber szerint: megengeszteli, mint ez fordításunkban már többször ismételtetett. Lásd Móz. III. 5,6.
3 Móz. 12,7
a törvényszerû tisztátalanságtól, melybe a szülés körülményei által esett.
3 Móz. 13
3 Móz. 13,2
A héber szerint: Ha valamely ember bõrén valami daganat, vagy fakadék, vagy olyas folt látszik, mint a poklosság stb.
3 Móz. 13,3
A héber szerint: foltot vagy sebhelyet.
3 Móz. 13,3
folt vagy sebhely.
3 Móz. 13,3
Ha a folton a szõr fehérré lesz, és a sérv nem csak a bõrön van, hanem mélyebben a húsba megy, úgy hogy ez megkeményedik, bemélyed és elfásúl stb… akkor az nem csupán ártalmatlan bõrkiütés, hanem veszedelmes poklosság.
3 Móz. 13,3
A héber szerint: tisztátalannak nyilvánítassék. A törvénybeli tisztátalanság itt is összefüggésben van a bûnnel; mert a poklosság tökéletes képe az ember bûnösvoltának, melyet a zsidók is a vétek különös büntetéseûl tekintettek. – A ki tisztátalannak találtatott, az emberek társaságából kirekesztetett, a ragály megelõzése végett.
3 Móz. 13,4
A héber szerint: a fehér folt.
3 Móz. 13,4
A héber szerint: bõrnél.
3 Móz. 13,6
csak bõrbetegség, mely nem ragályos.
3 Móz. 13,6
egyszersmind testét is.
3 Móz. 13,10
a sérven vörös lesz, gombaszerû s néha hasonló az eperhez.
3 Móz. 13,13
Ha a poklosság az egész testet befödi és ezen minden fehér, akkor a természet egyszerre öntötte ki a kóranyagot, s a betegség egészen fehér varakkal végzõdik, melyek 10–14 nap alatt egészen megszáradván, lehullanak.
3 Móz. 13,15
Néha a gyógyúlás után vörös, gombaszerû hús mutatkozik a sebhelyen, melyet az orvosok gyakran pokolkõvel szoktak leégetni; mely ha megmarad, a betegség ismét megújul.
3 Móz. 13,19
A héber szerint: fehér daganat.
3 Móz. 13,19
ellentéte az ártalmatlan homályos kiütésnek (6. v.).
3 Móz. 13,20
A héber szerint: hogy annak színe mélyebb a bõrnél. Lásd 3. v.
3 Móz. 13,21
A héber szerint: bõrnél.
3 Móz. 13,25
A héber szerint: és ha szõre fehérré változott.
3 Móz. 13,25
A héber szerint: és annak színe mélyebb a bõrnél.
3 Móz. 13,26
A héber szerint: a bõrnél.
3 Móz. 13,28
A héber szerint: és nem terjed és halavány.
3 Móz. 13,29
Ez a szakáll-poklosság az úgynevezett áll-rüh vagy kosz.
3 Móz. 13,30
A héber szerint: mint a 18-ik jegyz. Tehát a poklossági sebhely bemélyedése a húson, s ennek ez által elõidézett érzéketlensége, közönséges jele a poklosságnak.
3 Móz. 13,30
Még mai nap is látható keleten, hogy a poklosoknál a haj sokszor kihull, és helyette vékonyabb, finomabb nõ.
3 Móz. 13,31
A héber szerint: A sebhely színe nem mélyebb a bõrnél.
3 Móz. 13,34
A héber szerint: mint a 24-ik jegyz.
3 Móz. 13,34
Lásd 6. v.
3 Móz. 13,39
A héber szerint: Bohak, sömör, bizonyos bõr-gyuladás, mely hirtelen támad, de ismét elmúlik a nélkül, hogy ragályos vagy veszélyes volna.
3 Móz. 13,43
A héber szerint ez esetben még megkivántatik a poklossághoz, hogy a vörös vagy fehér sebhely dagadt legyen. Lásd 3. v.
3 Móz. 13,45
szakítsa be ruháját, mint a ki gyászol.
3 Móz. 13,45
de nem lenyírott, csak födetlen. Lásd Móz. III. 14,9.
3 Móz. 13,45
mint a gyászolásnál szokott történni (Ezekiel 24,17.22.).
3 Móz. 13,45
hogy az egészséges ne közeledjék hozzá s a netaláni érintkezés által ne vonjon magára törvényszerinti tisztátalanságot, vagy épen ragályt.
3 Móz. 13,46
Igy volt ez a pusztában, de midõn országukban laktak, a poklosok a városon kivûl épített házakban tartózkodtak. Kir. IV. 7,3. Luk. 17,12.
3 Móz. 13,49
A héber szerint: zöldes vagy vörhenyõs.
3 Móz. 13,49
Többször elhatalmaztak az ily zöldes vagy vörhenyõs foltok a szöveteken és bõrökön a zsidóknál, úgy hogy azok gyapja és szõre elhullott. Ezen foltokat Mózes az emberi poklossággal való hasonlóság miatt szinte poklosságnak nevezi, azért mondatnak azok tisztátalanoknak, s szintén a tisztulás hasonló törvénye alá estek. Ezen foltok közönségesen oly szöveteken támadtak, melyek az elhullott juhok gyapjából készûltek.
3 Móz. 13,55
A héber szerint: mivel evesedés az, kopasz felsõ vagy alsó részén.
3 Móz. 14
3 Móz. 14,4
A héber szerint: átalán madarat.
3 Móz. 14,4
Miután a poklosság, mint a bûn képe, a bûn miatt soroztatott a tisztátalan betegségek közé, a tisztulási szertartások is a büntõli megtisztúlásra vonatkoznak; mert a madarak jelentik a tisztáknak részül jutott szabadságot; a vízforrás a halálból (5. v.) származó új életet (6. 7. v.); a czedrusfa a nyert erõt; a karmazsin az elõbbi bûnállapotot; az izsóp tisztító erejénél fogva az attól való megtisztulást. (Zsid. 9,19).
3 Móz. 14,5
az edényben levõ forrásvíz fölött.
3 Móz. 14,6
a vérrel vegyített vízbe.
3 Móz. 14,7
a czedrusfára kötött izsópbokorral, vagy csomóval.
3 Móz. 14,7
Lásd a 2-ik jegyz. Az egész szertartás egyszersmind szép elõképe Jézus Krisztus halál-áldozatának, melyet mint Istenember (a szabad és önként megöletett madár) a keresztfán (a czedruson) tisztító (izsóp) vére (karmazsin) által minket megváltott, mely kegyelemben az õ drága vérével megszentelt keresztségnek (élõ víznek Ján. 19,34. 5,21.) mint minden malasztnak ajtaja által részesûlünk, (Theod. sz. Ágost.).
3 Móz. 14,8
Lásd 9. v.
3 Móz. 14,9
miután föltehetni, hogy benne a poklosság mérgébõl semmi sem maradt.
3 Móz. 14,10
A tisztúlási szertartás a táborba a tiszták közé való fölvételûl tartaték meg; azért elõbb az engesztelõ- és hálaáldozatot kellett a szent hajléknál bemutatni.
3 Móz. 14,10
egy éfibõl, vagyis három gómort. Móz. II. 16,16.36.
3 Móz. 14,10
A héber szerint: egy log, azaz hat tojásnyit.
3 Móz. 14,12
A héber szerint: vétekáldozatot. Lásd 5. r. 1-sõ jegyz. A poklos vétekáldozatot mutatott be, mert a tisztátalanság, a vétek, külsõleg, a poklosság által tûnt ki; azonban ezt valóságos nagy bûnök következményének tartották, melyeket vagy a poklos követett el, vagy szülõi.
3 Móz. 14,13
A héber szerint: a vétekáldozat.
3 Móz. 14,13
vagyis: a szent helyen az égõáldozat oltáránál a papnak kell azt megenni.
3 Móz. 14,14
teljes megtisztúlás jelképzéseûl, s emlékeztetésûl, hogy megõrizze tisztaságát az isteni törvénynek szives hallgatása és buzgó teljesítése által.
3 Móz. 14,16
a szent hajlék ajtaja felé.
3 Móz. 14,18
valamint az olajág, úgy az olaj is jelképe a békének és örömnek, mely csak az elvett bûn után válik az egész embernek osztályrészévé.
3 Móz. 14,19
A héber szerint: engesztelje meg õt.
3 Móz. 14,19
megölvén az anyajuhot a bûnös gyarlóságért átalán, mely ez asszonytól eredt vala.
3 Móz. 14,19
a másik bárányt az Isten iránti teljes megadás jeléûl.
3 Móz. 14,20
A héber szerint: eledel-áldozataival.
3 Móz. 14,24
A héber szerint: vétek-áldozatúl.
3 Móz. 14,24
A héber szerint: ingassa az Úr elõtt. Lásd Móz. II. 29,24.
3 Móz. 14,28
hová a vétekáldozati vér kenetett.
3 Móz. 14,31
A héber szerint: egyiket bûnáldozatúl.
3 Móz. 14,31
A héber szerint: mint 21-ik jegyz.
3 Móz. 14,32
A héber szerint: törvénye.
3 Móz. 14,32
A héber szerint: ki semmit sem szerezhet stb.
3 Móz. 14,34
A házak poklossága, miután az istenostor volt, és az emberi poklossághoz némileg hasonlított, a törvényes tisztúlás szertartása alá esett. Mi alatt a kõfalakon elétünõ zöldes és vörhenyõs foltokat kell értenünk, melyek idõvel elharapózván az épûletet sokszor az összeomlásig megrontják, és a benlakók egészségére nézve igen ártalmasak.
3 Móz. 14,36
mert a tisztátalanság és annak közlése azután kezdõdött, miután a poklosság kimondatott.
3 Móz. 14,37
A héber szerint: zöld vagy vörhenyõs foltokat.
3 Móz. 14,45
a szentetlen a bûnkövetkezménynyel terhelt háznak a választott szent nép közõl el kellett távolítatni, valamint magának a bûnnek is. Egyébiránt a salétrom-evesedés meleg tartományokban, az egészségre nézve igen ártalmas lévén, ez okból is kivánatos volt az ilyen házakat elpusztítani.
3 Móz. 14,46
ki abban tovább maradt, s tisztátalanságában tovább részt vett, nem csak estig volt tisztátalan, hanem a fürdésen kivûl még ruháit is ki kellett mosnia.
3 Móz. 14,49
A héber szerint: hogy a bûntõl föloldja azt, annak lakóit, kikre a poklosság hárúl, miután az a bûnnek büntetése volt. Fönebb is a büntõli föloldás a poklosnak nem testét illette, hanem lelkét.
3 Móz. 14,56
A héber szerint e vers: A daganatról, a kelésekrõl és foltokról.
3 Móz. 15
3 Móz. 15,2
A magfolyás akár gyengeségnek, akár kicsapongásnak legyen következménye, romlott természetünkbõl származik, s mint az embernek ilyen, nagyon tökéletlen állapotja, esett undokságánál fogva a tisztúlás törvénye alá.
3 Móz. 15,3
A héber szerint: tisztátalan az õ folyásában, akár teste folyást ereszt, akár megreked folyásában.
3 Móz. 15,7
az ily bajban szenvedõnek.
3 Móz. 15,8
ki folyásban szenved.
3 Móz. 15,8
Lásd 5. v
3 Móz. 15,9
általán az ülés a szekerezésnél vagy lovaglásnál.
3 Móz. 15,11
t. i. a folyásban szenvedõ.
3 Móz. 15,12
A cserépedény, ha máza nincs, (mely akkori idõben aligha volt), azon tulajdonánál fogva, hogy tartalmának szagát magába veszi, a tisztátalanságot is magába vehette, s így használatlanná lehetett. Lásd Móz. III. 6,28. 11,33.
3 Móz. 15,12
vagy némely fordítások szerint: rézedény.
3 Móz. 15,15
a tisztátalanság bûneért, mely által a betegséget magára vonta, vagy ha az természeti gyengeségénél fogva önmagától van, akkor természetünk bûnös gyarlóságaért. A héber szerint: bûnáldozatúl. Lásd 5. r. 1-sõ jegyz.
3 Móz. 15,15
A héber szerint: Hogy megengesztelje õt az Úr elõtt magfolyása miatt.
3 Móz. 15,16
A testi közösûlés a vétekbõl és emberi gyarlóságból származó rendetlenségnek tekintetett a régi népek legtöbbje által, s azért tartatott tisztátalannak. (Móz. II. 19,15. Kir. I. 21,4.5.).
3 Móz. 15,19
Az asszonyi nemnek ezen természetes állapota is a bûn által megromlott emberi természetbõl származottnak tekintethetvén, ennélfogva esett a tisztúlás törvénye alá. Lásd 1-sõ jegyz.
3 Móz. 15,24
ha nem tudja, hogy ily állapotban van, mert különben mindketten halálos büntetés alá estek. Lásd Móz. III. 20,18.
3 Móz. 15,28
hogy kitûnjék, vajjon a vérfolyás valóban megszûnt-e, s azután ha természetileg megtisztúlt, törvényesen is tisztúljon meg.
3 Móz. 15,30
A héber szerint: bûnáldozatúl, mert vérfolyása vagy kicsapongásból, vagy a természet romlottságán alapúló természeti gyengeségbõl származott. Lásd 5. r. 1-sõ jegyz.
3 Móz. 15,30
A héber szerint: engesztelje meg õt az Úr elõtt tisztátalanságának folyásáért.
3 Móz. 15,33
Ily szigorúan tilalmazá Isten Izrael népének, hogy tisztátalanságba ne essenek oly dolgok által se, melyek magokban véve nem vétkesek, hanem a véteknek következményei, vagy azzal némi összefüggésben vannak. Ez által a bûn iránti utálatot akará fölébreszteni, s különösen arra figyelmeztetni, mily könnyû a bûnbeesés az olyanok társaságában, kik azt szeretik. S ha ily tisztaságot kivánt Izrael fiaitól, mennyivel nagyobbat vár a keresztényektõl, kiknek lelkök Jézus drága vérével mosatott meg, és kik a Szentlélek templomaivá szenteltettek.
3 Móz. 16
3 Móz. 16,1
Tehát Áron fiai könnyelmü viseletének megbüntetésekor (Lásd Móz. III. 10,1.) rendelé Isten az évenkinti engesztelõ-áldozatot a bûnökért, melyeket egy éven át a papok és a nép elkövetnek. A rendelés itt a tisztátalanság iránt kiadott törvények szerint állapittatik meg, mivel e törvények által elõbb a bûn utálatosságára és kerûlésére kellett az illetõket erõsen figyelmeztetni, mielõtt az engesztelésrõl szó lenne.
3 Móz. 16,2
hanem évenkint csak egy napon. Lásd 34. v. Móz. II. 30,10. Zsid. 9,7.
3 Móz. 16,3
az és azon napon.
3 Móz. 16,4
Tehát egy közönséges pap öltözetét kellett fölvennie bûnbánat és szomoruság jeléûl.
3 Móz. 16,8
Egyik sors jelölje a föláldozandó, másik az elbocsátandó bakot (10. v.). Igy értelmezi ezt az egyház latin forditása; de a héber szövegbõl más értelmezés is vonható; mert a héber szó „Aszaszel,“ melyet a Vulgata (hircus emissarius) elbocsátandó baknak mond, sok értelmû. Legbiztosabban fordítható az a szószármaztatás és összefüggés szerint „elvetett ellenségnek, ördögnek;“ s ekkor igy fog hangzani: egyik sorsot az Úrért, másikat az ördögért, kit egyébiránt nem valami gonosz istenségûl kell tekinteni, kit áldozattal volna szükség megengesztelni, hanem csak az Isten büntetõ-itéletének eszközeül, szolgájaúl. Lásd 7-ik jegyz. – A sorsolás módja a rabbinusok szerint következõ volt: A fõpap két darab fácskát, melyek egyikén ez volt irva: „Jehovahért“ másikán: „Aszaszelért,“ võn egy edénybõl; s a mely sors jobb kezébe jutott, a jobb oldalon álló bakot illette, a balkezébe jövõ a balfelûlit.
3 Móz. 16,9
A bak, megöletése által az engesztelés elõképeûl szolgált, s jelképleg az izraelitáknak mutatta, hogy bûneik miatt örök halált érdemlettek.
3 Móz. 16,10
A másik baknak elevenen kellett elbocsáttatni, annak jelképeûl, hogy az izraeliták vétkei elvétettek s a pusztának adattak át; vagy hogy õk a halálból ismét szabad életre keltek. (Lásd Móz. III. 14,7.). A héber szöveg más értelmezést is megenged e szavak szerint: „és melyre az Aszaszelért való sors esik, azt állitsa elevenen az Úr elé, hogy õt megengesztelje, és bocsássa el Aszaszelnek a pusztába.“ E szerint oly jelképûl is vehették a másik bakot Izrael fiai, mely a bûnökkel az ideigvaló büntetéseket is magára veszi a nép nevében, s magát a pusztában tartózkodó sátánnak, az isteni büntetõ itélet szolgájának (Jób 1,6–12. 2,6. Kor. I. 5,5.), átadja a nép helyett.
3 Móz. 16,13
Lásd Móz. II. 30,36.
3 Móz. 16,13
hogy a füst miatt ne láthassa egészen az Úr dicsõségét, mi õt megölhené.
3 Móz. 16,14
a szentélybõl ki- és ismét visszamenvén.
3 Móz. 16,14
A héber szöveg szerint: hintsen egyszer a kegyelemtábla napkeleti része felé, vagyis rajta túl, mint a zsidók állitják, és hétszer elõtte a földre, hogy egy csöpp vér se essék a kegyelemtáblára.
3 Móz. 16,15
harmadszor belépve.
3 Móz. 16,15
a héber szerint, mint a 11-ik jegyzet.
3 Móz. 16,16
Izrael fiai az által fertõztették meg a szentélyt, hogy szine elõtt vétkeztek, s azért tisztátalannak tartották azt.
3 Móz. 16,16
azt ugyanoly módon meghintvén. Lásd 20. v.
3 Móz. 16,17
még pap se.
3 Móz. 16,17
az egyedüli közbenjáró, mint Krisztus Jézus elõképe.
3 Móz. 16,18
az égõáldozat oltárához (lásd 12. 20. v.); mert a füstölõ oltár megtisztulása a szentélyével egyszerre történt (16. v.).
3 Móz. 16,22
a bûnbak további sorsát a szentirás nem beszéli el, a rabbinusok szerint, kõsziklára taszittatván, szétzuzatott.
3 Móz. 16,23
a hajlékban t. i. a szenthelyen.
3 Móz. 16,24
mert a bûnbak érintése által tisztátalan lett.
3 Móz. 16,24
fõpapi diszruhába.
3 Móz. 16,24
A héber szerint: engesztelje meg magát és a népet, vagyis az engesztelési tényt vigye véghez; mert ámbár az égõáldozat különösen az Isten iránti hódolat kijelentéseûl mutattatott be, de az egyszersmind engesztelõ-áldozat is volt, mert a bûnbocsánatért való kéréssel egybefoglaltatott. Lásd Móz. III. 1,4.
3 Móz. 16,27
A héber szerint: engesztelésûl.
3 Móz. 16,27
Lásd Móz. III. 4,12.21.
3 Móz. 16,29
Tisri-hó tizedikén, mely Izrael népénél a mi számitásunk szerint szeptember és oktober felére esik.
3 Móz. 16,29
az étel-italtól, érzéki gyönyöröktõl stb. való megtartózkodás által.
3 Móz. 16,29
A jövevénynek sem volt szabad munka által a szent nyugalmat megzavarni. Különben nem volt része az engesztelésben. Móz. II. 12,45.48.49.
3 Móz. 16,30
ha az áldozatot Isten igéretében s különösen az eljövendõ Megváltóban vetett hittel mutatjátok be.
3 Móz. 16,31
a bûnbánaté.
3 Móz. 16,32
a fõpap, s halála után fiai közõl való utódja.
3 Móz. 16,34
nektek, fõpapoknak, valameddig az ó szövetség istenitisztelete tart.
3 Móz. 17
3 Móz. 17,3
Eddig a családfõnök pap is volt, és a hol jónak találta, oltárt épített és áldozatát Istennek bemutatta; de mivel némelyek a hamis isteneknek is áldoztanak, azért rendelé Isten, hogy Izrael fiai mindig a gyülekezet hajlékához hozzák és ölessék le áldozataikat; mert ez a papok dolga volt. Móz. III. 9. r.
3 Móz. 17,4
az ily állatokat békeáldozatúl hozták az Úr elé; s igy azokat a szent hajléknál kellett megölni és elkölteni. Lásd Móz. III. 3. r. 7,12–20.
3 Móz. 17,7
A héber szerint: a bakoknak… azaz rosz lelkeknek, kik bakok alakjában tiszteltettek. Lásd Izai. 13,21. 34,14. Móz. V. 32,17. Tób. 8. 1-sõ jegyz.
3 Móz. 17,7
A bálványozás lelki paráználkodás és házasságtörés, mert a lélek Istent, az igazi võlegényt elhagyja, s a bálványhoz, az idegenhez ragaszkodik, mint a parázna személy.
3 Móz. 17,8
s a körülmetélés által Izrael népének tagja lõn.
3 Móz. 17,10
roszalással fogok rá tekinteni. Lásd. Móz. III. 3,17. 7,26.
3 Móz. 17,11
mert a vér egyik fõtényezõje az állati életnek, melyet Istennek kell áldozni; azért kell neki különösen a vért bemutatni.
3 Móz. 17,15
Lásd Móz. III. 11,40.
3 Móz. 17,16
méltó a halálra, mert az ilyen nem gondol a tisztátalansággal, s egyenlõ azzal, ki szándékosan eszik abból. Móz. IV. 15,30.
3 Móz. 18
3 Móz. 18,5
boldog élete lesz itt is, a siron túl is. Lásd Móz. III. 25,36. Luk. 10,28.
3 Móz. 18,6
testileg közösûljön vele házasságban vagy azon kivûl. Ezen törvény alapja az ily kötések természetlen voltában fekszik, mert azok a tulajdon vérrel való házasságok (10. v. és 20,19.) s igy az elfajulásnak legutálatosabb nemei lennének. Ez által többé kevésbbé egyéb természeti viszonyok is földulatnak; holott a közel házasságok tilalma a többek közt azt a jót is eszközli, hogy egymással a családok közelebb kapcsolatba jõnek, melyek között elõbb semmi viszony sem volt; ugy, hogy ezen tilalom eszközzé válik arra, hogy egy egész nép egy családdá egyesûljön. (Sz. Ágost.)
3 Móz. 18,7
t. i. azaz.
3 Móz. 18,7
te, fiu!
3 Móz. 18,7
Lásd 2-ik jegyz. az ily házzaság azért is természetlen volna, mert az által a természetes gyermeki viszony helyébe a házasságinak kellene lépnie.
3 Móz. 18,8
mostoha-anyádét.
3 Móz. 18,8
mert a házasság által ketten egy testté lesznek. Lásd Móz. I. 2,24.
3 Móz. 18,9
A legrégibb idõkben a mostoha-testvérek között történt házasságokat a szükség menti. (Sz. Ágost.). L. Móz. I. 20,12. – A Kir. II. 13,13. eléforduló szavak nem mutatnak az ily házasságok késõbbi igazolására, mivel Támár Absalomhoz azért szólhatott úgy, mert vagy a törvényt nem tudta, vagy hogy tõle menekedjék.
3 Móz. 18,11
ismételt erõs rendelés, hogy a mostoha-testvérekkel ne lépjenek házasságra; intésûl, hogy ebben Ábrahámot ne kövessék (8-ik jegyz.), ki, mivel azon tartományban mindenki bálványozásba merûlt vala (Józ. 24,2.) kénytelen volt ily házasságra lépni, hogy magához hasonló érzelmû feleséget nyerjen.
3 Móz. 18,14
azaz: ne járúlj stb.
3 Móz. 18,14
habár nem véred is, de atyád testvérével való házasság által mintegy véred.
3 Móz. 18,16
kivéve azon esetet, ha gyermektelenûl halt meg. Móz. V. 25,5–10.
3 Móz. 18,17
ugyanegy idõben, vagy egymás halála után, mert anyja által õ mintegy testvéred lett.
3 Móz. 18,17
és általa a te testvéreiddé is lettek.
3 Móz. 18,18
mert az innét származható féltékenység és egyenetlenkedés (Lásd Móz. I. 30,1.) a természetes testvéri viszonyt fölbontaná.
3 Móz. 18,19
mert az ily közösûlés tisztátalanná tesz (Móz. III. 15,20.), természetlen, oly bujaságot föltételez, mely az embert a baromnál alábbvalóvá teszi, s ezenkivûl fölötte káros lehet az egészségre.
3 Móz. 18,20
ismétlése Móz. II. 20,14. Lásd Móz. III. 20,10.
3 Móz. 18,21
Molok az ammoníták bálványa volt, a természet istene, a nap fia, mely alatt, mint Szaturnus alatt, a mindenek fölött uralgó, mindent nemzõ s ismét megemésztõ idõt képzelték, azért égettek tiszteletére gyermekeket, vagy legalább a tûzön átvitték. Az egy embert ábrázolt tulokfejjel és kiterjesztett karokkal, melyek megtüzesittetvén, a szerencsétlen áldozat azokba tétetett. Lásd. Kir. III. 11,5.
3 Móz. 18,21
meg ne szentetlenitsd ilyes kegyetlenségek által.
3 Móz. 18,23
A héber szerint: Thekel, iszonyu zavar.
3 Móz. 18,24
Lásd Móz. V. 7,1.
3 Móz. 19
3 Móz. 19,5
Lásd. Móz. III. 7,12–20.
3 Móz. 19,8
mert az áldozat-ételt úgy ette, mint a közönségest, miután az áldozati idõ már elmult. V. ö. Kor. I. 11,29.
3 Móz. 19,9
A héber szerint: ne arasd le földed szegleteit, s az egyes kalászokat ne szedd föl; azaz: hagyj valamit földed szegletein, s a kévekötéskor elhullott kalászokat ne szedd föl.
3 Móz. 19,15
szegénysége ne indítson ál-részvétre az itéletben.
3 Móz. 19,15
hogy a törvény ellen itélj részére.
3 Móz. 19,16
A héber szerint: körûljáró kém, ki a családok titkait felfödözi, s azokkal vagy a törvény elõtt, vagy más módon visszaél.
3 Móz. 19,16
élete ellen. – A törvényben ne követeld felebarátod vérét, életét.
3 Móz. 19,17
Mennyi ellenségeskedés, gyanakodás, árulkodás lenne meggátolva, ha ezen üdvös szabály szorosan megtartatnék!
3 Móz. 19,18
melyet rajtad elkövettek.
3 Móz. 19,18
A héber szerint: felebarátodat. Lásd Máté 5,44.45. 22,39. Luk. 10,27–37.
3 Móz. 19,19
gyapju és lenszövetbe együtt, annak jeleûl és emlékeûl, hogy Izrael fia ne keveredjenek össze más népekkel, s azoknak bálványozó szokásaikat ne kövessék.
3 Móz. 19,20
A héber szerint: férjhez ment. A mi szövegünk szerint csak paráználkodásról volna szó, nem házasságtörésrõl.
3 Móz. 19,20
ki csak ágyas, és nem bír a feleség minden jogával.
3 Móz. 19,20
a szabad nõvel elkövetett házasságtörés halállal büntettetett. Lásd Móz. III. 20,10.
3 Móz. 19,20
mert mint rabszolganõ kénytelen lévén ura akaratához alkalmazkodni, nem lépett önként házassági szövetségre, s ezért nem esik oly nagy büntetés alá.
3 Móz. 19,21
a férfi, s nem egyszersmind a leány is, kinek mint rabszolgálónak nincs tulajdon birtoka.
3 Móz. 19,21
A héber szerint: vétekáldozatot; mert idegen tulajdonnal, ágyassal keveredett vétekbe. Vesd össze Móz. III. 5. r. 6,3–7.
3 Móz. 19,22
A héber szerint: engesztelje meg a kos által, – az Isten irgalma- különösen pedig a megigért szabadítóban való hit által.
3 Móz. 19,23
Az elsõ három év gyümölcse tisztátalannak, rosznak tartatott, mint melyet a fa még gyöngeségében termett. Tapasztalt kertészek is azért törik le és vetik el az elsõ év hajtásait és éretlen gyümölcseit, hogy késõbb annál jobb és több gyümölcsöt nyerjenek.
3 Móz. 19,24
hála- és áldozati ünnepélyekre forditassék, melyekben a leviták, árvák, özvegyek és szegények részt vettek.
3 Móz. 19,25
A héber szerint: hogy annak termését nektek megszaporítsa.
3 Móz. 19,26
Lásd Móz. III. 3,17. stb.
3 Móz. 19,26
A héber szerint: se kigyókból, se felhõkbõl ne jövendöljenek… mi a pogányoknál általánosan elterjedt szokás volt.
3 Móz. 20,27
úgy hogy a fõ tetején csak üstök maradjon. Ezt némely arab népek tették bizonyos bálványuk tiszteletére, melyet a görögök Bachushoz hasonlitottak.
3 Móz. 19,27
A héber szerint: szakállad szélét ne csúfítsd el. Ezt a bálványozó arabok tették, kik szakállokat a bajuszszal együtt levágták, vagy csak a bajúszt hagyták meg.
3 Móz. 19,28
mi pogány gyászolási szokás volt a pokolistenek megszelíditésére.
3 Móz. 19,28
szintén pogány szokás volt valamely bálványisten besütött bélyegét a testen viselni.
3 Móz. 19,29
mint a fenicziek tették, kik a leányaik paráznaságából bevett nyereményt Venusnak áldozták. (sz. Ágost.).
3 Móz. 19,31
A héber szerint: halottidézõ nõkhöz, kik azzal kérkedtek, hogy varázslataik által a holtak jövendõ sorsát megtudják. Lásd Kir. I. 28,7. és követk. 9-ik jegyz.
3 Móz. 19,31
részt vévén bálványozó szertartásaikban és gonosz mesterségeikben.
3 Móz. 19,33
A héber szerint: ne nyomjátok el õt.
3 Móz. 19,36
A héber szerint: éfa, mely a száraz tárgyak megmérésére szolgált.
3 Móz. 19,36
A héber szerint: hin, mely a hígak és folyadékok mértéke volt. Lásd Móz. II. 29,40. 21-ik, 22-ik jegyz.
3 Móz. 20
3 Móz. 20,2
Lásd Móz. III. 18,21.
3 Móz. 20,5
Lásd az elõbbi jegyz. és 17. r. 4-ik jegyz.
3 Móz. 20,6
A héber szerint: halottidézõ nõkhöz.
3 Móz. 20,6
azaz: tiltott módon babonaságra és más szemfényvesztésre velök egyesûlnek.
3 Móz. 20,9
kik az Isten képviselõi.
3 Móz. 20,9
azaz: õ maga oka halálának. A közönséges halálbüntetés a kövezés volt.
3 Móz. 20,10
nõtlen vagy házas.
3 Móz. 20,10
Ha egy házasférfi oly személylyel vétkezett, ki még nem volt eljegyezve, nem követett el házasságtörést, hanem csak paráználkodást, mivel ez által feleségének jogát nem sértette, ki nem birt fölötte egyedüli joggal, hanem másod-feleségeket vagy ágyasokat is el kellett türnie maga mellett. – Egyébiránt e büntetés nagy szigorúsága az által van igazolva, hogy keleten közvélemény szerint a házasságtörés hasonló bûnténynek tartatik a gyilkossággal, vagy még ennél is nagyobbnak; s a törvénytudónak néha nem tanácsos a nép közvéleménye alatti büntetést szabni, mert ez által magán-boszuállásra egyéb kihágásokra adna okot.
3 Móz. 20,11
Vesd össze 18 r. Móz. V. 27. A vértörést és egyéb természet elleni paráznaságot szükség volt oly szigorúan büntetni, részint elrettentésûl, mivel azon országban (Lásd Móz. III. 18,24.) az oly uralkodó volt; részint mivel az nem ritkán bálványimádásra vezetett, mi, mint Isten elleni fölségsértés, halállal büntettetett.
3 Móz. 20,14
e szó nincs a héber szövegben, sem a régi fordításokban. Úgy látszik, hogy elõbb megköveztettek, azután nagyobb meggyaláztatásúl megégettettek. (Lásd. Józ. 7,15.25.)
3 Móz. 20,15
a bûn utálatos voltának jelentéseûl, s elõvigyázatúl, mivel tapasztaltatott, hogy az ily gonoszul használt állatok sokszor bujaságra ingerlettek.
3 Móz. 20,17
mostoha nõvérét.
3 Móz. 20,17
és vele hál.
3 Móz. 20,17
magok viseljék a halál-büntetést, és ne vihessék azt át áldozat-állatra.
3 Móz. 20,18
és tudja, hogy abban szenved. (Móz. III. 15,25.).
3 Móz. 20,18
E szigorú büntetés okát lásd Móz. III. 18,19. 16-ik jegyz. és 20. r. 9-ik jegyz.
3 Móz. 20,19
halálos büntetés alá esnek.
3 Móz. 20,20
A héber szerint: nagybátyjának.
3 Móz. 20,20
halálos büntetés alá esnek.
3 Móz. 20,20
vagy ugy, hogy a gyermekek nem az õ, hanem nagybátyjok nevét viseljék (sz. Ágost.); vagy pedig ugy, hogy az Isten magzatokkal többé meg nem áldja. (nagy Gerg.).
3 Móz. 20,21
Lásd Móz. III. 18,16.
3 Móz. 20,21
Lásd 20-ik jegyz.
3 Móz. 20,25
Mivel Isten az izraelitákat, mint tiszta népet, az említett vétkekkel megfertõzõtt tisztátalan népekbõl kiválasztotta, hogy õket megszentelje, azért kellett nekik a tisztát megválasztani a tisztátalantól, különösen pedig a tiszta étkeket a tisztátalanoktól, hogy azok által meg ne fertõztessenek.
3 Móz. 20,27
Python-szellem, azaz varázslószellem igy neveztetve Apollótól, ki az általa megölt Python-sárkánytól nyeré e nevet. A varázslás bálványimádás volt, azért halállal büntettetett.
3 Móz. 20,27
A héber szerint: lélekidézõ vagy szemfényvesztõ leend.
3 Móz. 21
3 Móz. 21,1
annak megközelitése, érintése és temetése által. Lásd Móz. III. 22,4. Móz. IV. 5,2. hogy ne legyen tisztátalanná (Móz. IV. 19,11.) s igy alkalmatlanná a szent szolgálatra.
3 Móz. 21,3
és vérszerinti rokonának felesége, mint ez magában értetett, s kitûnik azon kivételbõl, melyet a próféta (Ezekiel 24,16.) a közszabály és rend alúl tett vala.
3 Móz. 21,4
A héber szerint: ne fertõztesse meg magát, miután népe között õ az úr. Emelkedjék fölûl minden szenvedésen, s mint úr, mindenkor örûljön. Vesd össze mi az ösképrõl mondatik Ján. 3,29. Kor. II. 11,2.
3 Móz. 21,5
se megengedett, se tiltott (Móz. III. 19,27.28.) gyászjeleket ne viseljenek.
3 Móz. 21,6
valami pogányszerû gyászszertartással.
3 Móz. 21,6
azt, mi az áldozatokból megégettetik. Lásd Móz. II. 29,25.
3 Móz. 21,6
eledel-álzatait. Lásd 22,25.
3 Móz. 21,8
A héber szerint: mert õ Istene kenyerét (áldozati adományait) mutatja be.
3 Móz. 21,9
miután megköveztetett. Lásd Móz. III. 20,14.
3 Móz. 21,11
Lásd a 3-ik jegyzetet, mely különösen a fõpapról szól. Itt különösen azon esetre van tekintet, ha atyja éltében veszi át a fõpapi hivatalt, mint Eleazar Árontól, vagy annak halála és temettetése között szenteltetik föl.
3 Móz. 21,12
hogy a temetésen jelen legyen.
3 Móz. 21,13
és csak egyet, mig másoknak a többnejûség meg volt engedve. Igy volt ez az egyiptomiaknál is.
3 Móz. 21,14
akármelyik nemzetségbõl. Krón. II. 22,11.
3 Móz. 21,15
hogy nemzetségét az ilyes tiltott szövetség által meg ne becstelenitse.
3 Móz. 21,17
az õ nemzetségökbõl, a héber szerint.
3 Móz. 21,17
ne legyen szolgálatot tevõ pap.
3 Móz. 21,20
Némely fordítók szerint: törpe vagy száraz, aszkóros.
3 Móz. 21,20
A héber szerint: száraz vagy genyes viszketeg.
3 Móz. 21,21
Isten akará, hogy azon papok is, kik csak állatokat áldoztak, mentek legyenek minden oly hibától, melyek õket s velök a religiót a nép szemeiben lealacsonyíthatnák. Mennyivel nagyob szentséget és tökélyt kiván az újszövetség papjaitól, kik egyszülött Fiának testét és vérét mutatják be áldozatúl.
3 Móz. 21,22
A héber szerint: A szentségesbõl és szentbõl ehetik. Szentségesek voltak az eledel- bûn- és vétekáldozat részei és a kitett kenyerek, melyeket csak az égõáldozat oltára mellett volt szabad megenni. Lásd Móz. III. 2,3. 7,1. 14,13. Szentek voltak a zsenge-adományok, a tized s a békeáldozatok része, melyeket a szent hajlékon kivûl is, ámbár csak tiszta helyen volt szabad elkölteni.
3 Móz. 21,23
mely a szenthely elõtt volt.
3 Móz. 22
3 Móz. 22,2
midõn tisztátalanok.
3 Móz. 22,2
az Izrael fiai által bemutatott áldozat-adománynak nekik esõ osztályrészétõl.
3 Móz. 22,2
azokat közönséges étel gyanánt évén. A héber szerint: meg ne fertõztessék az én nevemet.
3 Móz. 22,3
haljon meg, vagy birói itélet által, vagy Isten által, ha a tisztátalanság nincs tudva. Lásd Móz. III. 10,2.
3 Móz. 22,4
álmában. A héber szerint: magva elfoly átalában. Lásd Móz. III. 15,2.
3 Móz. 22,8
elszaggatott.
3 Móz. 22,10
ki nem pap.
3 Móz. 22,10
ki a házban csak lakó.
3 Móz. 22,12
A héber szerint: a szenteltnek emelékébõl ne egyék. Az emelékrõl lásd Móz. II. 29,28.
3 Móz. 22,14
tehát a megmaradott részt, a megevett részt s ez utóbbi ötödét. A héber szerint: tegyen ötödrészt ahhoz (mi megmaradt), s a papnak adja meg a szenteltet (mi magában értetik). Lásd Móz. III. 5,16. s ezenfölül mutasson be vétekáldozatot is. Lásd Móz. III. 5,15.
3 Móz. 22,15
az idegenek.
3 Móz. 22,15
evés által.
3 Móz. 22,16
A héber szerint e két vers: Õk (a papok) meg ne fertõztessék Izrael fiainak szentelteit, miket az Úrnak bemutatnak (vigyázatlanságból alkalmat adván, hogy azokból idegen is egyék); s ne hagyjanak másokra (idegenekre) vétket hárúlni azáltal, hogy a szenteltekbõl egyenek.
3 Móz. 22,18
a megtért pogányok közõl, kik a mózesi törvényt bevették; vagy általában pogányok közõl, kik közvetve a zsidók által akartak áldozatot bemutatni.
3 Móz. 22,19
papok által.
3 Móz. 22,20
hibátlan állatokat, azt áldozni, mi maga nemében legtökéletesebb, már az Isten iránti tisztelet igénylette.
3 Móz. 22,22
A héber szerint: megszaggatott, megcsonkított.
3 Móz. 22,22
A héber szerint: varas, szemölcsös.
3 Móz. 22,23
A héber szerint: az igen hosszú, vagy igen rövid tagokkal biró.
3 Móz. 22,24
az állatot ki ne heréljétek.
3 Móz. 22,25
közvetlenûl, hanem közvetve úgy, hogy a pogányok pénz adtak, melyért a zsidók azon áldozat-állatokat vásárlottak, miket a pogányokért bemutattak (Flav. József). A héber szerint: A külfölditõl se vegyétek el az ilyet (megcsonkitottat), hogy áldozatúl Isteneteknek bemutassátok.
3 Móz. 22,28
mert ez kegyetlenség lenne. Lásd Móz. II. 23,19.
3 Móz. 23,20
Lásd Móz. III. 7,15.
3 Móz. 23
3 Móz. 23,2
A héber szerint: Midõn szent gyülekezeteket kell összehinotok. – Izrael fiai a táborban harsona-szó által, hazájokban hirnökök által kiáltották ki az ünnepeket.
3 Móz. 23,4
melyeken szent gyülekezeteket kell hirdetnetek.
3 Móz. 23,5
kezdõdik a húsvét. Móz. II. 12,3–11.
3 Móz. 23,6
Lásd. Móz. II. 12,18.
3 Móz. 23,7
A hónak tizenötödik napja.
3 Móz. 23,7
szombat.
3 Móz. 23,8
Lásd. Móz. IV. 28,19–24.
3 Móz. 23,8
mint az elõbbi öt nap, szinte szombat legyen.
3 Móz. 23,10
árpából, mert ez érett meg húsvétre.
3 Móz. 23,10
vigyetek nehányan valamenyi nevében.
3 Móz. 23,11
A héber szerint: ingatja. Lásd Móz. II. 29,24.
3 Móz. 23,11
A 15-ik nap után, tehát a 16-ikon.
3 Móz. 23,13
Lásd Móz. III. 2,1–12.
3 Móz. 23,13
egy éfibõl.
3 Móz. 23,13
Lásd. Móz. II. 29,40.
3 Móz. 23,14
pörkölt szemekbõl készült lepényt.
3 Móz. 23,14
A héber szerint: tört szemekbõl.
3 Móz. 23,15
a 16-ik naptól.
3 Móz. 23,16
az elsõ hónap (Nizan) 16-ikától, hét hetet, vagyis 49 napot, s a következõvel 50-et kell számítani, akkor kezdõdjék az új ünnep. Ez hetek ünnepének vagy aratás ünnepének is neveztetik (Móz. II. 23,16), mert hét hét alatt az aratás bevégeztetett. Görög neve Pentekoste (ötven), melybõl a magyar, „pünköst“ is képzõdött. Ez ünnep emléke volt a Sinai hegyen történt törvényadásnak, mi az Egyiptombóli kijövet után 50-ik napra ment végbe; s egyszersmind igen szép elõképe volt a keresztény pünköstnek, melyen a Szentlélek elküldetésének emlékét szenteljük, ki szent törvényét nem kõtáblákra, hanem sziveinkbe erõs eleven vonásokkal írva adja.
3 Móz. 23,17
E szó: „minden“ nem fordúl elé az eredetiben; valószinûleg csak két kenyér mutattatott be az egész nép nevében.
3 Móz. 23,18
és eledeláldozataikkal. (13. v.)
3 Móz. 23,20
és a bakkal.
3 Móz. 23,20
A héber szerint: ingatja, vagy lengeti.
3 Móz. 23,21
A héber szerint: ilyennek kiáltsátok ki.
3 Móz. 23,22
földetek szegleteit ne arassátok le. Lásd. Móz. III. 19,9.
3 Móz. 23,24
Tisri a polgári év elsõ hónapja volt.
3 Móz. 23,24
új év napján.
3 Móz. 23,24
Hálás emlékeûl a lefolyt évben nyert jótéteményeknek, s új hódolatúl Istennek az új évben. Ez ünnep harsona-zengés ünnepének neveztetett, mert különös harsonaszóval hirdettetett ki, annak emlékére, hogy a törvény, a legnagyobb jótétemény, harsona-zengés között adatott. Móz. II. 19,19.
3 Móz. 23,27
Lásd Móz. III. 16,1–34.
3 Móz. 23,27
Lásd Móz. IV. 29,7.
3 Móz. 23,34
Emlékeûl a pusztában történt vándorlásnak, midõn Izrael fiai sátorokban laktak. Móz. II. 23,16. Ez a polgári év végén tartatni szokott ünnepnek mondatik, mert egyszersmind hála-ünnep volt aratás és szüret után, mely utóbbi (Tisri hónapban, a mi oktoberünkben) teljesen (39. v.) bevégeztetett.
3 Móz. 23,35
mint a 6-ik jegyz.
3 Móz. 23,36
Lásd Ján. 7,37.
3 Móz. 23,37
eledel- és egyéb áldozatokat is, a héber szerint.
3 Móz. 23,38
melyek rendesen megtartandók.
3 Móz. 23,40
hogy az ünnepen az áldozat bemutatásakor kezeikben tartsák (Flav. József).
3 Móz. 23,42
azaz: faágakból és lombokból font sátorokban. Lásd Ezdr. II. 8,16.
3 Móz. 24
3 Móz. 24,2
olajbogyóból töröttet, a héber szerint.
3 Móz. 24,2
Lásd Móz. II. 27,20.
3 Móz. 24,3
úgy hogy nappal csak három, éjjel mind a hét égett, mint a rabbinusok mondják.
3 Móz. 24,4
Lásd Móz. II. 25,31–37.
3 Móz. 24,5
egy éfinek két tizedrésze, tehát két gómor, körûlbelûl 6–8 font.
3 Móz. 24,6
két sorba és egymás fölé.
3 Móz. 24,6
Lásd Móz. II. 25,23–25.
3 Móz. 24,7
mindenik sorra.
3 Móz. 24,7
jelûl, hogy e kenyerek Istennek szenteltettek, valamint tömjén is csak Istennek gyújtatik.
3 Móz. 24,8
úgy a mint nevökben az asztalon vannak.
3 Móz. 24,9
õket jogszerûen illeti.
3 Móz. 24,10
azok egyikétõl, kik velök jöttek vala Egyiptomból (Móz. II. 12,38.) és körûlmetéltettek.
3 Móz. 24,11
az Úr Istent.
3 Móz. 24,14
ez által ellene tanuságot teendõk.
3 Móz. 24,15
maga viselje a büntetést, és ne vihesse azt át áldozat-állatra.
3 Móz. 24,17
Lásd Móz. II. 21,12–27.
3 Móz. 24,18
barmot baromért.
3 Móz. 24,21
halállal.
3 Móz. 25
3 Móz. 25,1
hegynél, a Sinai-hegy mellett.
3 Móz. 25,2
A héber szerint: A föld ünnepeljen szombatot az Úrnak; azaz: hat évig gyümölcsözzék, a hetedikben nyugodjék, ugar legyen.
3 Móz. 25,5
A héber szerint: a mi az aratáskor elhullt szemekbõl magától terem.
3 Móz. 25,5
csak imént ültetett fiatal szõlõdnek. A héber szerint: Ne szedd le szölõjét nazareusodnak, azaz új tõkédnek, melyet csak úgy nem volt szabad megmetszeni, mint a nazareusnak tiltva volt haját levágni (Móz. IV. 6,2–21.)
3 Móz. 25,6
ha nem rendszerinti aratás és szüret által is.
3 Móz. 25,7
a vadnak is, a héber szerint.
3 Móz. 25,7
a szombat-év a föld javára szolgált, mely ez által magát idõrõl idõre kipihente s új erõt gyûjthetett; egyszersmind ez egy adónem is volt Istennek, mint az ország urának, ki a neki ily módon fölajánlott terményt a szegényeknek hagyta.
3 Móz. 25,9
Lásd Móz. III. 23,27.
3 Móz. 25,9
Midõn a bemenet után az igért földre 49 polgári s egyszersmind gazdasági év eltelik, az 50-ik polgári év kezdetén kiáltassék ki az örvendetes vagy jubileumi év.
3 Móz. 25,10
A héber szerint: szabadságnak.
3 Móz. 25,10
szükségbõl eladott birtokát visszanyerje.
3 Móz. 25,10
ha rabszolga volt, szabaddá legyen.
3 Móz. 25,11
A héber szó: Jóbel, különfélekép értelmeztetik, a régi zsidók szerint szabadságot, helyreállitást jelent.
3 Móz. 25,11
A héber szerint: mint a 4-ik jegyzet.
3 Móz. 25,12
A héber szerint: a földrõl egyétek azt, a mit terem. A jubileumi év tehát szintén szombat-év volt.
3 Móz. 25,13
Ennek sok, nagy és üdvös következései voltak; mert ez meggátlá a nemzetségek összekeveredését és egyes családok elvesztét, tehát azon családét is, melybõl a Messiásnak kellett származnia; erõs gát volt az önzõ fukarság ellen, némi egyenlõséget tarta fön a polgárok között, s õket szüntelen emlékezteté arra, hogy a földnek nem urai, hanem csak haszonvevõi.
3 Móz. 25,14
a vétel napjától a jövõ örvendetes évig.
3 Móz. 25,15
az aratások száma szerint, melyek az örvendetes évig közbeestek; tehát a föld soha sem adatott el, hanem csak termése.
3 Móz. 25,16
az eladás napjától a jövõ örvendetes évig.
3 Móz. 25,16
A héber szerint: az aratások számát.
3 Móz. 25,18
büntetéstõli.
3 Móz. 25,21
A 6-ik évi aratás elegendõ lesz ugyanazon év hátra levõ részére, az egész 7-ik évre és a 8-ikra az új aratásig.
3 Móz. 25,22
A héber szerint: míglen a 9-ik év gyümölcsei megteremnek.
4 Móz. 6,25
hanem csak az örvendetes évig. Az egyetlen kivételt lásd Móz. III. 27,20.
3 Móz. 25,24
azon föltét alatt, hogy azt még az örvendetes év elõtt is vissza lehessen váltani.
3 Móz. 25,25
ki azért goelnek, azaz váltónak, kiváltónak neveztetett. Vesd össze Rut 3,12. 4,4.
3 Móz. 25,27
a vételárból, az elmúlt aratások értékén fölûl, a jövõ örvendetes évig.
3 Móz. 25,30
mert az izraelita, ha házát elveszté a városban, nem veszté el azon birtokot, mely által tulajdonképen családjának föntartása minden idõre biztosíttatott, mert ez a földörökség volt.
3 Móz. 25,31
a falusi házak eladáskor egyenlõ tekintetbe vétessenek a szántóföldekkel; mert az ily házak földmivelõkéi voltak, kik ház nélkül nem lehettek. S az ily házak körûl közönségesen földbirtok is volt.
3 Móz. 25,32
Lásd Móz. IV. 35,2.
3 Móz. 25,33
földbirtok gyanánt.
3 Móz. 25,34
a levíták legelõi (Móz. IV. 35,3.) ne idegenítessenek el.
3 Móz. 25,36
A héber szerint: ne végy tõle se uzsorát (kamatot a kölcsönzött pénzért), se ráadást (a kölcsönzött élelemszerért). Lásd Móz. II. 22,25.
3 Móz. 25,39
Lásd Móz. II. 21,2.
3 Móz. 25,40
azon esetben, ha magát az örvendetes év elõtt kevéssel adta el, vagy a szombat-évben szabadságát nem használta. Lásd Móz. II. 21,2.5.6.
3 Móz. 25,41
a kivételt lásd Móz. II. 21,4.
3 Móz. 25,46
a nélkül, hogy az örvendetes évben szabadon kellene õket bocsátani.
3 Móz. 25,50
A megfizetett szolgálatidõt és a kiállott szolgálatidõt vesse össze, és számítsa föl, mennyit kell még urának fizetnie a hátralevõ évekért, vagyis azokért, melyek a kilépés idejétõl az örvendetes évig még hátra vannak. Ugyanily számvetést kellett tenni a kiváltónak is.
3 Móz. 26
3 Móz. 26,1
mint az egyiptomiak, kik a nap tiszteletére oszlopokat emeltek, és emlékköveket állat-ábrákkal, melyeket imádtak.
3 Móz. 26,3
a kora- és kései-esõt. Lásd Móz. V. 11,14.
3 Móz. 26,5
áprilistõl, mikor Palesztinában az aratás kezdõdik, augusztusig, midõn szüretelni kezdenek.
3 Móz. 26,5
augusztustól oktoberig, mikor a vetés kezdõdött.
3 Móz. 26,8
A mi be is teljesedett. Birák 4,15. 7,22. Kir. III. 20,20.25. Krón. II. 20,24.
3 Móz. 26,10
sokáig lenne ó gabonátok, ha inkább az újat nem vennétek elé.
3 Móz. 26,16
A héber szerint: küldök rátok félelmet, aszkórt, forrólázat, hogy szemetek beessék és lelketek elepedjen.
3 Móz. 26,19
hogy esõ nem eshetik.
3 Móz. 26,19
hogy a magot be nem fogadhatja.
3 Móz. 26,20
Ennek teljesedését lásd Kir. III. 17,1. 18,1. Kir. IV. 8,1.
3 Móz. 26,22
Lásd Móz. IV. 21,6. Kir. III. 13,24.
3 Móz. 26,26
gabonátok szárát; elveszem a kenyeret, éltetek támaszát. Ezekiel 4,16.
3 Móz. 26,26
tiz család.
3 Móz. 26,26
mindenik egyet egyet.
3 Móz. 26,26
osztják szét azokat.
3 Móz. 26,28
hét csapással, azaz több csapással L. Móz. I. 4,15.24.
3 Móz. 26,29
a mi betû szerint teljesedett Szamaria ostrománál, Kir. IV. 6,29. Jerusalemnek a kaldeusok általi ostrománál, Jerem.Sir. 4,10. s ugyanazon városnak Titus általi ostrománál.
3 Móz. 26,30
a hegyekben emelt bálvány-oltáraitokat. Kir. III. 12,31. Kir. IV. 18,4.22.
3 Móz. 26,30
A héber szerint: oszlopaitokat, a nap oszlopait, melyeknél az izraeliták egyiptomi s egyéb bálványozást gyakoroltak.
3 Móz. 26,35
Mivel ti a földnek nem adtátok meg a törvény által parancsolt nyugalmat, el fogtok arról üzetni, hogy pusztán hevervén nyugodjék.
3 Móz. 26,43
A héber szerint: Õk pedig önként alávetik magokat bûneik büntetésének.
3 Móz. 26,44
Igy volt ez mindig: Isten soha sem veté el népét egészen, még azon legiszonyúbb vétek után sem, melyet Jézus Krisztuson elkövettek. Isten összegyûjté a még fennmaradtakat, s azokból alapítá az elsõ anyaszentegyházat; és ha még az egész nemzet hitetlenségben él is, az idõk végezetével egykor, midõn a pogányok már mind fölvétettek az anyaszentegyházba, és Izrael nagy bánattal és megszégyenûléssel elismeri iszonyú bûnét, szintén be fog jutni Jézus Krisztus aklába. Rom. 11,25.
3 Móz. 27
3 Móz. 27,2
hogy mint szolga a szenthelyen a levitáknak és papoknak fog szolgálni.
3 Móz. 27,2
A következõ törvények szerint a pap által meghatározandó dijért váltsa meg magát fogadásától, nehogy meggondolatlansága által szerencsétlenné legyen.
3 Móz. 27,3
Lásd Móz. II. 30,31.
3 Móz. 27,4
az asszonyok mosás, szövés, fonás stb által tehettek szolgálatot a szent hajléknál.
3 Móz. 27,6
A gyermekek szûleik által ajánltathattak fel. Kir. I. 1,11.
3 Móz. 27,8
tehetsége szerint, vagy a szerint, mit kézimunkája által szerezhet.
3 Móz. 27,9
azaz: tiszta állatot.
3 Móz. 27,9
neki szenteltessék; az egész állat égettessék meg az oltáron.
3 Móz. 27,10
csalárdsággal.
3 Móz. 27,11
melynek a törvény szerint hibája van. Az ilyen eladatott, és ára a szent kincstárba tétetett.
3 Móz. 27,13
ha maga a fogadásttevõ akarja ismét megvenni, az árnak ötödrészét adja hozzá, meggondolatlan fogadása büntetéseûl.
3 Móz. 27,16
A héber szerint: chomer (különbözõ a gómortól) nagyobb mérték a száraz termékekre, melyben 10 éfa volt.
3 Móz. 27,17
a mennyi az aratások értéke, egyik örvendetes évtõl másikig.
3 Móz. 27,20
a papok által.
3 Móz. 27,21
Az örvendetes évben sem a fogadást tevõre, sem a vevõre nem száll vissza, hanem a szentélyre, a papokra, kik azt használni fogják.
3 Móz. 27,25
Lásd Móz. II. 30,13.
3 Móz. 27,26
mert az különben is az Úré volt, azért másodszor föl nem szenteltethetett. Lásd Móz. II. 13,2.
3 Móz. 27,27
melyet sem megenni sem föláldozni nem volt szabad, ilyen volt péld. a ló, szamár, teve.
3 Móz. 27,28
egészen és teljesen, megválthatás nélkûl. Eddig a közönséges fogadásokról volt szó, melyeknél az igért dolgokat meg lehetett váltani. Itt azokról van szó, melyeket nem lehetett megváltani s ezek kheremnek, (átok alatt tett fogadásoknak) neveztettek.
3 Móz. 27,29
állat. A héber szerint: semmi, a mi átok alatt van az emberek között, meg ne váltassék, hanem haljon meg… Azaz, ha az ellenség a hadban Istennek szenteltetik, vagy fogadás által kiírtása igértetik, kimélet nélkül mindenki ölessék le. Lásd Móz. IV. 31. r. Móz. V. 2,34. 13,15. Józ. 6,17.21. – Hanem ellenben az ember-áldozatok tiltva voltak. Móz. V. 12,31.32.
3 Móz. 27,31
pénzen.
3 Móz. 27,31
hogy ez által kármentesítse a levitákat, kik a terményt városban nagyobb áron voltak kénytelenek venni, mint melyen a faluban kelt. Lásd Móz. IV. 18,21.
3 Móz. 27,32
az akolból történt kibocsátás alkalmával.
MÓZES NEGYEDIK KÖNYVE. NUMERI.
Ezen könyv a görög és latin fordításban „Numeri“ azaz „Számok“ könyvének neveztetik, mivel az Izraelben fegyverfogható népnek számbavételével kezdõdik. Ezt követi a vándorlásnak és Mózes tetteinek további története a kijövet utáni második év második hónapjától a pusztában tartózkodásnak végeig, vagyis, a negyvenedik év tizenegyedik hónapjának elsõ napjáig, melylyel Mózes ötödik könyve, a „Deuteronomium“ kezdõdik. A negyedik könyv tehát mintegy harminczkilencz évi történetet foglal magában.
4 Móz. 1
4 Móz. 1,1
a világ terem. 2514. Kr. elõtt 1490. évben.
4 Móz. 1,2
irjátok össze.
4 Móz. 1,2
Izrael népe egyes családokra vagy háznépekre, nemzetségekre és törzsekre volt fölosztva; a törzsben több nemzetség volt, a nemzetségben több törzsháznép.
4 Móz. 1,3
Minden törzs egy sereget képezett.
4 Móz. 1,4
A héber szerint: És legyen veletek egy-egy férfiú minden törzsbõl, ki családfõ, azaz: minden törzsbõl egy tekintélyes családfõ legyen segítségtekre a számbavételnél.
4 Móz. 1,10
Lásd Móz. I. 48,5.
4 Móz. 1,16
A héber szerint: meghívott.
4 Móz. 1,18
A héber szerint: nemzetségeik és törzsházaik szerint, s mindig igy e részben.
4 Móz. 1,46
Lásd Móz. II. 38,25. Ez a második népszámítás volt. Az elsõ akkor tartatott, midõn Egyiptomból kijöttek (Móz. II. 12,37.); a harmadik kevéssel a beköltözés elõtt Kanaánba (Móz. IV. 26. r.).
4 Móz. 1,49
ne rendeld õket hadiszolgálatra.
4 Móz. 1,50
midõn egyik helyrõl másikra költöztök.
4 Móz. 1,51
nem levita.
4 Móz. 1,52
A héber szerint: kiki az õ táboránál (fõ hadtesténél), kiki az õ (egyes törzsének) zászlójánál, seregeik szerint. Lásd Móz. IV. 2.
4 Móz. 1,53
ha nem-levita közelednék a szentélyhez. Lásd Krón. I. 13,10.
4 Móz. 2
4 Móz. 2,2
A héber szerint: kiki zászlója alatt törzsházaik jeleinél T. i. Izrael népének hadi serege négy táborra (3. 10. 18. 25. v.) vagy fõ hadtestre oszlott, melyek közõl mindenik három nemzetséget foglalt magában. Minden fõhadtestnek volt zászlója, és ismét minden nemzetségnek kisebb hadijele. Minden izraelita köteles volt maga fõhadtestének zászlója és nemzetségének hadijele alatt táborozni.
4 Móz. 2,5
jobbra.
4 Móz. 2,7
melynek Júda mellett balra kellett táborozni.
4 Móz. 2,9
az elsõ fõ hadtest a szent hajléktól éjszakra Júda táborának neveztetett, és Júda, Isszakar és Zabulon nemzetségeit foglalá magában. Ennek az indúlásnál elõl kellett mennie. Zászlója, Móz. I. 49,9. szerint, hihetõleg oroszlán volt.
4 Móz. 2,12
jobbra.
4 Móz. 2,14
mely balra táborozott.
4 Móz. 2,16
A második fõ hadtest, mely délre feküdt, Rúben táborának neveztetett, és Rúben, Simeon és Gád nemzetségeibõl állott. A hadi sorban Júda tábora után kellett mennie. Zászlója ember-fõ lehetett, annak jeléûl, hogy Rúbennek, mint elsõszülöttnek, testvérei között fõnek kellett volna lennie. L. Móz. I. 49,3.
4 Móz. 2,17
A héber szerint e vers igy van: A bizonyság hajléka és a leviták tábora a táboroknak közepette indúljon (a második és harmadik tábor között). Lásd Móz. IV. 10,14–28. A mily rendben táboroztak (Izrael fiai), a szerint indúljanak, kiki maga helyén zászlója mellett.
4 Móz. 2,20
jobbra.
4 Móz. 2,24
A harmadik fõ hadtest Efraim táborának neveztetett, s Efraim, Manasszes és Benjamin nemzetségeibõl állott. Zászlója tulok-fõ lehetett, a Móz. V. 33,17. említett képnél fogva.
4 Móz. 2,31
A negyedik fõ hadtest Dán táborának neveztetett, és Dán, Áser és Neftali nemzetségeikbõl állott. Zászlója valószinûleg sas volt, mely karmai között kigyót tart. Móz. I. 49,17. szerint.
4 Móz. 2,34
A héber szerint: zászlóik alatt.
4 Móz. 3,41
Ily szépen volt elrendezve Izrael fiainak hadserege, – gyönyörû elõképeûl a vitézkedõ anyaszentegyháznak, melyet sz. Pál szintén egybefoglalt s minden részeiben szépen összefüggõ egésznek mond (Kol. 2,19.). És valamint Izrael népének (a népek elsõjének) tábora, az áldozatok fölemelésének formája szerint, keresztalakú volt, (Móz. II. 29,24. 9-ik jegyz.) s a négy zászlóval indúlt ellenségeire: így nyerünk mi is gyõzelmet elleneinken a sz. kereszt jele által, azaz Krisztus Jézus által, ki mint természetfölötti királyunk (jelképe az oroszlán), mint tanitónk és prófétánk (az emberi fõ), mint engesztelõ papunk (az áldozatállat), és mindenható Istenünk (a sas) vezet minket a mennyei hazába. Lásd erre vonatkozólag Ezekiel 1. r.
4 Móz. 3
4 Móz. 3,1
Áron nemzetsége Mózesének is annyiban neveztetik, a mennyiben Áron fiai ennek utódai voltak azon papságban, melyet Isten Mózes által szerzett.
4 Móz. 3,3
áldozati ajándékokkal fölszenteltetésök napján.
4 Móz. 3,4
Áron fõpapsága alatt.
4 Móz. 3,7
a tornáczban, hogy az áldozat bemutatásánál segítsenek.
4 Móz. 3,10
Azért neveztetnek a héber szerint: ajándékozottaknak. Késõbb segédeket nyertek még a népbõl. Józ. 9,23–27. Krón. I. 9,2. Ezdr. I. 2,43. 8,20. Ezdr. II. 11,3.
4 Móz. 3,13
Mivel Isten az egyiptomiak elsõszülötteit megölte, az izraelitákéit pedig megkimélte, ennek emlékére magának választa minden elsõszülöttet, úgy, hogy az elsõszülött gyermekeknek a szent hajléknál szolgálniok, az elsõszülött állatoknak föláldozatatniok kellett vala. De most az elsõszülött figyermekeket a levitákkal akarja Isten kicserélni, csakhogy amazok öt-öt siklusért megváltatva, mintegy vétessenek meg tõle. Lásd Móz. IV. 18,16.
4 Móz. 3,23
A leviták a szent hajléknak négy oldala körûl táboroztak (1,50.) nyugatra a gerzoniták, délre a kaatiták, éjszakra a merariták, keletre Mózes, Áron és fiai. Ezektõl bizonyos távolságra volt a hadsereg négy tábora.
4 Móz. 3,26
azaz: annak belsõ borítékára. Lásd Móz. II. 26,1.6.
4 Móz. 3,26
A héber szerint: a tornácz kárpitjaira és a tornácz ajtajának függönyére is, mely a hajlék s az oltár körûl vagyon, és köteleire és egyéb eszközeire (a tornácznak); – mert a sátor eszközeinek õrzése másokra bizatott (31. vers.).
4 Móz. 3,31
a szentek szente elõtt.
4 Móz. 3,32
Minden leviták fölött Eleazar pap legyen, valamint a többi papok fölött Áron, ki fiaival, a papokkal együtt az amramitákhoz tartozott. Krón. I. 6,3.
4 Móz. 3,39
Az egyes összegek (22. 28. 34. v.) 22,300-ra ütnek ki összesen. A hiányzó 300 valószinûleg azért nem vétetett föl a fõ összegbe, mivel a leviták közõl az elsõszülöttek száma annyi lehetett, kik már, mint ilyenek, Istennek voltak szentelve, úgy hogy más elsõszülöttekért cserébe nem vétethettek föl.
4 Móz. 3,41
Isten a leviták barmait, a nélkül hogy ezek megölettek volna, áldozat gyanánt vette Izrael fiaitól barmaik elsõ fajzásiért, melyeket Móz. II. 13,12. szerint, Istennek kellett volna áldozniok, s most magok használatára fordíthattak. De e kedvezményben csak az akkor meglevõ elsõszülöttek és elsõ fajzatok részesültek; a késõbbieket pénzen kellett megváltani. Lásd Móz. IV. 18,15. s jelen részben a 6-ik jegyz.
4 Móz. 3,47
A 22 ezer levita által 22 ezer elsõszülött lõn megváltva; a fennmaradt 273 elsõszülöttet pénzen kellett megváltani. A sok közõl kik legyenek a megváltandók, a rabbik szerint, sorsvetés döntötte el.
4 Móz. 3,49
úgy, hogy a levitákkal nem volt szabad szolgálniok.
4 Móz. 3,50
a számfölöttiekért.
4 Móz. 3,51
a kiket az illetett, mert nekik kellett az elsõszülöttek tisztét végezniök.
4 Móz. 4
4 Móz. 4,3
A leviták közõl, kik a fönebbi (3. r.) számvétel szerint az elsõszülöttekért átcseréltettek, azokat kellett kiválasztani, kik a szolgálatra alkalmasak voltak.
4 Móz. 4,4
A héber szerint: Kaat fiainak tiszte a hajléknál ez: A szentek szentébe stb.
4 Móz. 4,5
kik a kaatitákhoz tartoztak. Lásd Móz. IV. 3. r. 11-ik jegyz. Ez volt az egyetlen eset, midõn a papok bemehettek a szentek szentébe.
4 Móz. 4,6
melyeket nehány percze ki kellett venni (Móz. II. 25,15.), hogy a szekrényt kényelmesen betakarhassák.
4 Móz. 4,10
a kötelekbe, melyekkel a boríték leszoríttatott.
4 Móz. 4,13
az égõáldozat oltárát.
4 Móz. 4,16
a mindennapi eledeláldozat. L. Móz. III. 6,20.21.
4 Móz. 4,19
miután minden betakartatott.
4 Móz. 4,20
A héber szerint: és õk.
4 Móz. 4,22
„és családjaik“ nincs a héberben.
4 Móz. 4,26
a tornácz elõtt vagyon.
4 Móz. 4,26
az oltár köréhez tartoznak, nem pedig az oltár eszközeit. Lásd 13.14. v.
4 Móz. 4,30
hajlékának.
4 Móz. 5
4 Móz. 5,2
Lásd: Móz. III. 13. és 14. r. 15,2–15. 21,1.
4 Móz. 5,6
Itt a lopás-, csalás-, a bér egy részének lehúzásáról és egyéb vétkekrõl van szó, melyek titokban maradtak. L. 7. v.
4 Móz. 5,7
Móz. III. 5,16.
4 Móz. 5,7
Az egész kárt, egy ötödrészével megtoldva, térítsék meg.
4 Móz. 5,8
Ha a tulajdonos örökös nélkül halt volna meg, mi egyébkint csak idegeneknél történhetett; mert egy héber sem maradhatott örökös nélkül.
4 Móz. 5,9
A fölemelés lapoczkáját s az ingatás szegyét. Lásd Móz. II. 29,28. 11-ik jegyz.
4 Móz. 5,9
A héber szerint e vers: Minden emelék Izrael fiainak minden áldozatából, melyeket a papokhoz hoznak, övék legyen.
4 Móz. 5,10
vagyis: az áldozatrészekbõl a törvényes (Móz. II. 29,28.) illetményen kivûl önként azt is a papnak adhatta, a mi különben õt illete. A héber szerint: mert kinekkinek áldozatai az õ sajátja, és a mit valaki a papnak ad, ezé legyen.
4 Móz. 5,15
A héber szerint: mutassa be áldozatát miatta.
4 Móz. 5,15
Legyen ez egy neme a vétekáldozatnak, melyhez sem olaj sem tömjén nem kellett a szomorúság jeléûl. Lásd Móz. III. 5,11.
4 Móz. 5,15
A héber szerint: emlékeztetés áldozata, mely Isten elõtt a vétket vagy ártatlanságot emlékezetbe hozza.
4 Móz. 5,17
a réz mosdókádból. Lásd Móz. II. 30,18.
4 Móz. 5,17
hogy a pap ez által a nõt Isten iránti félelemre gerjeszsze, s az igazság õszinte bevallására bírja.
4 Móz. 5,18
hogy ez által elháritsa magáról a bûnt, melynek gyanújával terheltetett, és ártatlanságára az Istent emlékeztesse; vagy pedig ha a bûnös volt, és még is tagadta, mint megátalkodott gonosz, az isteni boszút magára fölhíjja.
4 Móz. 5,18
igen keserû, következéseire nézve.
4 Móz. 5,21
A héber szerint: száraszsza meg.
4 Móz. 5,22
küldje rád a gyógyíthatlan anyaméh-vízkórságot.
4 Móz. 5,24
mit az áldozat bemutatása után ivott meg. Lásd 26. v.
4 Móz. 5,24
A héber szerint: adja meginni neki, hogy az átkozott viz hasson belé keserûségre (szerencsétlenségre).
4 Móz. 5,25
A héber szerint: ingassa, azaz lengesse keresztbe erre s arra.
4 Móz. 5,26
a többi a papé volt. Az áldozat által kéretett Isten, hogy az asszony vétkes vagy ártatlan voltát napfényre hozza.
4 Móz. 5,26
A héber szerint: azután.
4 Móz. 5,29
Isten ezen törvényt, mely némely keleti tartományokban egy vagy más módon még most is fönáll, valószinûleg azért adta, hogy a féltésnek dühös kitöréseit, mire a keleti nép oly hajlandó, megelõzze; ezen kivûl arra is szolgált, hogy az istenitéletekkel való fenyegetés és ezek bekövetkezése által, a nõk erényességben, a házasságok tisztán tartassanak, mi az izraeliták új államának fölvirágzására nézve nagy fontossággal birt.
4 Móz. 6
4 Móz. 6,2
A héber szerint: Kik fogadást tesznek nazareusságra, vagy kik fogadását teszik le a nazareusnak, azaz olyannak, ki magát a különben megengedett dologtól megtartóztatja, és Isten tiszteletére elkülönzi. Némelyek örökös nazareusok volta, mint Sámson (Bir. 13,5.), Sámuel (Kir. I. 1,11.); mások csak egy idõre (Ap.cs. 18,18.).
4 Móz. 6,3
A héber szerint: részegítõ.
4 Móz. 6,4
A héber szerint: magtól héjig, azaz semmi szõlõt.
4 Móz. 6,6
hogy az által tisztátalanná ne legyen. L. Móz. III. 21,2.3.
4 Móz. 6,7
hasonlólag a fõpaphoz, emelkedjék fölül minden szenvedésen, Isten akaratában egészen elmerûlve s megnyugodva. Lásd Móz. III. 21,11.12. 3-ik jegyz.
4 Móz. 6,8
E szerint a nazareus tartózkodjék a hevítõ italoktól, melyek az állati szenvedélyeket jelképezik (Izai. 28,7. Jel. 14,8.) hagyják megnõni hajokat, jelképeûl a jóban való erõsségnek, és növekedésnek minden erényekben; végre semmi által, még legközelebbi rokonaik temetése által se fertõztessenek meg, annak jelképeûl, mennyire kell a bûn halálát és bûnösöket kerülniök, és egyedül Istennek élniök.
4 Móz. 6,9
A héber szerint: megtisztúlása napján (vagyis) a hetediken borotválja meg; mert a ki halott által esett tisztátalanságba, ezután csak hetednapra tisztúlhatott meg. A tisztátalan nazereusnak tehát heted napon kellett lenyirnia megszenteségtelenített haját.
4 Móz. 6,11
A héber szerint: bûnáldozatúl; hihetõleg azért, mivel a nazareus vigyáztalanságból vagy bûnei büntetéseûl esett tisztátalanságba.
4 Móz. 6,11
ujolag nazareusi fogadásra.
4 Móz. 6,12
új nazareusságra.
4 Móz. 6,12
A héber szerint: vétekáldozatúl, mert a nazareus külrõl vont magára vétkességet; ezt bûnáldozat elõzte meg, mert a tisztátalanságba esés következése volt valami bensõ vétségnek. Lásd Móz. III. 1. és 5. r. 1-sõ jegyz.
4 Móz. 6,12
a tisztátlanságbaesés elõttiek.
4 Móz. 6,13
további.
4 Móz. 6,14
itt ismét annak jelképeûl, hogy a bûn asszonytól jött.
4 Móz. 6,15
A héber szerint: mindeniket étel és italáldozataikkal. Lásd Móz. III. 2,1–16.
4 Móz. 6,18
jelképeztetvén ezáltal, hogy jó gondolatai és cselekedetei az Istennek bemutattatnak. (sz. Ágost.).
4 Móz. 6,19
kijelentvén ezáltal, hogy ez az õ adománya.
4 Móz. 6,20
A héber szerint: és ingassa azt, t. i. a nazareus kezeit megfogván keresztformára vezesse, lengesse.
4 Móz. 6,20
és az ily módon.
4 Móz. 6,20
A héber szerint: az ingatás szegye.
4 Móz. 6,20
A héber szerint: a fölemelés lapoczkája, vagyis a jobbik, mely a fönebbi (19. v.) balhoz törvényszerûleg (lásd. Móz. III. 7,32.) adatott.
4 Móz. 6,21
Ezt áldozza a nazareus azon kivûl, a mit még különben áldozni igért.
4 Móz. 6,21
A héber szerint: Fogadása szerint cselekedjék fölszentelésének törvényén kivûl (a törvény szerint parancsolt áldozatokon kivûl.). – Több sz. atyák a nazareusokban elõképét látják a szerzetes életnek és tökéletesb állapotnak, melyben az ember a világtól teljes elválás, a bûnbánat és imádság szelleme, s az evangeliomi tanácsok gyakorlása által Isten elõtt magát különösen kedvessé igyekszik tenni.
4 Móz. 6,25
legyen vezérfényed lépteid vezetésére, világosítson meg.
4 Móz. 6,26
E három vers héber szövegében a régi zsidók útmutatása szerint a „Jehovah“ (Úr) szót mindig más hangejtéssel kell olvasni, miben némely sz. atyák a Szentháromság titkának jelentését találták.
4 Móz. 7
4 Móz. 7,1
az idõben, egy hónappal késõbb, mert a mi itt következik, az Egyiptomból lett kijövet után a második hónap második napján történt, miután Mózes egy hónappal elõbb az elsõ hónap elsõ napján a szent hajlékot elkészíttette (Móz. II. 40,15.), az elsõ hónap folytán fölszentelte (Móz. III. 8–10. r.), a szent szolgálatra nézve több rendeletet adott; és a második hó elsõ napján (Móz. IV. 1,1.) a népszámítást bevégzette.
4 Móz. 7,7
szolgálatjokra. Lásd Móz. IV. 4,25.26.
4 Móz. 7,10
az idõben, Lásd 1-sõ jegyz.
4 Móz. 7,14
A héber szerint: csésze.
4 Móz. 7,86
A fejedelmek arany és ezüst ajándékai a szentély szolgálatánál használtathattak; az ezüst tálak az eledeláldozatokra, az arany mozsárkák (csészék) a jóillatú áldozatra.
4 Móz. 7,87
A héber szerint: eledeláldozatok.
4 Móz. 7,89
Lásd Móz. II. 25,22.
4 Móz. 8
4 Móz. 8,2
Vesd össze Móz. II. 25,31.
4 Móz. 8,2
A gyertyatartó tehát karjaival keletrõl nyugotra állt s fényét éjszak felé vetette. A héber szerint rövidebben: Mikor fölteszed a lámpákat, a gyertyatartó elõrészérõl világoljon a hét lámpa.
4 Móz. 8,6
Valamint elõbb a papok, úgy a leviták is fölszenteltettek szolgálatjokra; azelõtt az áldozatoknál mindkettõjök helyét az elsõszülöttek pótolták. Móz. II. 24,5.
4 Móz. 8,7
valószinûleg oly vízzel, melybe a bûnáldozatból, vagy a vörös tehénbõl vett hamu vegyíttetett. Lásd Móz. IV. 19,2–9.
4 Móz. 8,8
mindkettõt égõáldozatra.
4 Móz. 8,10
t. i. a nemzetség elõkelõbbjei, hihetõleg elsõszülöttei tevék kezeiket a levitákra, jelentvén, hogy õket minden elsõszülöttek helyébe állítják, és Istennek áldozzák.
4 Móz. 8,11
A héber szerint: lengesse õket az Úr elõtt; azaz: tegyen velök fordulatot keresztformára a világ négy része felé. Lásd Móz. II. 29,24.
4 Móz. 8,12
A héber szerint: engeszteld meg õket.
4 Móz. 8,13
A héber szerint: Lengesd õket, azaz: tétess velök fordulatot az Úr elõtt.
4 Móz. 8,19
A héber szerint: hogy engeszteljék meg õket, az által, hogy váltságdijokká lettek (3. r.).
4 Móz. 8,19
a nép közõl fölszentelés nélkül.
4 Móz. 8,24
a szent hajlékban a papok segítségére legyenek, mert az erõsebb szolgálatra a hajlék szétbontásánál és fölállításánál harmincz éves kor kivántatott. Lásd Móz. IV. 4,30.
4 Móz. 8,26
mint õrök és fölügyelõk.
4 Móz. 9
4 Móz. 9,1
A pusztában az elsõ hónapban tartott húsvétnek története ezen könyvben a második hónap történetei közé soroztatik, mert e nélkül az utóhúsvét története, melyet azok tartottak, kik az elsõ hónapban törvény szerint nem tarthatták, nem lenne érthetõ.
4 Móz. 9,5
Ez volt az egyetlen húsvét, melyet Izrael fiai a pusztában tartottak, kivételesen, Istennek különös parancsára; mert a húsvét csak az igért földnek nyugodt birtokában vala megtartandó. Móz. II. 12,25.
4 Móz. 9,6
kit eltemetniök kellett.
4 Móz. 9,13
magának kell meghalnia, a nélkül, hogy bûne büntetését áldozatállatra átvihetné.
4 Móz. 9,14
ha a körûlmetélés által Mózes törvényét elfogadták. Lásd Móz. II. 12,48.
4 Móz. 9,15
az naptól fogva.
4 Móz. 9,23
Boldog, ki az Úr igéjét hallgatja, figyelmez azokra, kik által õ hozzánk szól, s pontosan a szerint cselekszik.
4 Móz. 10
4 Móz. 10,4
A héber szerint: Ha egyik harsona szól.
4 Móz. 10,6
másodszor és harmadszor.
4 Móz. 10,10
Lásd Móz. IV. 28,11–14,
4 Móz. 10,13
Lásd Móz. IV. 2,2–34.
4 Móz. 10,17
Lásd Móz. IV. 4,5.26.31. 7,7.8.
4 Móz. 10,21
Lásd Móz. IV. 5,31. 4,15.
4 Móz. 10,21
azaz: annak eszközeit.
4 Móz. 10,21
A héber szerint: És fölállíttatott a hajlék, mig ezek eljövének, azaz, mig a kaatiták a szent eszközökkel az új táborhelyre érkeztek, addig a szent sátor, melyet a sokkal elõbb menõ gerzoniták és merariták vittenek, már föl volt állitva, a szent edények befogadására.
4 Móz. 10,29
Jetró, (Móz. II. 18,1–26.), a ki elutazásakor fiát, Hobábot valószinûleg Mózesnél hagyá. Mások szerint, Ráguel atyja Jetrónak, nagyatyja Hobábnak, ismét mások szerint, Hobáb egy személy Jetróval. Lásd Móz. II. 2,16.
4 Móz. 10,31
A felhõoszlop mutatá ugyan az utat Izrael fiainak, de még is szükségök volt oly emberre, ki az arabiai pusztákat jól ismerte, hogy tudhassák, hol találhatnak ivó vizet és nyájaik részére legelõt.
4 Móz. 10,33
Sinaitól, és Hobáb velek ment. Birák 4,11.
4 Móz. 10,33
a felhõoszlop által.
4 Móz. 11
4 Móz. 11,1
hol az elégûletlenek valának. Lásd Móz. IV. 10,2.
4 Móz. 11,3
A héber szerint: Tabeera.
4 Móz. 11,4
V. ö. Móz. II. 12,38.
4 Móz. 11,5
A héber szerint: kisuim, a legjelesebb ugorkák, melyek az arabsoktól kathenak neveztetnek, s igen kellemes frissitõül szolgálnak.
4 Móz. 11,5
A héber szerint: Abattichim, Egyiptomban Battichnak is neveztetik, szerintünk görögdinnye, mely néha káros meghûlést is okoz.
4 Móz. 11,5
A héber szerint: Chatzir, fû-nem, hagyma, mely szinte a régiek eledeléhez tartozott.
4 Móz. 11,5
melyek Egyiptomban gyöngék, édesek és igen jóizûek.
4 Móz. 11,6
elepedett.
4 Móz. 11,7
fehérsárgás, jóillatú arab famézga. Lásd Móz. I. 2,12.
4 Móz. 11,8
A természetes manna, mikor szedetik nem oly kemény, s ez is mutatja csoda-tulajdonait a szóban forgó mannának. Lásd Móz. II. 16,14.
4 Móz. 11,14
nem gyõzök gondoskodni tartásukról, és ellenállni panaszaiknak.
4 Móz. 11,16
valószinûleg azon vének és nemzetségfõk, kik nemzetségökben az ügyeket vezették, s a törzsök- és nemzetség-lajstromot jegyzették. Móz. II. 5,14.18.21. Móz. V. 16,18.
4 Móz. 11,17
oly szellemi tulajdonokat adok nekik, minõkkel te birsz a nélkül, hogy ez által tieid kevesednének (sz. Ágost.).
4 Móz. 11,17
kik Mózessel a nép szükségei födözésérõl gondoskodjanak, különösen pedig a nép panaszos eseteiben az õ tekintélyét támogassák, és a lázadásnak elejét vegyék.
4 Móz. 11,18
tisztuljatok meg bûnbánat által (Móz. II. 19,10.), hogy az Úr adományait Istennek tetszõ érzéssel fogadhassátok.
4 Móz. 11,20
mig föl fog böffenni.
4 Móz. 11,21
a nõkön, gyermekeken és öregeken kivûl.
4 Móz. 11,21
Mózes nem kétkedett az igéret teljesûlhetésén, de nem foghatta meg a módot, miként fog az teljesûlni. (sz. Ágost.)
4 Móz. 11,25
a lelkesedésnek szent hevével magasztalták az Istent és munkáit.
4 Móz. 11,25
A héber szerint: és (azóta) nem többé, azaz: nem, oly rendkivüli módon, habár az értelem és jótanács lelke megmaradt bennök. Ap.cs. 10,44–46. 19,6. Ezen férfiak saját tapasztalatukból tanulták meg, kicsoda Mózes mint próféta, és hogy õ nem maga kénye szerint cselekszik, hanem mindent Isten parancsa szerint rendel; s errõl kellett a népet is meggyõzniök s megnyugtatniok.
4 Móz. 11,26
a följegyzettek között, kikbõl hetvenen valószinûleg sors által választattak.
4 Móz. 11,29
Bárcsak az egész nép Isten rendeleteinek bölcseségérõl erõsen meggyõzõdnék, s ezen meggyõzõdéstõl áthatva, Isten lelke szerint szólana és cselekednék.
4 Móz. 11,31
A héber szerint: tenger felõl; tehát vagy Egyiptomból a (vörös) tengeren át, vagy déli Arábiából a csendes tenger partjáról.
4 Móz. 11,31
„és a levegõben… a föld felett“ nincs a héberben.
4 Móz. 11,32
kort, mi a hébereknél legnagyobb mérték volt a száraz tárgyakra.
4 Móz. 11,32
Az egyiptomiak maiglan is igy szárasztanak halakat és költözõ madarakat a napon forró homokban.
4 Móz. 11,33
Még el sem mult a hónap; l. a 20 v. a héber szerint: Még meg sem rágták a húst.
4 Móz. 11,33
a zúgolódókat és igen sovárokat betegségekkel büntette, melyekben igen sokan meghaltak.
4 Móz. 12
4 Móz. 12,1
szemrehányást tettek neki.
4 Móz. 12,1
A héber szerint: a kúsbeli nõ miatt, ki a madianitai Szefora vala; déli Arábiából származván, kúsbelinek is neveztethetett. Valószinûleg Mózes kitûnõ tulajdonai miatt, Áron és Mária fölé emelkedett.
4 Móz. 12,3
tûré a szemrehányást. Némelyek a hébert igy forditják: legbajoskodóbb, leggyötröttebb. Mózes Isten iránti hálás szivvel megemlíti ugyan jó tulajdonait, de alázatosságánál fogva hibáit is elismeri. Vesd össze Kor. II. 11,5. 10,11.12.
4 Móz. 12,6
A közönséges prófétákkal rejtélyes képekben és álmokban szólok.
4 Móz. 12,8
látja az Úr színét, beszél vele, mint barát barátjával, s betekint törvényének titkaiba. Lásd Móz. II. 24,10. 33,11. Móz. V. 34,12. Kor. I. 13,12.
4 Móz. 12,8
magatokat vele egyenlõkké tenni, és kitûnõ jelességét kisebbíteni.
4 Móz. 12,10
Lásd 5. v.
4 Móz. 12,12
nehogy a poklosság következményei rajta kiüssenek, húsa elváljék s lassankint lerothadjon, mint a holt idõtlen szülöttnél.
4 Móz. 12,12
A héber szerint: Ne legyen olyan, mint az idõtlen gyermek, melynek teste félig rothadt, midõn anyja méhébõl kijõ.
4 Móz. 12,14
Ha õ megsértvén atyját, ez e miatt arczára pökött volna, szégyenében hosszasb ideig kerûlendette atyja tekintetét; most tehát, mivel engemet és szolgámat, Mózest megsértette, rekesztessék ki stb.
4 Móz. 13
4 Móz. 13,1
mely Kanaánnak déli határán fekszik. V. ö. e történet részletesb körülményeit Móz. V. 1,19–23.
4 Móz. 13,2
a nép kivánatára. Lásd Móz. V. 1,22.
4 Móz. 13,3
kiknek szavai hitelesek.
4 Móz. 13,12
mert József nemzetsége kettõre, Manasszes- és Efraiméra oszlott vala.
4 Móz. 13,17
mint már elõbb is (Móz. II. 17,10.) nevezte vala. Ozee (héberül Hozea) jelent szabaditót; Józue, héberûl Jehosuah, (görögûl Jézus) jelenti: Jehovah a szabaditó. Mózes megváltoztatá az õ nevét, tudtára akarván adni Izrael fiainak, hogy Jehova õ általa fogja bevezetni Izraelt az igéret földére. Azért benne és tetteiben a sz. atyák legtöbbjei Jézus Krisztusnak és az õ isteni mûvének elõképét ismerik föl.
4 Móz. 13,20
A héber szerint: sátor-táborok-e, vagy (tulajdonképen) városok?
4 Móz. 13,21
Palesztinában az elsõ szõlõt augusztusban, a másodikat szeptemberben, a harmadikat oktoberben szedik.
4 Móz. 13,22
a legvégsõ déli határtól a legszélsõ éjszakiig.
4 Móz. 13,23
város, déli Palesztinában.
4 Móz. 13,23
az óriás nemzetségek. Lásd 34. v. Móz. V. 9,2. 2,10.11.21. Józ. 14,15. 15,13.14.
4 Móz. 13,23
A héber szerint: Zoánnál.
4 Móz. 13,24
vagyis: a szõlõgerezd völgyéig. Palesztinában a völgyek, mivel bennök, – kivéve a forró nyári hónapokat, viz foly, patakoknak is neveztetnek.
4 Móz. 13,24
rendkivûli nagysága miatt, és hogy épen vihessék el a táborba. Palesztinában vannak szõlõgerezdek, melyek körûlbelûl egy rõf hosszaságúak, és tíz fontnál is többet nyomnak.
4 Móz. 13,27
Kádászbarne helység, mely Fárán pusztáján éjszakra fekszik; itt maradtak táborban az izraeliták, mig a kémek visszatérének. Lásd Móz. V. 1,19. 9,23.
4 Móz. 13,29
Lásd 33. 34. v.
4 Móz. 13,33
egészségtelen és nem biztos.
4 Móz. 14
4 Móz. 14,5
magokat Isten elõtt megalázván, és a népért könyörögvén. Lásd Móz. IV. 16,4.22.
4 Móz. 14,10
a felhõ a szent hajlék fölött rettentõ alakot võn.
4 Móz. 14,15
azaz: e tartomány lakói (14. v.) meghallják, ha megölsz stb.
4 Móz. 14,18
legalább ideiglen.
4 Móz. 14,22
Némelyek a hébert igy forditják: a mint én élek, és az Úr dicsõségével betelik az egész föld: ugy azon emberek közõl stb.
4 Móz. 14,22
azaz: igen sokszor, mint Móz. I. 31,7. Jób 19,3. Azonban a tiz kisértés is kimutatható: Móz. II. 14,2.11. 15,24. 16,2–4. 16,20. 16,27. 17,2. 32,6. Móz. IV. 11,1. 11,4. 14,1.
4 Móz. 14,25
a hegy mögött, melyen az izraeliták táboroztak, volt az amalecíták és kananeusok tábora, kik támadásra készen álltak. Az izraelitáknak most az ütközetet kerülniök és az arabiai tengeröböl felé visszavonúlniok kellett.
4 Móz. 14,28
Lásd 3. v.
4 Móz. 14,30
megesküdtem.
4 Móz. 14,33
A héber szerint: ide s tova vándorló pásztorok.
4 Móz. 14,33
tulajdonképen 38 évig és nehány hónapig mostantól kezdve; az Egyiptomból kijövettõl számítva 40 évig.
4 Móz. 14,33
elpártolásokat, annak büntetését.
4 Móz. 14,34
Lásd Móz. IV. 13,26.
4 Móz. 14,34
A héber szerint némely fordítók nyomán: hol tapasztaljátok, mi az, ha én visszalépek.
4 Móz. 14,37
Midõn még a hajlék elõtt állottak, a tíz kém az isteni jelenés alatt hirtelen halállal büntetteték meg, mi által a néplázadás elnyomatott.
4 Móz. 14,40
Lásd a 7-ik jegyz.
4 Móz. 14,41
Lásd 25. v.
4 Móz. 14,45
a hegységben, a völgyekben és hegyekben. Lásd 25. v.
4 Móz. 15
4 Móz. 15,3
békeáldozatot; mert a magán személyek bûnáldozatánál (4. v.), a poklosok bûnáldozatát kivéve, nem mutattatott be eledeláldozat. Móz. III. 14,11.
4 Móz. 15,4
Lásd Móz. II. 29,40.
4 Móz. 15,4
Lásd Móz. II. 29,40.
4 Móz. 15,5
békeáldozathoz.
4 Móz. 15,7
Nincs véresáldozat eledeláldozat nélkûl. Jézus Krisztus is, a mi egyetlen véresáldozatunk, magát egyszersmind szüntelen étel- és italáldozatúl adja az Oltáriszentségben.
4 Móz. 15,8
békeáldozatot, azaz könyörgõ áldozatot. (Móz. III. 7,16.)
4 Móz. 15,8
azaz: hálaáldozatul (Móz. III. 7,12. V. ö. Móz. III. 3,1–16.)
4 Móz. 15,9
egy efinek három tized részét.
4 Móz. 15,19
Lásd Móz. II. 29,28.
4 Móz. 15,20
Lásd Móz. III. 23,10.
4 Móz. 15,21
a lepényekbõl. Aratás után minden családatya köteles volt egy lepényt vinni a papnak, ki azt, mint Istennek adott áldozatot magasan fölemelte, és azután övéivel elköltötte.
4 Móz. 15,21
nemzetségtek szerint, mint a héber szöveg hozzá teszi.
4 Móz. 15,22
vagy hibából, elvétésbõl.
4 Móz. 15,23
parancsot adni nemzetségeitek számára mind tovább-tovább, – mint a héber szöveg hozzáteszi.
4 Móz. 15,24
Itt tehát (22–26. v.) mulasztási bûnrõl van szó; Móz. III. 4,13–21. pedig elkövetett bûnrõl.
4 Móz. 15,25
A héber szerint: engesztelje ki Izrael fiainak stb.
4 Móz. 15,25
áldozatot, mely megégettetik. 24. v.
4 Móz. 15,27
A héber szerint: bûnáldozatúl.
4 Móz. 16,22
szándékosan.
4 Móz. 15,30
az Urat káromolta, parancsát kigúnyolta.
4 Móz. 15,30
vagy bíró, vagy közvetlenûl Isten itélete által.
4 Móz. 15,31
önmaga, a nélkül, hogy áldozatállatra átvihetné.
4 Móz. 15,34
A héber szerint: mert nem tudták, (lásd Móz. II. 31,14.15.) a halálbüntetés melyik nemével büntettessék a vétkes, vagy nincsenek-e némely enyhítõ körülmények, melyek õt kimenthetnék.
4 Móz. 15,35
Isten, ki a szivbe lát, vétkesnek találta õt, tehát szántszándékos bûnös volt; mert lásd 30. 31. v.
4 Móz. 15,38
A héber szerint: a jövõ nemzedékiglen; tehát utódaik is.
4 Móz. 15,38
négy szögletére felsõ ruhájoknak, mely négyszögû lepelbõl állt, s melybe burkolózhattak, égkék zsinorokat (szalagokat) tegyenek, s ezekre rojtokat (tulajdonképen bojtokat) akaszszanak, melyek biborszinûek lehettek.
4 Móz. 15,39
mert a sok szál egy csomóba kötve az égkék zsinóron, a szeretet egyetlen, eloszthatlan mennyei törvényének sok parancsát jelenti.
4 Móz. 15,39
különféle dolgokhoz vétkesen ragaszkodván.
4 Móz. 16
4 Móz. 16,1
ki Mózessel és Áronnal testvérgyermek volt. Lásd Móz. II. 6,16–22.
4 Móz. 16,1
Rúben nemzetségébõl. Lásd Móz. I. 46,9. Móz. II. 6,14. Móz. IV. 26,5–8. Krón. I. 5,3.
4 Móz. 16,1
A héber szerint: És föltámadának Korah… és Dátán és Abirám, Eliáb fiai, és On, Felet fiai, Rúben fiai.
4 Móz. 16,2
a legtekintélyesebb törzsfejedelmekkel, kik a község választottai voltak. A lázadás tehát iszonyu volt, s a legszomorubb következéseket vonhatta volna maga után.
4 Móz. 16,3
sok, a mit tesztek!
4 Móz. 16,4
Lásd Móz. IV. 14,5.
4 Móz. 16,5
kiket szolgálatára választott.
4 Móz. 16,6
A levitáknak, kikhez Kóre tartozott, nem vala tömjénzõjök, mert a szentélyben csak a papok füstölhettek; de a lázadók szereztek magoknak, hogy Áron és fiai letétele után azokat használhassák.
4 Móz. 16,7
azaz: papi szolgálatra szentelt.
4 Móz. 16,9
Lásd Móz. IV. 3,7.8. 8,19.
4 Móz. 16,11
Lásd Móz. II. 16,7.
4 Móz. 16,14
szép szavakkal akarsz minket elámitani, hogy ne lássuk, mit mégis látunk, t. i. hogy minket meg akarsz csalni.
4 Móz. 16,15
ne fogadd kegyelmesen.
4 Móz. 16,15
a legkisebb ajándékot sem. A pásztornépeknél az ajándékok állatokból valának. Mózes szavainak értelme ez: Én sem viseltem magamat királyként, ki alattvalóitól ajándékokat fogadván el, meggazdagodik. Én népemnek dij nélkül szolgáltam.
4 Móz. 16,16
a hajlék ajtaja elé; mert a szentélybe, hol különben a füstölés történt, oly sokan nem mehettek be.
4 Móz. 16,19
Mózes és Áron ellen.
4 Móz. 16,19
a nép véneit, mint képviselõket.
4 Móz. 16,19
Lásd Móz. IV. 14,10.
4 Móz. 16,22
ki minden embernek lelket és életet adsz; te, élet és halál Ura. Lásd Jób 12,10. Móz. IV. 27,16.
4 Móz. 16,25
kik nem jöttek a szent hajlékhoz, hanem sátoraikban maradtak. 12. 14. 27. v.
4 Móz. 16,25
kiknek érzelme az isteni jelenet után jobbra változott, mig a 250 pártos megátalkodva maradt.
4 Móz. 16,26
mely Dátán és Abiron sátorai mellett táborozott.
4 Móz. 16,26
s ne bûnhödjetek velök együtt.
4 Móz. 16,27
A héber szerint: Kóre, Dátán és Abiron sátorai elõtt. Kóre sátora tehát ugyanazon tájon volt; mert mindkettõjöknek, t. i. a kaatitáknak, kikhez Kóre tartozott, és a rúbenitáknak taborhelyeik a szent hajléktól délre voltak. Lásd Móz. IV. 2,10. 3,27. 7-ik jegyz.
4 Móz. 16,27
daczosan.
4 Móz. 16,28
nem magamtól találtam ki.
4 Móz. 16,30
csodát.
4 Móz. 16,30
elevenen temettetnek el (Milev. Optat.), úgy hogy lelkeik az örök büntetés helyére szállnak (Jerom. Epiph.).
4 Móz. 16,30
Lásd Móz. IV. 15,30.31.
4 Móz. 16,32
A héber szerint: elnyelé õket és családaikat és mindazon embereket, kik Kóréhez tartoztak, és minden vagyonukat. Itt veszett el Kóre is, mert a 35. versben nincs róla emlités. Míg Mózes (25. v.) Dátánhoz és Abironhoz ment, Kóre valószinûleg sátorába sietett, hogy övéit a történtekrõl értesítse. Õ hitetlen maradt, és velök együtt elveszett; csak fiai menekedtek meg, mert hihetõleg nem osztoztak atyjok érzelmeiben. Lásd Móz. IV. 26,9–11.
4 Móz. 16,35
ugyanakkor. Lásd Móz. III. 10,2.
4 Móz. 16,37
a villám által megöltek közt.
4 Móz. 16,37
vesse el.
4 Móz. 16,38
a tömjénzõk szent eszközökké lettek Isten büntetõitélete által.
4 Móz. 16,38
az égõáldozat oltárára.
4 Móz. 16,45
A héber szerint: rögtön elveszítem õket.
4 Móz. 18,29
A héber szerint: tégy engesztelést érettök.
4 Móz. 16,46
a halálozás.
4 Móz. 16,48
A héber szerint: engesztelést tõn a népért a jóillatu füstölés által, melyet az Isten irgalomteljes igéreteiben való hittel a népért könyörögve bocsátott föl Istenhez.
4 Móz. 17
4 Móz. 17,2
fejedelem.
4 Móz. 17,3
Lévi vesszején.
4 Móz. 17,3
nemzetségnek.
4 Móz. 17,4
a frigyszekrény elé.
4 Móz. 17,4
A héber szerint: a hol veletek összejövök, magamról nektek bizonyságot teszek. Lásd Móz. II. 25,16.17.
4 Móz. 17,8
Áron vesszeje bimbókkal, virágokkal és gyümölcscsel diszeskedett. A sz. atyák szerint elõképe volt õ a mi örökön élõ, isteni fõpapunknak, ki elõbb megaláztatván, életétõl is megfosztatott; de utóbb dicsõséges életre támadott föl.
4 Móz. 17,13
nem bátorkodunk többé áldozatainkkal közeledni.
4 Móz. 17,13
Ezen aggodalom megszüntetését lásd a következõ részben.
4 Móz. 18
4 Móz. 18,1
Ha áldozatainál a nép valami hibát tesz, annak terhe rátok esik, papok és leviták! azért Izrael fiai ne féljenek, hogy megöletnek. Lásd Móz. IV. 8,19. 17,12.13.
4 Móz. 18,1
és ha ti magatok vagy valamely levita a papi szolgálatban, valamit vétetek, ti, papok, bûnhõdjetek.
4 Móz. 18,2
törzscsaládját.
4 Móz. 18,2
szolgákúl, segédekûl.
4 Móz. 18,2
az Úrnak mint papok.
4 Móz. 19,5
Lásd Móz. IV. 3,7.
4 Móz. 18,3
hogy azon magok áldozzanak.
4 Móz. 18,3
mely õket illeti
4 Móz. 18,4
nem levita.
4 Móz. 18,5
mint elõbb (16 v.) midõn szenteletlenek közeledtek.
4 Móz. 18,6
e helyett: azaz ajándékúl stb.
4 Móz. 18,7
a szent hajlék szõnyegén.
4 Móz. 18,8
a gabona-, gyümölcs-, bor- stb. adományok, melyeket az izraeliták, mint aratásuk zsengéjét, Istennek bemutattak, neked legyenek adva õrizetre, okos használatra, jó gazdálkodásra. A héber szerint: fölemelt áldozataim õrizetét, mi alatt oly áldozatrészek értetnek, melyek fölajánltattak ugyan Istennek, de nem égettettek meg. (Móz. IV. 5,9.); mert a zsengékrõl a 11. 12. és 13. versben van szó.
4 Móz. 18,8
Istennek adatnak, de nem égettetnek meg.
4 Móz. 18,8
A héber szerint: osztályrészedûl.
4 Móz. 18,9
A héber szerint: Ez legyen tiéd a szentségesbõl a tûzbõl, vagyis azokból, mik tûzzel meg nem emésztetnek.
4 Móz. 18,9
eledeláldozat. Móz. III. 6,16.
4 Móz. 18,9
és meg nem égettetik.
4 Móz. 18,10
azaz: annak tornáczában.
4 Móz. 18,10
mint Isten helytartójának.
4 Móz. 18,11
Lásd 8. v. 13-ik jegyz. A héber szerint: és ezt (mi a 12. v. következik) adtam én neked fölemelt és lengetett, ingatott áldozataikból (azon zsengékbõl, melyek fölemelés és lengetés által ajánltattak az Istennek).
4 Móz. 18,14
A héber szerint: minden átok alatt levõ. Lásd Móz. III. 27,21.28.
4 Móz. 18,15
minden elsõszülött.
4 Móz. 18,15
Lásd Móz. II. 13,12.13. 34,19.20.
4 Móz. 18,16
A héber szerint: becslésed szerint öt siklus, de úgy, hogy öt siklust meg ne haladjon.
4 Móz. 18,17
mert áldozatállatok.
4 Móz. 18,18
Lásd Móz. II. 29,28.
4 Móz. 18,19
azaz: örök frigy, romolhatlan, mint a só. Lásd Móz. III. 2,13.
4 Móz. 18,20
Tinektek, Lévi fiai, Izrael országában nem lesz földbirtokotok. Kivéve a 48 várost. Lásd Móz. IV. 35,7.
4 Móz. 18,20
az Isten birása legyen örökségtek.
4 Móz. 18,23
Lásd 1. v.
4 Móz. 18,26
A héber szerint: emelékét.
4 Móz. 18,27
A héber szerint: emelék.
4 Móz. 18,27
hogy nektek betudassék, mintha tulajdon földetekrõl és szõlõtökbõl adtatok volna tizedet.
4 Móz. 18,28
a tizednek tizedét,
4 Móz. 18,28
ki azt családja közt, a papok közt felosztja. Vesd össze Ezdr. II. 10,38.
4 Móz. 18,29
ti leviták.
4 Móz. 18,30
a tizedeket.
4 Móz. 18,30
hogy valamint minden más izraelita a tized levonása után, úgy ti is a többivel szabadon rendelkezhessetek. A héber szerint: Ha a tizedbõl szinét stb… a többi úgy tekintessék, mint a szérû és sajtó jövedelme; – azzal úgy rendelkezhessetek, mint saját jövedelmetekkel.
4 Móz. 18,32
A héber szerint: És semmi bûnt nem vontok magatokra (a maradványnak fölhasználása által), ha abból a legjobbat föláldoztátok, és nem fogjátok megszentetleniteni, a mit Izrael fiai szenteltek (tizedeket), és nem haltok meg (ha azokkal úgy éltek, mint más eledellel).
4 Móz. 19
4 Móz. 19,2
minden tisztátalanság jelképeûl, mert vörös, földies.
4 Móz. 19,2
A héber szerint: ép, hibátlan.
4 Móz. 19,2
mely semmi közönséges használatra még nem szolgált.
4 Móz. 19,3
A héber szerint: elõtte, szemei elõtt. Ezen rendelet nem adatott a fõpapnak, hogy meg ne fertõztessék.
4 Móz. 19,4
a hajlék irányában; mert a vér által az Isten megengeszteltetik, az ember megtisztúl, mint az ebben jelképeztetik.
4 Móz. 19,5
A héber szerint: szemei elõtt.
4 Móz. 19,6
skarlátszinû gyapjufonalat. Ugyanezen jelképek használtattak a poklosok tisztúlásánál is. Lásd Móz. III. 44,16.
4 Móz. 19,7
Lásd Móz. III. 16,28.
4 Móz. 19,9
Lásd 17. 19. v.
4 Móz. 19,9
A héber szerint: mert bûnáldozat, azaz, mintegy bûnáldozat.
4 Móz. 19,10
következik ezen hamu használata.
4 Móz. 19,12
Lásd 17–19. v.
4 Móz. 19,16
ki betegség következtében halt meg.
4 Móz. 19,17
a megégetett tehenébõl, mely Izrael bûnét (tisztátalanságát) viselte. A héber szerint: a megégetett bûnáldozatból. Lásd 10-ik jegyz.
4 Móz. 19,17
forrásvizet.
4 Móz. 19,19
megszabadulván a törvény szerinti tisztátalanságtól.
4 Móz. 19,19
és estére tiszta lesz.
4 Móz. 19,21
mert tisztátalannal volt dolga.
4 Móz. 19,21
nem a tisztulás vize miatt, hanem mivel tisztátalannal foglalkozott.
4 Móz. 19,22
ki halott által lett tisztátalan.
4 Móz. 19,22
vagy õt magát.
4 Móz. 19,22
Némelyek szerint, Mózes a holtak általi megtisztátlanulásról és a tisztulás vize általi megtisztúlásról szóló ezen törvényt a ragályos nyavalyák terjedésének meggátlására adá. De a sz. atyák (Ágost. Theod. Gergely) szerint, Mózesnek sokkal magasabb czéljai voltak. Mivel minden külsõ szertartásai a belsõ, szivbeli religióra czélzottak, a halott (a bûnnek és bûnösnek tökéletes képe) által történt megfertõztetéstõl való megtisztúlással a bûntõli megtisztulásnak szükségességét akará szivére kötni Izraelnek. (Móz. III. 15. 18-ik jegyz. Vesd össze Zsolt. 50,4.9.) – És mivel minden törvényei és szertartásai Krisztusra vonatkoznak (Máté 5,18. Ján. 5,46.); a fölvilágositott izraelitáknak (Zsolt. 118,34. Luk. 24,25.) ezen törvény által is szellemi elõképeit akará elétûntetni azon szabaditónak, ki nem csak a külsõ tisztátalanságot mossa el viz által, hanem drága sz. vérével eltörli bûneinket, melyeket, mint Isten áldozat-báránya magára vett. Izai. 53,5.6. Zsid. 9,13.14.
4 Móz. 20
4 Móz. 20,1
A héber szerint: Zin, Palesztina déli részén, megkülönböztetendõ a Móz. II. 16,1. 17,1. Móz. IV. 33,11. említett Szintõl, mi az arabiai pusztának egy része Egyiptom felé.
4 Móz. 20,1
az Egyiptomból történt kiköltözés után a 40-ik esztendõ második havában. (Vesd össze 25. v. 33,38.) a világ teremt. 2552. Kr. e. 1452. Mivel az elõbbi részben eléadott történet a 2-ik évben ment véghez, itt Mózes 38. évnyi idõközrõl nem szól; mialatt Isten Izrael népét az ellenszegûlés büntetéseûl, és hogy az igért föld birtokára alkalmassá tegye, vándoroltatá a pusztában, mint különféle szenvedések, fáradalmak és nélkülözések iskolájában.
4 Móz. 20,1
Kádeszbarnéban, hol a második évben is táboroztak (Lásd Móz. IV. 13,27.)
4 Móz. 20,6
Ezen ima nincs meg a héber eredetiben, sem más régi forditásokban.
4 Móz. 20,8
melylyel Egyiptomban csodát tettél.
4 Móz. 20,8
A héber szerint: kiadja vizét.
4 Móz. 20,9
a szentélyben volt, alkalmasint a frigyszekrény mellett.
4 Móz. 20,10
Fog-e az Úr, látván ellenszegûlésteket, általunk csodát tenni? Ez kételkedés vala, ha nem is átalában Isten mindenhatóságáról, de igen is errõl a jelen körülményekben (sz. Ágost.). Azért is csak a második ütésre engedett az Úr vizet fakadni a kõsziklából. Vesd össze 24. v. Móz. IV. 27,14. Móz. V. 32,51.
4 Móz. 20,12
tehát Áron is vétkezett.
4 Móz. 20,12
hogy megdicsõitsetek.
4 Móz. 20,13
Vesd össze Móz. II. 17,7.
4 Móz. 20,14
Esau, az edomiták törzsatyja, testvére volt Jákobnak, a 12 nemzetség törzsatyjának.
4 Móz. 20,16
Lásd Móz. II. 3,2–8. Józ. 5,13–15. 6,2.
4 Móz. 20,17
ingyen. Lásd 19. v. Móz. V. 2,6. A kútvíz azon vidékeken igen becses, azért az utazók által megfizettetik.
4 Móz. 20,19
A héber szerint: csak gyalog átmehessünk, lovak, szekerek nélkül egy napon a nélkül, hogy éjjel megszálljunk.
4 Móz. 20,20
Mások szerint: hatalmas.
4 Móz. 20,21
Vesd össze Móz. V. 2,5.
4 Móz. 20,24
Haljon meg, és a más megholt atyákhoz költözzék.
4 Móz. 20,25
A héber szerint: fiát, Eleazart.
4 Móz. 20,26
fõpapi hivatalos öltözetébõl.
4 Móz. 20,26
az õ népéhez. Lásd 24. v.
4 Móz. 20,30
gyászolá õt.
4 Móz. 21
4 Móz. 21,1
Palesztinában.
4 Móz. 21,1
melyen ezek jártak. A héber szerint: az atarimi uton.
4 Móz. 21,2
A héber szerint: átok alá vetem. Lásd Móz. III. 27,28.29. Ez által Isten parancsát teljesíték. Lásd Móz. V. 7,2. 20,16.17.
4 Móz. 21,3
A héber szerint: kiket õ átok alá vete városaikkal együtt, t. i. azon városokkal, melyek a délnyugoti határon voltak, mert Árad (Hered) városainak teljes átok alá vettetése késõbb történt. Lásd Józ. 12,14. Birák 1,16.
4 Móz. 21,4
ismét délfelé.
4 Móz. 21,4
hogy nem déli, hanem keleti részrõl menjenek Kanaánba.
4 Móz. 21,5
a mannát.
4 Móz. 21,6
A héber szerint: szaraf-kigyókat, – szaraf égetést jelent; igy neveztettek e kigyók, mivel azok marása gyuladást és halált okoz.
4 Móz. 21,8
A héber szerint: függeszd fára (karóra.)
4 Móz. 21,9
A héber szerint: és fára (karóra) függeszté azt.
4 Móz. 21,9
bûnbánat által és a mindenek szabadítójába vetett hit által (Bölcs. 16,7.). A kigyóra tekintés tehát tulajdonképen bûnbánatos tekintés volt a mindenek szabadítójára, ki a testtel a lelket is meggyógyítja; és a fán fölemelt kigyó jelképe volt ezen szabaditónak, mint azt Jézus Krisztus szavaiból érthetni. Ján. 3,14.
4 Móz. 21,11
mely a holttenger mellett egész az Arnonig elnyúlt. Lásd Móz. V. 2,9.
4 Móz. 21,12
vagy völgyéhez. Lásd Móz. IV. 13,24. 12-ik jegyz.
4 Móz. 21,13
A folyónak innensõ részére, a még Moábhoz tartozó, de sivatag lakatlan pusztában.
4 Móz. 21,14
A rettentõ hadaknak könyvében; mely valószinûleg amorreus énekeket foglalt magában a moabiták és amorreusok közt vívott harczokról, melyek következtében a moabiták az Arnonon túli birtokaikat kényszerûltek átengedni az amorreusoknak. (16. v.)
4 Móz. 21,14
rohanó árjaik daczára is ki fogja azokat szikkasztani, úgy, hogy a moabitáknak többé védhelyûl ne szolgáljanak.
4 Móz. 21,15
Arnon záporpatakjai.
4 Móz. 21,15
tovább gördûltek.
4 Móz. 21,15
Arnak, a moabiták fõvárosának közelében.
4 Móz. 21,15
Moáb határait képezendõk. Az Arnon (most Mutseb) maig is nevezetes a szirtdarabokról, melyeket partja közt hord. A héber szerint: a 14. 15. v. igy forditható: azért mondatik az Úr hadairól szóló könyvben: hogy Vaheb Besufa és Arnon patakjai, és a patakok kifolyása, melyek Ar székhely felé fordulnak s a határokra támaszkodnak – (ezek a határok a moabiták és amorreusok között). Mások máskép. Mózes ezen, az összefüggésbõl kiszakasztott, nehezen érthetõ darabot a fõnebbi harczikönyvbõl hozá elé, megmutatandó, hogy az Arnon folyón tuli tájék akkor már nem volt a moabitáké, s igy azt az izraeliták elfoglalhatták, a nélkül, hogy az Isten parancsa (Móz. V. 2,9.) ellen tettek volna.
4 Móz. 21,16
Lásd 13. v.
4 Móz. 21,16
A héber szerint: Onnan (indultak el) Beerbe (kúthoz).
4 Móz. 21,18
Víz hiányában azon helyen, Istennek Mózes által adott parancsára kút ásatott, melynél a népnek biztatásul maga Mózes, és a nemzetség-fejedelmek is tették pálczáikkal a kezdetet. A nép azután, midõn föltünt a víz, éneklé az éneket.
4 Móz. 21,20
A héber szerint: Bámottól Gaiba (völgybe) Moáb tartományában.
4 Móz. 21,20
Fászga hegység kezdeténél, az amorreus tartomány határán.
4 Móz. 21,24
kik tovább laktak kelet felé, s az amorreusoktól egy hegyláncz által voltak védve. Lásd Móz. V. 2,19.
4 Móz. 21,26
elõbb moábi város.
4 Móz. 21,27
egy amorreus költõ népénekében.
4 Móz. 21,27
ti gyõzedelmes amorreusok!
4 Móz. 21,27
királyi székhelyûl.
4 Móz. 21,28
háború tört ki a meghódított városból.
4 Móz. 21,28
haddal megtámadá a fõvárost, és megtöré erejét, úgy hogy a tartomány legszebb része elfoglaltatott. Vesd össze Jerem. 48,45.
4 Móz. 21,28
a moabitákat.
4 Móz. 21,29
a moabiták bálványa, mely hihetõleg olyan Molok-féle lehetett. Lásd Móz. III. 18,21.
4 Móz. 21,29
Kámosz.
4 Móz. 21,30
A héber szerint: És mi nyilazánk, elveszett Heszebon Dibonig, pusztitottunk Noféig, mely Medeba felé fekszik.
4 Móz. 21,33
éjszakra.
4 Móz. 21,33
szinte amorreus. Móz. V. 3,11.
4 Móz. 22
4 Móz. 22,1
Móábnak egykori éjszaki részében. Lásd Móz. IV. 21,13.
4 Móz. 22,4
a madiáni nép pásztornép lévén, különféle helyeken szétszórva lakott. Némelyek Sinai közelében laktak, némelyek a moabiták közt egy városban, és mellette az Arnon partján, melynek romjai sz. Jeromos idejében még fenn voltak.
4 Móz. 22,5
A héber szerint: ki Petorban a folyónál (Eufratesnél) az õ népe (a szirusok) tartományában vagyon.
4 Móz. 22,6
Az áldás vagy átok hatásáról való hit átalános volt a régieknél, mert tényeken alapúlt.
4 Móz. 22,7
a belépti ajándékok, melyek még nagyobb jutalmazás jeléûl valának szolgálandók.
4 Móz. 22,8
Balaám hitt az igaz Istenben és isteni kijelentésekre méltónak tartaték, valószinûleg, mivel rendeltetése volt Isten nevét más népek között is hirdetni, s õket a jövendõ üdvözítõre figyelmeztetni; s ennél fogva sz. Ágoston és több irásértelmezõk, méltán nevezik õt Isten látnokának; de mivel a gonoszság útjára tért (Péter II. 2,15. Judás 11.) s magát az által a gonosz lélek szolgálatába adta, úgy, hogy Isten dicsõségeért és népe üdveért buzgólkodó férfiúból, Istennek ellensége (11. 19. 21. 22. v.) a sátánnak segédtársa, s Isten országának a földön romlása lõn (Jel. 2,14. Móz. IV. 31,8.16. 25,1.): azért több sz. atyák és irásmagyarázók méltán nevezik õt a sátán prófétájának. Hogy Isten õt akkor is, midõn már gonosz útra tért, sugallataira és kijelentéseire méltónak tartotta, részint azért történt, mivel eszközeûl akarta õt használni, mint az Isten méltatlan által máskor is szól (Ján. 11,51.); részint, mivel talán a rendkivüli kegyelmek által az õ gonosz szivét megindítani, akarta és megjobbítani.
4 Móz. 22,8
Lásd Móz. IV. 12,6. Jób 33,15–17. Móz. I. 20,3.
4 Móz. 22,18
A héber szerint: Hogy valamit miveljék, kicsinyt, vagy nagyot.
4 Móz. 22,18
képmutató szavak! mert a 19. versbõl kitûnik, hogy szivét nem az Isten iránti buzgalom töltötte be, ki már határozottan szólott (12. v.), hanem az igéretek megnyerésének vágya.
4 Móz. 22,32
Isten engedte menni Balaámot, mert ez menni akart; mint az embereket gyakran hagyja esztelen akaratjokra, de ennek is az õ isteni czéljai kivitelére kell eszközûl szolgálni. Isten hozzáteszi: de úgy stb. azaz, hogy áldást mondj, és ne átkot; mert igy vehette ki Balaám Isten beszédébõl (12. v.).
4 Móz. 22,22
mivel Balaám csakugyan saját akaratát követte, és lehetõnek tartotta, hogy az õ hiúságának és önzésének kielégitése végett, Isten megfogja neki engedni az átkozást.
4 Móz. 22,24
kissé távolabb elõlépe.
4 Móz. 22,28
Ez, (hogy t. i. Isten oktalan állatot enged megszólalni, a nélkül, hogy ez értené) kevésbé feltûnõ, mint Balaámnak lelki vaksága és megátalkodottsága (sz. Ágost.). Lásd Pét. II. 2,16. Péter apostol szavai a kath. értelmezõt nem hagyják semmi kétségben az iránt, hogy a szamár valóban megszólalt, és a tény nem pusztán Balaám csalóka képzelõdésén alapszik, mint némely ujabb értelmezõk magyarázzák.
4 Móz. 22,29
Balaám haragja és õt Bálákhoz vonzó vágya oly nagy volt, mikép a helyett, hogy e csodatény által megrettent volna, csak úgy felelt, mintha ember szólott volna hozzá (sz. Ágost.).
4 Móz. 22,31
a haláltóli félelem miatt.
4 Móz. 22,32
mert arra nem csak tenakaratodból indultál, hanem azon reménynyel is, hogy az Isten népét megátkozhatod.
4 Móz. 22,33
a rabbinusok szerint, a szamár miután megszólalt, kiadta páráját.
4 Móz. 22,34
vétettem barmom iránt.
4 Móz. 22,34
Ezt már tudta (12. 31. v. szerint), és még is kérdezi; õ menni akart, azért engedé Isten õt menni.
4 Móz. 22,39
A héber szerint: Kirját-kuzot városba.
4 Móz. 22,40
A héber szerint: áldozott (bálványának, Kámosznak) Lásd Móz. IV. 21,29.
4 Móz. 22,40
áldozathúst. Jel. 2,14.
4 Móz. 22,41
A hol Baalnak áldoztak. Baal (úr) némelyek szerint általános neve mindazon bálványoknak, melyek alatt a napot tisztelték. Kámosz is ily bálvány volt.
4 Móz. 22,41
vagyis: az egész népet. Lásd Móz. IV. 23,13. a görög forditás és mások szerint: egy részét.
4 Móz. 23
4 Móz. 23,1
áldozatúl az igaz Istennek, Izrael védistenének, kit Balaám és Bálák áldozattal akartak rábírni, hogy az átkozást engedje meg.
4 Móz. 23,4
A héber szerint: egy halomra. Mások másképen.
4 Móz. 23,4
segítsd tehát elõ szándékunkat.
4 Móz. 23,7
A héber szerint: Masal, példabeszéd, mely azonkivûl, mit közvetlen kifejez, még mást is jelent.
4 Móz. 23,7
Mezopotamiából.
4 Móz. 23,9
Izraelt.
4 Móz. 23,9
nem vegyûl össze más nemzetekkel.
4 Móz. 23,10
Lásd Móz. I. 13,16.
4 Móz. 23,10
Ábrahám igazi fiainak, a hivõknek halálával kivánt meghalni, de nem akart szerintök élni (Zsolt. 36,37.).
4 Móz. 23,13
mi elõbb téged annyira föllelkesített.
4 Móz. 23,14
A héber szerint: õrhelyre. Lásd Izai. 21,11.
4 Móz. 23,19
A héber szerint: hogy valamit megbánjon. Ez által Balaám önmagára mondá ki az itéletet. Lásd Móz. IV. 22,12.19.
4 Móz. 23,21
A héber szerint: némelyek így fordítják: Nem szemlél semmi vétket. Jákobban, és nem lát semmi gonoszságot (bálványozást) Izraelben; hogyan merjem tehát megátkozni?
4 Móz. 23,21
A héber szerint: királyának harsona-szava (királya körûl az örömriadás) van vele. Isten az õ királyuk, s egyedûl neki örvendeznek. Lásd Kir. I. 10,24. Kir. II. 15,10.
4 Móz. 23,22
A héber szerint: futása, mint a bivalyé, föltartóztathatlanul leverve maga elõtt elleneit.
4 Móz. 23,23
Izrael fiainak nincs szükségök jósokra, mert az Isten idõnkint igaz próféták által jelenti ki nekik a jövendõt.
4 Móz. 23,24
Lásd Móz. I. 49,9.
4 Móz. 23,25
Ha már átkozni nem akarod, legalább ne áldjad.
4 Móz. 24
4 Móz. 24,3
A látnoknak, miután bensõleg többé nem zavarta kétség az iránt, megengedi-e Isten az átkot is, nem volt szüksége, hogy magát összeszedje a magányban, hanem azonnal isteni lelkesedésre gerjedett, mihelyt az Isten népét meglátta.
4 Móz. 24,3
ki a jövendõt nem látja, hacsak Isten az õ szemét ki nem nyitja.
4 Móz. 24,4
ki a jövendõbe lát, midõn elragadtatásában érzékeitõl megfosztva, elmélyed. Lásd Kir. I. 19,24.
4 Móz. 24,6
A héber szerint: Mint a messzenyúló völgyek, vagy lapályok.
4 Móz. 24,6
A héber szerint: mint az áloéfák melyeket Isten ültetett.
4 Móz. 24,7
törzsatyáiból, kiket a próféta vedrekhez hasonlít (lásd Péld. 5,15–18. Izai. 48,1. 51,1.) nagyszámú utódok fognak származni. Vesd össze Kir. II. 24,9.
4 Móz. 24,7
sok néppé. Vesd össze Jel. 17,15.
4 Móz. 24,7
Saul.
4 Móz. 24,7
az amalecíták királyaért, mivel ezt megkimélte. Lásd Kir. I. 15,23.
4 Móz. 24,7
És Dávidra száll át. E vers második fele a héber szerint: királya Ágágnál fölségesebb lesz, és országa emelkedni fog.
4 Móz. 24,8
A héber szerint: futása, mint a bivalyé.
4 Móz. 24,9
Lásd Móz. I. 49,9.
4 Móz. 24,9
Lásd Móz. I. 27,29.
4 Móz. 24,14
Ezt Balaámnak azon tanácsára magyarázzák (Móz. IV. 31,16.), melynél fogva Izrael népe fajtalanságra és bálványozásra vala csábitandó, hogy igy elfajúlva, védistenétõl elhagyassék; de a héber szerint e vers igy szól: Most pedig visszatérek népemhez, jer, majd megjelentem neked, mit fog e nép cselekedni népednek a következõ idõkben.
4 Móz. 24,17
A héber szerint: és elpusztitja az elbizottság minden fiát. – De mások másképen.
4 Móz. 24,17
Látom a gyõzedelmes hõst Jákob nemzetségébõl, de õ csak a késõbbi idõkben fog föllépni, s a moabiták országát eltörli. Dávid teljesité e jövendölést (Kir. II. 8,2.), mely egyszersmind vonatkozik Krisztus Jézusra is, kinek Dávid elõképe volt, mint ezt a csillag, királyi pálcza s más, többnyire a Messiásról használtatni szokott kifejezések mutatják (Máté 2,2. Jel. 22,16. Izai. 11,1. Zsolt. 2,9.).
4 Móz. 24,18
Szeir legrégibb neve Idumeának. Lásd Móz. I. 36,21.
4 Móz. 24,18
és Idumeát meghódítja (Lásd Kir. III. 11,15.16.) Krisztus Jézus is legyõzi Edomot (ki képe a földies érzûletû emberiségnek), ámbár e gyõzelembõl sebekkel tér vissza (Izai. 63,1.); mert benne a régi földies ember elenyészik, s új, mennyei támad igazságban és szentségben.
4 Móz. 24,18
Szeir ellenségeire, az izraelitákra.
4 Móz. 24,19
A mi a városokból még megszabadúlt, õ egészen eltörli. Lásd Kir. III. 11,15.16. Krisztus lerontá az istentelen bálványozás maradványait a pogány országok városaiban, annak minden iszonyatait különösen Romában; minden tévelynek, babonának igy kell elenyészni elõtte, az igazság napja elõtt.
4 Móz. 24,20
Édom délnyugati részén tanyázó pásztornép.
4 Móz. 24,20
azaz: igen régi nép. Lásd Móz. I. 14,7.
4 Móz. 24,20
Erõhatalom által fog elveszni. Lásd Móz. II. 17,14. Kir. I. 15,8.
4 Móz. 24,21
egy kananeus nép (Móz. I. 15,19.), mely az amalecítáknál sziklás helyeken lakott. Lásd Kir. I. 15,6. Némely része Izrael népéhez csatlakozott, s bement azzal Kanaánba. Lásd Birák 1,16.
4 Móz. 24,22
A héber szerint: még is meggyúlad az (a fészek) oh Kain! (a cineusok törzsatyja).
4 Móz. 24,22
a többi arabsokkal együtt. Lásd Jer. 25,24.
4 Móz. 24,23
ki fogja Istennek e késõbbi büntetõ itéleteit megérni és túlélni?
4 Móz. 24,24
A héber szerint: Kittimból, azaz a nyugati szigetekrõl és tengermelléki tartományokból, hová különösen Olasz-, Görögország és Macedonia tartoznak. Móz. I. 10,4. Ezekiel 27,6. Makkab. I. 1,1. 8,5.
4 Móz. 24,24
Nagy Sándor Macedoniából jött, és legyõzé a persákat, kik az assziriusoktól (kaldusoktól) foglalták el a világbirodalmat.
4 Móz. 24,24
Titus Olaszországból jött, lerombolá Jerusalemet, és a zsidók birodalmának véget vetett. – Mások szerint: héber, mi itt zsidónak fordittatik, az assziriusok más nevéül vétetik, s akkor ez csak ismétlése az elõbbinek.
4 Móz. 24,24
a romaiak az éjszaki népek betörése által.
4 Móz. 24,24
Némelyek szerint: Ezeknek is (t. i. a hébereknek) végök, pusztulás, enyészet.
4 Móz. 25
4 Móz. 25,1
az utolsó táborhelyen a Jordánon történt átmenetök elõtt, Abelszatimnak is neveztetik. Móz. IV. 33,49.
4 Móz. 25,3
Balaám tanácsára a moabiták Izrael fiait paráznaságra és bálványozásra csábíták. (Móz. IV. 31,16.). – Beelfegor (Baalfegor) kéjbálvány volt, mely fajtalan cselekvények által tiszteltetett. Úgy látszik, a napot ábrázolta, s tisztelõi hódolatjelûl szalagkötést viseltek fejeiken.
4 Móz. 25,4
a vétkeseket.
4 Móz. 25,4
mig a nap fönn van, napszállatig. Lásd Móz. V. 21,22.23. A gonosztevõk elõbb megköveztettek, azután gyalázatúl fára akasztattak.
4 Móz. 25,5
vétkes alattvalóit. Isten ugyanakkor a népet mirígyhalállal is büntette. L. 8. v. Zsolt. 105,29.
4 Móz. 25,6
Lásd 14. v.
4 Móz. 25,6
A héber szerint: egy madiáni nõt hoza atyafiaihoz.
4 Móz. 25,6
a mirígyhalál miatt.
4 Móz. 25,8
a szeretet befödi a bûnök sokaságát. (Péter I. 4,8.). A mi ez esetre is alkalmazható. Fineeszban valódi szeretet volt Isten iránt, mert szeretete a buzgalom tüzével birt, mely büntet, hogy javitson. (sz. Ágost.).
4 Móz. 25,9
a mirígyhalál és kivégzések által (4. 5. v.) Kor. I. 10,8. szerint 23 ezren haltak meg, mely szám alatt valószinûleg a mirígy által elhullottak értetnek; ezekhez adatván azoknak ezerre menõ száma, kik Fineesz példájára felbuzdúlt polgártársaik által kivégeztettek, kijõ a huszonnégyezer szám; s igy elenyészik a jelen vers és a Kor. I. 10,8. közötti látszólagos ellenmondás.
4 Móz. 25,12
kegyelmet.
4 Móz. 25,13
a papság tiszte mindörökre. (Vesd össze Kir. I. 2,30. s követk.) t. i. azon föltétel alatt, ha utódai a hitben és isteni szolgálatban állhatatosak lesznek. Különben nem. Igy Fineesznek kisunokája után már az Itamar családjából való Hélire szállott át a fõpapság; késõbb megjavúlván utódai, Dávid és Salamon alatt visszanyerték a fõpapságot; de utóbb ismét elvesztették.
4 Móz. 26
4 Móz. 26,1
A héber szerint: a csapás után.
4 Móz. 26,4
A 3. 4. v. a héber szerint: Szólának… átellenében, mondván: Húsz évestõl és följebb lesz a számvétel, a mint az Úr parancsolta Mózesnek és Izrael fiainak, kik kijöttek vele Egyiptomból (a második számvételkor. Móz. IV. 1. r.). E számbavétel a földosztás végett tétetett. Lásd 53. v. s követk.
4 Móz. 26,11
Lásd Móz. IV. 16,32.
4 Móz. 26,13
Ahod (Móz. I. 46,10.) itt kihagyatott, valószinûleg, mert családja kihalt.
4 Móz. 26,16
Móz. I. 46,16. Eszebonnak neveztetik.
4 Móz. 26,20
többi.
4 Móz. 26,24
Móz. I. 46,13. Jóbnak neveztetik, mind a két név „megtérõt“ jelent.
4 Móz. 26,39
Benjaminnak (lásd Móz. I. 46,21.) itt kihagyott öt fia valószinûleg utódok nélkül halt meg.
4 Móz. 26,53
azaz: egyének, fõk száma szerint.
4 Móz. 26,54
Minden nemzetségnek, népszáma szerint, több vagy kevesebb földbirtok adassék.
4 Móz. 26,55
Sors határozza el körûlbelûl a tájt, melyet az igéret honában a nemzetségek és családok majd elfoglalnak.
4 Móz. 26,58
melyek az 57. versben elszámlált törzs-családokból lettek.
4 Móz. 26,58
lett a gerzoniták családjából. L. Móz. IV. 3,21.
4 Móz. 26,58
lett a kaatiták családjából. Lásd Móz. IV. 3,27.
4 Móz. 26,58
mindkettõ a merariták családjából. Lásd Móz. IV. 3,20.
4 Móz. 26,58
Krón. I. 16,22. szerint Kaat utódaihoz tartozott, kinek elsõszülötte vala Amram.
4 Móz. 26,59
unokája, vagy kis unokája. Lásd Móz. II. 2,1. 6,20.
4 Móz. 26,61
Lásd Móz. III. 8,10.
4 Móz. 26,62
a leviták.
4 Móz. 26,64
Lásd Móz. IV. 1. és 3. r.
4 Móz. 26,65
Csak két férfiú ment be a pusztán át az igéret földére. Sokan vannak a hivatalosak, kevesen a választottak! Vigyázzatok és imádkozzatok!
4 Móz. 27
4 Móz. 27,3
a köz-bûnben, azaz, a zúgolódás miatt. Lásd Móz. IV. 26,65.
4 Móz. 27,3
Miért töröltessék ki az õ neve a családok jegyzékébõl? csupán azért, mivel a származási törvény, a szokásos polgári jog úgy kivánja, hogy csak a fiúk legyenek örökösök, kik atyjok nevét viselik?
4 Móz. 27,3
Adjatok nekünk örökséget, mintha fiúk volnánk, mi férjeink által fön akarjuk tartani atyánk nevét.
4 Móz. 27,12
hegység, melyet az Arnon folyó két részre választ, Moáb tartományban túl a Jordánon. Itt éjszaka van a Peor hegye két csúcsával, Fászga- és Nébóval; erre ment Mózes. Lásd Móz. IV. 33,47.48. Móz. V. 33,38.
4 Móz. 27,14
Lásd Móz. IV. 20,8–12.
4 Móz. 27,17
a harczokban.
4 Móz. 27,18
mint népem feje és vezére, igy avatván fel õt (Józuét) szolgálatomra.
4 Móz. 27,20
hivatalodat ruházd át õrája.
4 Móz. 27,20
t. i. a vezéri méltóságot, de nem egyszersmind a prófétait is.
4 Móz. 27,21
A héber szerint: És Eleazar pap elé lépjen, és ez, ha valami teendõ lesz, kérdje meg érte az Urat a világosság (Urim) által (a szent mellelõ által) Lásd Móz. II. 28,30. 22-ik jegyz.
4 Móz. 28
4 Móz. 28,1
Az Isten megparancsolja Mózesnek, hogy a többi törvények között, a nagyfontosságú áldozati törvényeket is kösse népe szivére, s azokat neki mint lelki hagyományt adja át.
4 Móz. 28,2
A héber szerint: áldozataimat, kenyeremet (melyek kenyerem, eledelem), melyek a tûzben gyönyörûséges illatúl nekem áldoztatnak, mutassátok stb.
4 Móz. 28,3
A héber szerint: szüntelen tartó égõáldozatúl.
4 Móz. 28,6
egyszer és ismét, és nem többé a fáradalmas pusztai vándorlásban. Vesd össze Móz. IV. 12,5.
4 Móz. 28,7
öntsétek az égõáldozat oltára körûl.
4 Móz. 28,8
azaz: eledel- és italáldozatnak.
4 Móz. 28,9
a mindennapi t. i. a reggeli és esteli égõáldozaton kivûl, melyre egyegy bárány öletett meg.
4 Móz. 28,10
A héber szerint: Ez az áldozat minden szombatra, a naponkinti égõáldozaton s az ahhoz tartozó italáldozaton kivûl.
4 Móz. 28,13
egy éfinek tizedét, mely itt, mint egy kor-mérték tizedrésze, tizednek neveztetik. Lásd Móz. IV. 11,32. A héber szerint: egyegy tizedrész lisztlángot minden báránynyal.
4 Móz. 28,13
ez a gyönyörûséges stb.
4 Móz. 28,14
minden hónak kezdetén.
4 Móz. 28,15
A héber szerint: áldozattal együtt.
4 Móz. 28,17
melyek a 15-ikkel kezdõdnek.
4 Móz. 28,21
Lásd a 9-ik jegyz.
4 Móz. 28,24
A héber szerint: …az Úrnak, a naponkinti égõáldozaton és az ahhoz tartozó italáldozaton kivûl.
4 Móz. 28,26
a hét hét után. Lásd Móz. II. 23,16. Móz. III. 23,15–31.
4 Móz. 28,27
azon égõáldozaton kivûl, mely kovászos kenyérrel mutattatik be, s melyrõl Móz. III. 23,18. emlités tétetik.
4 Móz. 29
4 Móz. 29,1
a polgári év elsõ napja. Lásd Móz. III. 23. r.
4 Móz. 29,6
A héber szerint: eledel- és italáldozatokon kivûl.
4 Móz. 29,7
Lásd Móz. III. 16,1–34. 23,24–32.
4 Móz. 29,10
Lásd Móz. IV. 28,13.
4 Móz. 29,11
t. i. a bûnáldozati két bakon kivûl.
4 Móz. 29,12
a sátoros ünnepet. Lásd Móz. II. 23,16. Móz. III. 22,34–36.39–43.
4 Móz. 30
4 Móz. 30,2
kik tõle a fogadásokra nézve valószinûleg tanácsot kértek.
4 Móz. 30,6
A héber szerint: és az Úr megenged neki, mivel atyja ellenzette.
4 Móz. 30,6
kinek õ hatalmában van. Úgy látszik, ez törvény volt átalában a gyermekekre és alattvalókra nézve.
4 Móz. 30,7
azaz: ha férjhez menetele elõtt kevéssel, még a szülõi házban fogadást tett (sz. Ágost.). Mert a férje házában lakó asszonyról alább van szó 11–15. v.
4 Móz. 30,10
férjétõl elválasztott.
4 Móz. 30,15
A héber szerint: és ha férje hallgat egyik naptól a másikig. A férj 24 óra alatt köteles volt kijelenteni helyeslését vagy nem-tetszését; ha nem tette, az asszony tartozott fogadását teljesiteni.
4 Móz. 30,16
hosszabb idõ, általában 24 óra múlva.
4 Móz. 30,16
Ha a törvényes idõ elteltével a férj fel akarja bontani a fogadást, a nõ házibéke okáért engedelmeskedjék; de ha lelkiisméretét ez által terheltetve érzi, a véteksúlyt férje viselje.
4 Móz. 31
4 Móz. 31,2
Lásd Móz. IV. 25,17. Vesd össze 22,6.7.
4 Móz. 31,6
Lásd Móz. IV. 25,7.
4 Móz. 32,13
valószinûleg a frigyszekrényt, és a mi hozzá tartozott (lásd Móz. IV. 14,44. Kir. I. 4,5.); mások az alatt csak a harsonákat értik, az „és“ kötõszót „azaz“ gyanánt vévén.
4 Móz. 31,6
a törzsök-fejedelmeket. Izrael fiainak ezen kemény boszúja átalán az akkori idõk kegyetlen hadi szokásaiban és visszatorlási jogában találja mentségét; mert a madianiták is igy bántak volna Izraellel, ha gyõzhetnek.
4 Móz. 31,8
Visszautazása után Balaám. (Móz. IV. 24,25.), vagy a madianiták honában maradt, s ott nekik azon gyalázatos tanácsot adta, vagy pedig tõlük késõbben ismét meghivatott.
4 Móz. 31,16
a bálványozással és paráznasággal. Lásd Móz. IV. 25,1–3.
4 Móz. 31,18
kiket valószinûleg öltözetükrõl ismerének meg.
4 Móz. 31,19
Lásd Móz. IV. 19,14.15.
4 Móz. 31,20
mert tisztátalanok lehettek. Móz. IV. 19,14.15. szerint.
4 Móz. 31,23
A héberben hozzátétetik: a tisztúlás vizével tisztíttassék meg. (Lásd Móz. IV. 19,17–19.)
4 Móz. 31,23
A héber szerint: menjen át a vizen, (a tisztúlás vizével hintessék meg.)
4 Móz. 31,26
készítsetek jegyzéket az egész zsákmányról.
4 Móz. 31,28
végy adót hálaadásúl az Úr részére azok zsákmányaiból stb.
4 Móz. 31,29
úgy tekintessenek, mint zsenge-ajándékok, melyeket Izrael fiai terményeikbõl hálaúl adának az Úrnak. A héber szerint: vegyétek el, mint emeléket (fölemelt ajándékot) az Úrnak.
4 Móz. 31,38
osztályrészûl az Úrnak, zsenge-ajándékúl.
4 Móz. 31,47
kik a körül, mint örök, táboroznak vala. Lásd Móz. IV. 3,25.
4 Móz. 31,50
mások szerint: karkötõket.
4 Móz. 31,50
mások szerint: kézkötõket.
4 Móz. 31,50
némelyek szerint: fülfüggõket.
4 Móz. 31,50
némelyek szerint: golyókat, melyeket a keletiek függõkül viseltek.
4 Móz. 31,50
A héber szerint: hogy tétessék érettünk engesztelés az Úrnak, azaz: hála s egyszersmind engesztelõáldozatúl. (Lásd 14. 15. v.)
4 Móz. 31,53
a barmokon és embereken kivûl (26. v.). A héberben némelyek értelmezése szerint: A (köz) katonák közõl pedig kiki magának zsákmányolt, és – kivéve az embereket és barmokat, – magának tartotta.
4 Móz. 31,54
mindenkori hálajelûl.
4 Móz. 32
4 Móz. 32,1
A héber szerint: Rúben és Gád fiai sok és nagy nyájakkal birtak.
4 Móz. 32,12
nem tudni, miért nevezteték így, valószinûleg Júda házában valamely Cenez volt elõdje, ki öregebb, mint Cenez, az Othoniel atyja. Józ. 15,17.
4 Móz. 32,13
Lásd Móz. IV. 14,33. Móz. V. 2,14.
4 Móz. 32,16
az elfoglalt városokat megerõsítjük.
4 Móz. 32,21
A héber szerint: míg kiûzi ellenségeit az õ szine elõtt. A harczra mindnyájan készen voltak, de nem mehettek el mindnyájan, mivel a nõk, gyermekek és öregek védelmére és új városok építésére kellett több harczosoknak maradni; azért csak 40 ezeren mentek át a Jordánon. Józ. 4,13.
4 Móz. 32,23
vagyis, a bûnnek büntetése.
4 Móz. 32,30
sors szerint, minden elõny nélkûl.
4 Móz. 32,33
Mózes Manasszes fél nemzetségét is azokhoz csatolá, mert a Jordán innensõ részén fekvõ egész tartomány két, nemzetségnek nagy lett volna.
4 Móz. 32,34
kijaviták.
4 Móz. 32,35
A héber szerint: Atrot-Szofan.
4 Móz. 32,38
Mert Nábó (Izai. 46,1.) és Baal az izraeliták elõtt utálatos bálványok voltak; azonban ittott eléfordultak még néha e nevek, hogy közelebbrõl megismertessenek.
4 Móz. 32,39
A héber szerint: elfoglalák a tartományt, és elûzék az amorreusokat.
4 Móz. 32,40
Gálaád éjszaki részét.
4 Móz. 32,40
Makir utódainak.
4 Móz. 32,41
tulajdonképen Makirnak dédunokája. Lásd Krón. I. 2,21.22. A szentirás az unokákat gyakran nevezi fiaknak.
4 Móz. 32,42
Manasszes nemzetségébõl való, ki azonban sehol másutt nem emlittetik.
4 Móz. 33
4 Móz. 33,2
Itt nincsenek följegyezve Izrael fiainak minden szállomásai, valószinûleg csak azok vannak, hol a szent hajlék fölállíttatott, vagy a hol kissé tovább mulattak. A sz. atyák szerint ezen vándorlás jelképe zarándoklásunknak ez életen át a mennyei hazába; mert ez a föld sivatag puszta, hol különféle veszélyeknek, szenvedéseknek, nélkülözéseknek és változó viszontagságoknak vagyunk kitéve, hol azonban minket az Isten vezet, étet, itat, szent törvényére tanít, minden szenvedésünket mennyei vigasztalásokkal enyhíti, miglen bevezet mennyei örökségünkbe, hol ránk az örök béke vár.
4 Móz. 33,4
Lásd Móz. II. 12,12. 10-ik jegyz.
4 Móz. 33,6
a puszta szélén, Egyiptomból nézve.
4 Móz. 33,8
Szur pusztára, mely Étamnak is neveztetik.
4 Móz. 33,10
mirõl Móz. II. 16,1. semmi említés nincs.
4 Móz. 33,14
Dafka és Álusz Móz. II. 17,1. elhagyattak.
4 Móz. 33,16
Lásd Móz. IV. 11,4–34.
4 Móz. 33,36
A héber szerint: Zin. Lásd Móz. IV. 20,1.
4 Móz. 33,52
A héber szerint: Ûzzétek el stb. Okát lásd Móz. V. 9,4.5. Csak azokat kelle megölniök, kik futni nem akartak.
4 Móz. 33,52
Lásd Móz. III. 18,21. 26,1.30.
4 Móz. 33,55
A héber szerint: elûzni.
4 Móz. 34
4 Móz. 34,3
a déli határ.
4 Móz. 34,3
Zintõl, ennek éjszaki részétõl. Lásd Móz. IV. 13,22. 20,1.
4 Móz. 34,3
annak déli része.
4 Móz. 34,4
a határt keletrõl nyugat felé.
4 Móz. 34,4
A héber szerint: Akkrabim (skorpiók) a sós-tenger közelében.
4 Móz. 34,4
A héber szerint: Zin.
4 Móz. 34,5
azon patakig, mely Rhinokolúra, a mai Elaris mellett a földközi tengerbe szakad.
4 Móz. 34,5
a közép vagy földközi tenger.
4 Móz. 34,6
Szidonnál. Lásd Józ. 19,28.
4 Móz. 34,7
kelet irányában.
4 Móz. 34,7
A héber szerint: Hor hegyig, (mely különbözõ e könyv 33,37.38. emlitett Hortól); azaz, hihetõleg, Libanon magas hegygerinczéig, Szidon ellenében.
4 Móz. 34,10
az ország keleti határát onnan mérjék.
4 Móz. 34,11
A héber szerint: a forrásnak (Jordánnak) kelet felõl.
4 Móz. 34,11
kelet felé a Genezaret taváig.
4 Móz. 35
4 Móz. 35,4
A héber szerint: rõfnyire.
4 Móz. 35,4
a város mind a négy részén.
4 Móz. 35,5
Forditásunk egészen eloszlatja az ellenmondást, mely a héber szerint ezen, és az elõbbi vers között vagyon, az által, hogy a 4. versben röfök helyett lépéseket tesz, melyek, két rõföt számitva egy lépésre, ugyanazon röf-összeget adják ki. A héber szövegre vonatkozólag ezen különbséget az irásértelmezõk különféleképen igyekeztek megfejteni. E részben különös figyelemre méltó Bonfrerius jezsuita véleménye, ki a 4. versben leirói hibát gyanít, s a régi görög fordítás, továbbá Flavius József és Philó szerint, kétezer rõföt olvas, mi által az ellenmondás megszünik. Lásd a rõfmértékrõl Móz. II. 25. r. 10-ik jegyz.
4 Móz. 35,5
A héber szerint: foglaljon el, és a város legyen közepén; ez legyen környéke városaiknak.
4 Móz. 35,6
A 48 levita-város közõl hat menedék-városnak tûzessék ki, melyekbe a nemszándékos gyilkos (11. v.) futhasson, s ügyének megvizsgáltatásaig (12. v.) oltalmat találhasson. Isten ezen rendelés által az ártatlanokat akarta megóvni a megölt ember rokonainak elsõ dühös kitöréseitõl, s ezzel megmutatni, mennyire büntetésre méltó a szándékos gyilkosság, hamár a nemszándékos gyilkosnak is menedékhelyre van szüksége, hogy biztosíttassék.
4 Móz. 35,8
azon törzsnemzetségektõl.
4 Móz. 35,12
A héber szerint: Goel, vérboszúló; igy neveztetett a megöltnek legközelebbi rokona, kinek kötelessége volt a megöltnek halálát megboszúlni. Õsrégi szokás szerint, mely keleten ma is fönáll, mindaddig becstelennek tartatott az ilyen, míg ezen kötelességét nem teljesítette.
4 Móz. 35,12
mig a bíró el nem dönti, vajjon a gyilkos kiadassék e a vérboszúlónak, vagy pedig fölmentessék.
4 Móz. 35,16
Itt következnek a szabályok, melyek szerint a bíró megitélhesse, szándékos volt-e a gyilkosság, vagy nem?
4 Móz. 35,17
A héber szerint: Ha valaki, kezében kõvel, melylyel mást meg lehet ölni, valakit meghajít, úgy hogy meghal: gyilkos az, haljon meg.
4 Móz. 35,18
A héber szerint: Ha valaki, kezében fával stb. mint a 10-ik jegyz.
4 Móz. 35,19
A vérboszúló a szándékos gyilkost megölhette, a hol kapta; de a nemszándékost tiltva volt megölnie; ha még is megölte, nem vonathatott itéletre, mert az általa megöltnek ártatlansága nehezen, vagy épen nem volt ellene bebizonyítható; azonban lelkiismeretében gyilkos volt Isten elõtt.
4 Móz. 35,21
Lásd 19. v.
4 Móz. 35,5
mely a város kapujában, vagy a kapu elõtti téren tartatni szokott törvénykezésnél jelen volt.
4 Móz. 35,25
a kapu elõtt, vagy alatt tartott törvényszéktõl magába a városba.
4 Móz. 35,25
Ez idõ alatt, valamint a megölt atyafiainak neheztelése megszünhetett, úgy ezek is az egész népnek a fõpap halála miatti átalános gyászolásában saját kisebb veszteségöket elfeledhették. (Theod.). Egyszersmind Isten ez idõpontot azért rendelhette, hogy egy fönséges elõképet adjon azon nagy igazságról, mely szerint az emberek, kiket õ végtelen irgalmánál fogva olyanokúl tekint, kik inkább gyarlóságból és tudatlanságból, mint szándékosan vétkeznek. (v. ö. Ap.cs. 3,15–17.) – csak Krisztus Jézus halála után vétethettek föl mennyei hazájokba (Jerom.).
4 Móz. 35,27
a világi bíróság elõtt, de nem egyszersmind lelkiismerete elõtt is, mert csekély ok miatt ártatlant ölt meg.
4 Móz. 35,29
Isten e törvény által a vérboszú jogait korlátozta, s némileg ártalmatlanokká tette, míg azok más népeknél a legiszonyúbb kegyetlenséggel gyakoroltattak; hogy egészen el nem törlötte, s az ily eseteket nem igazította csupán törvény útjára, ennek oka a régi keleti népek azon kiirhatlan meggyõzõdésében található, miszerint a családnak becsülete és szeretete a megöltért viszont vért kiván, s ezt neki (a családnak) magának kell okvetlen ontania, ha a becstelenség gyalázatát nem akarja magára venni.
5 Móz. 2,23
két vagy több tanú. Lásd Móz. V. 17,6.
4 Móz. 35,31
mert akkor a szegények élete kevéssé lenne biztosítva a gazdagok megtámadásától.
4 Móz. 35,32
A héber szerint: Ne vegyetek váltságot az oltalomvárosba való menekvésért, hogy (a nemszándékos gyilkos) visszatérhessen és lakhassék az õ földén, mielõtt meghalt a fõpap.
4 Móz. 35,33
A héber szerint: vér által átalában. Lásd Kir. II. 21,1–14.
4 Móz. 36
4 Móz. 36,1
a manasszíták, ezekhez tartoztak Szalfaadnak öröklõ leánya. Lásd Móz. IV. 26,30–33.
4 Móz. 36,4
A héber szerint világosabban: Ha jön Izrael fiainak örvendetes éve, birtokuk azon nemzetség birtokához szakad, melybe férjhez mentek, és atyai nemzetségünk birtokából lehuzatik. Ha az örökséggel biró leányok más nemzetségek férfiaihoz vihetik át birtokukat, akkor ez az örvendetes évben, mikor minden jószág (Móz. III. 25,10.) elõbbi urához visszajut, nem juthat vissza nemzetségünkhöz, melytõl elvétetett, hanem más nemzetségnél marad; mert a férfiak házasság által ahhoz állandó jogot nyertek.
4 Móz. 36,6
A héber szerint: de csak atyjok nemzetségének családjába, se más nemzetségbe, se más családba ne menjenek férjehez.
4 Móz. 36,7
ha örökséggel biró leányt akarnak venni; mert különben más leányt akármely nemzetségbõl vehettek. Lásd Kir. I. 18,27. Krón. II. 22,11.
4 Móz. 36,8
ha örökséggel biró leány.
MÓZES ÖTÖDIK KÖNYVE. DEUTERONOMIUM.
Mózes ötödik könyve a görög és latin forditás nyomán „Deuteronomiumnak“, azaz „második törvénynek“ neveztetik, mert abban a már adott törvény bõvebben és hatályosabban terjesztetik elé. Sz. Jeromos szerint e nevet azért nyeré, mivel prófétai elõképe volt a keresztény törvénynek, mely annyiban szinte második törvénynek neveztetik, mennyiben a zsidóságnak képletes vallási szertartásait új, szellemi s magasztosabb módon ismét eléadá, s a mi itt csak kép volt, azt valósággá emelé. – Mózes a törvény ismétlését Moáb sikságán a vándorlás negyvenedik évében, a tizenegyedik hónap elsõ napján kezdé meg (Móz. V. 1,3.). Mennyi idõt forditott erre, a sz. történetbõl nem tudhatni. A régi zsidó történetíró, Flavius József irja, hogy a második törvény kezdete- és följegyzésétõl Mózes haláláig, mi a tizenkettedik hónap elsõ napján történt, s e könyv végén eléadatik, – egy hónap telt el. Miután Mózest harmincz napig gyászolták, Izrael fiai, Józue vezérlete alatt, a negyvenegyedik év kezdetén átköltöztek a Jordánon, úgy, hogy ezen év húsvétjét már Galgalában, a Jordánon túl tartották, az elsõ hónak tizennegyedik napján (Józ. 5,10.). Ezen könyv tehát két hónapi idõközt foglal magában, a kijövet utáni negyvenedik év két utolsó hónapjának történetét.
Ha mind az öt könyvet egybefoglaljuk, azokból szép összefüggés tûnik elé. Az elsõ könyvben (Genesis), mint az egész szentírás elsõ könyvében, Isten egész országának nagy körvonalai vannak letéve, egy nagy jelentõségû világ, minden a legátalánosb meghatározásokban kifejezve: Isten, erény, bûn, megváltás, halhatatlanság, örök élet. A második könyv, kezdetét s átalános alapját tartalmazza a mózesi, megtestesített istenországnak, melybõl a szellemi, keresztény s minden népet magában foglalandó ország vala kifejlendõ. A harmadik könyvben megmutattatik ezen ország részletes vallási elrendezése, különösen az istenitiszteletre és papi hivatalra vonatkozólag. A negyedik könyvben olvassuk az izraeli élet történetét, viszonyban az isteni gondviselés vezérletével és kegyelmeivel, vagyis az emberi kõszivûség és az isteni hosszútûrés történetét. Az ötödik könyv végre áttekintést és kilátást nyujt a jövõbe, mint fog átváltozni a földi, mózesi ország az új próféta (Móz. V. 18,18.) szellemi országává, s mint fog ebbe minden nép fölvétetni.
5 Móz. 1
5 Móz. 1,1
Moáb sikságain, a mi itt szintén pusztának neveztetik, mert a pusztán át történt negyven évi vándorláshoz tartozik. Móz. IV. 22,1.
5 Móz. 1,1
végpontján azon utazásnak, melytõl az út a vörös tengerhez vitt, s azon által kezdõdött.
5 Móz. 1,1
A héber szerint: és Haszerót Diszahab (sok aranynyal bíró), mi valószinûleg más valamely hely neve.
5 Móz. 1,2
azaz: tizenegy nap járásnyira, ha a Szeir hegyén és Kádeszbarnén át Moábba mennek (19. v.).
5 Móz. 1,3
a világ ter. 2553-ik, Kr. e. 1451-ik évben.
5 Móz. 1,4
Lásd Móz. IV. 21,24.33.35.
5 Móz. 1,5
A héber szerint: a Jordánon innét, Moáb földén kezdé Mózes a törvényt magyarázni, mondván.
5 Móz. 1,6
körülbelûl egy évig. Lásd Móz. II. 19,1. Móz. IV. 10,11.12.
5 Móz. 1,7
Menjetek Kanaánba, melyet legnagyobb kiterjedésében egykor egész az Eufratesig fogtok bírni. Lásd Móz. I. 15,18.
5 Móz. 1,9
Jetró tanácsára. Lásd Móz. II. 18,18.
5 Móz. 1,13
biráitokká.
5 Móz. 1,15
A héber szerint: értelmes.
5 Móz. 1,15
A héber szerint: …tizedesekké, és (a birákon kivûl) elöljárókká nemzetségtek között. Lásd Móz. IV. 11,16. Móz. V. 16,18.
5 Móz. 1,16
A héber szerint: Hami pör támad atyátokfiai között.
5 Móz. 1,17
A héber szerint: ne féljetek.
5 Móz. 1,17
mert a biró Istennek képviselõje.
5 Móz. 1,37
ti adván rá alkalmat, mikor vizet kértetek, s én kétkedtem, vajjon az Úr ad-e vizet ily ellenszegûlõ népnek.
5 Móz. 2
5 Móz. 2,1
a hegységtõl déli részre.
5 Móz. 2,3
közeledve Kanaánhoz.
5 Móz. 2,4
mert ezek Kanaán déli részében a vörös tengertõl a holttenger déli széleig tanyáztak.
5 Móz. 2,8
Ezek az edomiták, vagyis Esaunak azon fiai voltak, kik õsi kormányformájokat megtarták (Móz. I. 36,20–30.) és Szeir hegység délnyugati részén laktak vala egész a vörös tengerig. – Ezek megengedték az átvonúlást Izrael fiainak, kik a vörös tengertõl jöttek, és neki fizetésért ételt és italt adának (29. v.). – De máskép volt a dolog Esau azon fiaival, kik királyok által kormányoztattak (Móz. I. 36,31–39.), és a holt tenger közelében, az ország éjszakkeleti részén laktak. Ezek megtagadták az átmenetet, midõn Izrael fiai másodszor Kádeszbarnéba mentek (Móz. IV. 20,1.), hogy onnan Kanaánba költözzenek. Lásd Móz. IV. 20,14–21.
5 Móz. 2,8
Miután Kádeszbarnéba értünk, s az edomi király nekünk az átmenetet megtagadta.
5 Móz. 2,8
Lásd Móz. IV. 21,4–11.
5 Móz. 2,9
a moabiták fõvárosát. Lásd Móz. IV. 21,15.28.
5 Móz. 2,10
Lásd Móz. I. 14,5.6.
5 Móz. 2,11
azaz: retteneteseknek.
5 Móz. 2,12
a barlanglakók.
5 Móz. 2,12
azon földön, mely Széhon és Óg királyoké volt, de most már elfoglaltatott.
5 Móz. 2,13
Lásd Móz. IV. 21,12.
5 Móz. 2,14
elõször. Lásd Móz. IV. 13,27.
5 Móz. 2,18
azon részen, melyet az amorreusok a moabitáktól elragadtak. Lásd Móz. IV. 21,13–26.
5 Móz. 2,19
kik az amorreusoktól keletre laktak, Arnon és Jébok között. Midõn Izrael fiai Moáb pusztaságán vándoroltak az Arnonnál, éjszakkeletre az ammoniták, éjszaknyugatra az amorreusok voltak elõttök; ezeket szabad volt haddal megtámadniok, amazokat nem. Lásd Móz. IV. 21,13.14.
5 Móz. 2,20
azaz: gonoszoknak, roszakaróknak.
5 Móz. 2,21
A héber szerint: És birtokukba léptek, és megtelepedének helyökbe.
5 Móz. 2,23
A héber szerint: az avvitákat, e tartomány õslakóit.
5 Móz. 2,23
azaz: falukban, kerítetlen helységekben.
5 Móz. 2,23
a középtenger délkeleti partján.
5 Móz. 2,23
A héber szerint: kaftoriták, valószinûleg krétaiak, kik magokat késõbb filiszteieknek, azaz jövevényeknek nevezték. Lásd Móz. I. 10,14. Ezekiel 25,16.
5 Móz. 2,23
A héber szerint: Kaftorból, valószinûleg Krétából.
5 Móz. 2,24
ha megtagadná nektek az átmenetelt. Lásd 26–31. v.
5 Móz. 2,25
„mint a szülõk“ nincs a héberben.
5 Móz. 2,26
keleti pusztájából (lásd Móz. IV. 21,11.), hol Bamot és Fászga voltak, honnan a követek mentek. V. ö. Móz. IV. 21,20. Józ. 13,20.
5 Móz. 2,29
Lásd 4. v.
5 Móz. 2,29
azaz: a lakosok Moáb tartományának keleti részén. (Móz. IV. 21,11.), hol Ar, a fõváros volt.
5 Móz. 32,24
Lásd Móz. II. 4,21.
5 Móz. 2,34
A héber szerint: átok alá vetvén. Lásd Móz. IV. 21,21. és követk.
5 Móz. 2,36
Jébok folyóig.
5 Móz. 2,37
túlfelûl, az amorreusok tartományában. Lásd Józ. 12,2.
5 Móz. 3
5 Móz. 3,4
A héber szerint: bevévén.
5 Móz. 3,5
A héber szerint: a mezõvárosokon kivûl, igen sokat.
5 Móz. 3,6
A héber szerint: átok alá vetettük.
5 Móz. 3,11
ezen tájon, mert lásd Móz. I. 14,5. Józ. 15,14.
5 Móz. 3,11
vas-nyoszolyáját.
5 Móz. 3,11
kik az óriások ellen harczoltak (lásd Móz. V. 2,19–21.), s igy valószinûleg Óg ellen is, kinek vas-nyoszolyáját zsákmányúl vivék.
5 Móz. 3,11
fõvárosában.
5 Móz. 3,14
Lásd Móz. IV. 32,41.
5 Móz. 3,15
annak egy részét.
5 Móz. 3,16
az Arnon és Jébok közt levõ tartományt; mások szerint, a tartományt Aroertól, a szigetvárostól Jébokig.
5 Móz. 3,17
Jordánnál és a keleti pusztán.
5 Móz. 3,17
a genezareti tó melletti tájat. Móz. IV. 34,11.
5 Móz. 3,20
vagyis, országtoknak, mely az ellenségtõl már megtisztíttatott.
5 Móz. 3,25
e hegyes országot. Keleten a hegységek termékenyek; a síkságok víz hiánya miatt puszták.
5 Móz. 3,26
zúgolódástok alkalmúl szolgált nekem, hogy az Isten haragját magamra vontam.
5 Móz. 3,29
A héber szerint: Gaiban.
5 Móz. 4
5 Móz. 4,2
legyen az irott törvény, vagy szóbeli hagyomány. Mózes itt nem zárja ki a sz. hagyományt, valamint nem tiltja a törvénynek teljes kifejtését, a mit Krisztus Jézus vitt végbe; vagy a körülményekhez képest új rendeletek hozatalát, mit Józue, sõt maga Mózes is megtõn. Lásd Móz. V. 17,10. Vesd össze 18,18.
5 Móz. 4,12
nem a nép, hanem Mózes és a vének látták az Isten alakját. Lásd Móz. II. 24,10.
5 Móz. 4,19
mint világító testeket. Lásd Móz. I. 1,14. A héber szerint: melyben az Úr minden népeket részesített.
5 Móz. 4,20
égetõ rabszolgaságából. Lásd Jerem. 11,4.
5 Móz. 4,30
Lásd Rom. 11,26.
5 Móz. 4,32
kelettõl nyugatig,
5 Móz. 4,34
melyek Fáraón történtek.
5 Móz. 4,38
A héber szerint: hogy elûzze.
5 Móz. 4,40
mindörökre, mint a héber szövegben hozzátétetik. Az igért föld t. i. elõképe volt az örök boldogságnak.
5 Móz. 4,44
mely az 5-ik részben következik: a mi itt elõadatott, történeti bevezetésûl szolgált.
5 Móz. 4,46
A héber szerint: Gaiban, Bet-Peor ellenében.
5 Móz. 4,48
Különbözõ a Jerusalem melletti Siontól (mi a héber szerint: Zion).
5 Móz. 5
5 Móz. 5,3
egyedûl.
5 Móz. 5,4
közvetlenül, láthatólag jelen lévén.
5 Móz. 6
5 Móz. 6,5
Lelked minden gondolatát, szived minden mozdulatát, életed minden cselekedetét ahhoz irányozd, a kitõl lelked, szived és életed függ. (sz. Ágost.).
5 Móz. 6,7
A héber szerint: add fülébe, értésére… Tehát az Istennek szeretetére, csoda- és szeretetteljes gondviselésének és intézkedéseinek ismeretére kell mindenek elõtt a gyermeket tanitani, s hányszor hagyatik ez utóljára, eléje tétetvén a hiú és pogányszerû dolgok tanittatása!
5 Móz. 6,7
A héber szerint: arról beszélj.
5 Móz. 6,8
oly gyakran gondolkozzál arról, mintha valami kezedre tett jel arra szüntelen emlékeztetne.
5 Móz. 6,8
A héber szerint: homlokkötõ gyanánt. Viseld azokat szemeid elõtt homlokkötõ gyanánt. Késõbb a zsidók ezt betûszerinti értelemben vették, pergamen-lapocskát vágtak, arra a tízparancsot fölirták, és szüntelen kezeiken és homlokaikon hordozták.
5 Móz. 6,13
nem pedig más istenek nevére, mikor a törvényszék elõtt esküdnöd kell.
5 Móz. 6,15
meghalni ne hagyjon; vagy, honodból fogságra ne vigyen.
5 Móz. 6,16
Lásd Móz. II. 17,7.
5 Móz. 7
5 Móz. 7,1
A héber szerint: elûz.
5 Móz. 7,2
A héber szerint: vesd átok alá. Lásd Móz. III. 27,28.29. Isten a népeket, kiknek bûnmértéke (Móz. III. 18,27.) betelt (Móz. I. 15,16.), azaz izraeliták által elûzeté, és ha futni nem akartak, elpusztítatá, részint bûneik büntetéseûl, részint hogy Izrael fiaitól elháritsa az alkalmat, mely õket a bálványozás gonoszságára csábíthatá.
5 Móz. 7,2
te, mint az istenitéletnek végrehajtója.
5 Móz. 7,10
Lásd Móz. II. 32. r. Móz. IV. 11. 16. r. Isten a gonoszok büntetését nem hagyja csupán a jövõ életre; bünteti õket már ez életben is; és ha e büntetés gyakran nem szembetûnõ is, de annál rettenetesebb, mert a lélek vaksága s a sziv megátalkodottsága, melyeket Isten a vétek titkos büntetéseûl ereszt a gonoszra, minden büntetés legrettenetesbje.
5 Móz. 7,20
Lásd Móz. II. 23,28.
5 Móz. 7,22
nehogy a tartomány, lakosaitól megfosztatván, abban a vadállatok nagyon elszaporodjanak.
5 Móz. 7,23
A héber szerint: nagy rémülést küld rájok.
5 Móz. 7,25
vagy, melyekkel azok beborítattak.
5 Móz. 7,25
A héber szerint: hogy el ne csábittassál.
5 Móz. 7,26
Lásd Józ. 7,1. Makkab. II. 12,40.
5 Móz. 8
5 Móz. 8,3
mert a ki Isten igéjét hallgatja és megtartja, élni fog (1. v.).
5 Móz. 8,4
Valamint gondoskodott Isten, hogy népét csodálatosan is táplálja, hasonlóképen gondja volt annak ruházatára is. Lásd Móz. V. 29,5.
5 Móz. 8,9
mely vaskövekkel bõvelkedik.
5 Móz. 8,15
Lásd Móz. IV. 21,6.
5 Móz. 8,15
a kigyók egy neme, melynek harapása kiállhatatlan szomjuságot okoz. A héber némelyek szerint, aszályos, kiszáradt vidéket jelent.
5 Móz. 9
5 Móz. 9,1
most azonnal.
5 Móz. 9,18
Lásd Móz. II. 24,18. 34,28.
5 Móz. 9,22
Tabeerában. Lásd Móz. IV. 11,1. s követk. E név az emésztõ tûztõl származik, melyet Isten büntetésûl küldött.
5 Móz. 9,22
Masszában. Lásd Móz. II. 17,7.
5 Móz. 9,22
Móz. IV. 11,34. s követk.
5 Móz. 9,25
Ez ugyanazon negyven nap, melyrõl a 18. versben van szó.
5 Móz. 10
5 Móz. 10,1
midõn Mózes a táblákat összetörte. Lásd Móz. V. 9,17.
5 Móz. 10,1
a frigyszekrényt. Lásd Móz. II. 25,10.
5 Móz. 10,6
Mózes félbeszakasztja itt az elbeszélés fonalát a 10. versig. Valószinûleg a frigyszekrény megemlítése vezeté õt az itt közbevetett tények elõadására Áronról, ennek fiairól s a levitákról, mivel ezek tettek ott szolgálatot. Móz. IV. 33,31. ettõl eltérõleg mondatik: hogy Izrael fiai Moserotból Benejakanba menének. Azonban igen valószinû, hogy Mózes 37 év alatt kétszer is lehetett egy táborhelyen; ez idõ alatt a táborhelyek egyedûl Mózesnek a sz. hajlékkal és levitákkal együtt ideiglenes tartózkodását jelentik; s így Mózes könnyen vándorolhatott úgy, mint e két helyen említtetik; mi által az eltérés elenyészik. – E helyet mások másképen értelmezik.
5 Móz. 10,6
melynek közelében a Hor hegyén. Lásd Móz. IV. 33,38. Móz. V. 32,50.
5 Móz. 10,8
visszatér az 5. versre.
5 Móz. 10,10
Ez ismét a 9,18.25.-ben említett negyvennap. Mózes, a már sírja szélén álló, elérzékenyûlt atyailag intõ aggastyán, gyakran ismétlé ezt, hogy Izrael fiait annál több nyomatékossággal indítsa engedelmességre.
5 Móz. 10,16
Irtsátok ki magatokból a bûnös kivánságokat, hagyjátok el a pogány természetet. Lásd Rom. 2,29.
5 Móz. 11
5 Móz. 11,10
A héber szerint: vizöntõ gépek által, – melyekkel a Nilus vize áradáson kivûl a földekre vezettetik.
5 Móz. 11,14
vetés után az aratás elõtt.
5 Móz. 11,24
a déli, arabiai pusztától.
5 Móz. 11,24
tulajdonképen a Libanonig.
5 Móz. 11,29
Lásd errõl Móz. V. 27. r. Józ. 8,30. Mind a két hegy Szikem (a mai Naplus) közelében feküdt.
5 Móz. 11,30
A héber szerint: Gilgal ellenében, Móre terebintligete mellett. Lásd Móz. I. 12,6.
5 Móz. 12
5 Móz. 12,4
ne áldozzatok neki, mint a pogányok, hegyeken, halmokon és berkekben.
5 Móz. 12,5
hogy azt házának, lakásának nevével megdicsõitse.
5 Móz. 12,6
melyet kezetekben tartotok, hogy Istennek bemutassátok; vagy a mit adhattok. Lásd Móz. III. 5,11.
5 Móz. 12,6
a fogadott és önkéntes áldozatokat.
5 Móz. 12,7
azaz: kezeitek keresményében.
5 Móz. 12,8
a szertartási szabályokból p. o. az áldozatoknál, húsvétnél stb. ne hagyjatok el, mint most, midõn pusztai zarándoklásunk nem engedi meg, hogy a törvénynek minden rendelését pontosan teljesítsük.
5 Móz. 12,11
a fogadási áldozatokhoz a legszebb állat választatott.
5 Móz. 12,13
és egyéb áldozatokat.
5 Móz. 12,15
Lásd Móz. III. 17. r.
5 Móz. 12,15
vagyis: nem alkalmas áldozatra, mert sajátlag a levitai törvény szerinti tisztátalan állatokat nem volt szabad megenni. Móz. III. 11.
5 Móz. 12,15
A héber szerint: mind a tiszta, mind a tisztátalan megeheti azt, mint az õzet vagy szarvast… tehát közönséges ételül, mert áldozati-ételekbõl a tisztátalanok nem ehettek. Móz. III. 7,20.
5 Móz. 12,16
Lásd Móz. III. 3,17.
5 Móz. 12,17
a levitáknak adatni kellett tizeden kivûl, Izrael fiai még más tizedet is (Móz. V. 14,22.) választottak el áldozati vendégségre; s ezen tizedet és a többi önkéntes adományt nem volt szabad otthon megenni.
5 Móz. 12,17
Ezek sajátlag nem az elsõ fajzatok, melyek a papoknak adattak (Móz. IV. 18,15.), hanem a másodszülöttek, melyek elsõk gyanánt lõnek bemutatva.
5 Móz. 12,17
a mit békeáldozatul fogadtál (Móz. III. 7,16.). Mert a mi föltétlenûl Istennek igértetett, a papoké s a szentélyé volt. Lásd Móz. III. 27. r.
5 Móz. 12,17
az önkéntes elsõadományt, mert a mit a törvény rendelt, az a papoké volt.
5 Móz. 12,21
E szerint, úgy látszik, hogy azon izraeliták, kik a szent hajlékhoz vagy templomhoz közel laktak, köteleztettek eledelre szánt állataikat a szent helyre vinni, és ott levágni, hogy vére áldozatúl kifolyjon, és kövére elégettessék. Azonban az irásértelmezõk ezt inkább tanácsnak tartják, mint törvénynek, mivel Mózes világosan nem rendelte.
5 Móz. 12,22
közönséges ételûl, s nem áldozateledelûl, úgy hogy abból a tisztátalan is ehetett. Lásd 15. v.
5 Móz. 12,23
lelke (éltetõje) gyanánt tartsd. Lásd Móz. I. 9,4. Móz. III. 17,11.
5 Móz. 12,23
az éltetõ vért.
5 Móz. 12,26
a fogadott s minden egyéb áldozatot.
5 Móz. 12,27
égõáldozatodat.
5 Móz. 12,27
békeáldozatok.
5 Móz. 13
5 Móz. 13,1
vagy az Istentõl küldött igaz, – vagy a sátántól lelkesített hamis próféta.
5 Móz. 13,1
Lásd Móz. IV. 12,6.
5 Móz. 13,1
valami jövendõt mond, mi által isteni küldetését be akarja bizonyítani. Lásd Móz. II. 3,12.
5 Móz. 13,3
Isten enged megkisértetni, hogy megpróbáljon. Vesd össze Gal. 1,8.
5 Móz. 13,9
A kövezésnél, melyre õt vádad következtében a törvény itélte. Móz. V. 17,7.
5 Móz. 13,13
semmirekellõ, gonoszok; a sátán mellékneve. Lásd Náhum 1,15. Kor. II. 6,15.
5 Móz. 13,15
A héber szerint: vesd átok alá.
5 Móz. 13,17
A héber szerint: az elátkozottból.
5 Móz. 14
5 Móz. 14,1
Lásd Móz. III. 19,28.
5 Móz. 14,1
pogány gyászolási szokás volt.
5 Móz. 14,5
A héber szerint: Jachmur, szarvasnemû állat, fürészforma, belül üres szarvakkal.
5 Móz. 14,5
A héber szerint: Dison, gazella-nemû állat.
5 Móz. 14,5
A héber szerint: Theo, egy neme a bérczi kecskének.
5 Móz. 14,5
A héber szerint: Szemer; nem tudni bizonyosan, miféle állat a szarvas- vagy gazella-nembõl.
5 Móz. 14,7
A héber szerint: körmük hasadt.
5 Móz. 14,7
Ezzel és a következõkkel vesd össze Móz. III. 11.
5 Móz. 14,13
héja-nemût.
5 Móz. 14,16
A héber szerint: Kós, egyneme az baglyoknak, mások szerint: vízi varju.
5 Móz. 14,17
A héber szerint: Salach, valószinûleg a lebukó pellikán, egy faja a buvárnak.
5 Móz. 14,18
A héber szerint: Chasida, gém.
5 Móz. 14,21
mindazt, mi nem törvényszerü módon öletett meg.
5 Móz. 14,21
Lásd Móz. II. 23,19.
5 Móz. 14,22
Lásd Móz. V. 12,17.18.
5 Móz. 14,28
minden harmadik évben.
5 Móz. 14,28
A héber szerint: Minden harmadik év végével azon esztendei jövedelmed minden tizedét különözd el, és hagyd kapuidban. – Ez a tized, némelyek szerint, különbözõ az elõbbi két tizedtõl, mások szerint, ez a második tized, mely a 22–24. versben van megparancsolva; csak azon különbséggel, hogy a harmadik évben nem, szokás szerint, a szent hajlékban, hanem otthon költetett el.
5 Móz. 15
5 Móz. 15,1
Ez a kisebb engedmény-év, a nagyobbat, vagyis jubilemi évet, lásd Móz. III. 25,10.
5 Móz. 15,2
A héber szerint: Minden hitelezõ, ki felebarátjának valamit kölcsönzött, engedje el neki, ne szorítsa felebarátját és atyjafiát; mert az Úr engedmény-éve kihirdettetett. – A hitelezõ köteles volt elengedni az adósságot, de csak a valódi szegény vehette igénybe e rendelés jótéteményét (4. 11. v.).
5 Móz. 15,3
a ki nem hitsorsosod.
5 Móz. 15,4
A héber szerint: ha szûkölködõ nem lenne köztetek (ki az engedményre szoruljon), de kik mindig lesznek (11. v.). Mások másképen.
5 Móz. 15,6
ha Uradhoz Istenedhez hiv maradsz, s a hetedik évben az adósságot elengeded.
5 Móz. 15,9
nem hajthatom be ez elõtt adósságomat.
5 Móz. 15,17
ily módon jelentetett ki, hogy a házhoz tartozóvá lett.
5 Móz. 15,18
ne essék nehezedre.
5 Móz. 15,18
A héber szerint: mert egy béresnek kettõs diját szolgálta le nálad hat évig; – mert éjjel is késznek kellett lennie, és nehezebb munkára szoríttathatott, mint a napszámos.
5 Móz. 15,20
azon elsõ fajzásokat, melyeket Izrael fiainak szabad volt megenniök, tulajdonképen a második fajzásokat. Lásd Móz. V. 12,17. 14-ik jegyz.
5 Móz. 15,22
Lásd Móz. V. 12,15. 11-ik jegyz.
5 Móz. 16
5 Móz. 16,1
az elõkészület éjjel volt, az indulás reggel.
5 Móz. 16,2
Mózes itt mindazon áldozatokat egybefoglalja, melyek a húsvét-ünnepi idõ alatt, törvény szerint és önkéntes buzgóságból bemutattattak. Lásd Móz. IV. 28,19.23.
5 Móz. 16,3
az atyák sanyarúságának emlékére.
5 Móz. 16,3
némelyek szerint: nagy sietséggel. Lásd Móz. II. 12,39.
5 Móz. 16,6
Tedd hozzá a héber szerint; ugyanazon hónapban, ugyanaz napon, mikor stb. Lásd Móz. II. 12,6.
5 Móz. 16,8
nagy ünnepe. Móz. III. 23,36.
5 Móz. 16,9
vagyis: az naptól, midõn a zsenge kéve bemutattatott. Lásd Móz. III. 23. r.
5 Móz. 16,10
azaz: mint tõled telik. Lásd 17. v.
5 Móz. 16,18
Némelyek a héber „Soterim“ szót „iróknak“ forditják, kik alatt valószinûleg igazgatási tisztviselõk értetnek. Lásd Móz. IV. 11,16. Móz. V. 20,8.9.
5 Móz. 16,21
mint a pogányok teszik. Lásd Birák 3,7.
5 Móz. 16,22
Lásd Móz. III. 26,1.
5 Móz. 17
5 Móz. 17,2
azaz: városaid, melyek úgy neveztetnek, mivel a kapu, a törvényhely, legnevezetesebb része volt a városnak.
5 Móz. 17,5
a birákhoz.
5 Móz. 17,8
a szándékos és akaratlan gyilkosság.
5 Móz. 17,8
polgári peres-ügy,
5 Móz. 17,8
a valóságos és csak látszó poklosság között. Lásd Móz. III. 13. r. A héber szerint: sérelem és sérelem között.
5 Móz. 17,8
különbözõ véleményben vannak.
5 Móz. 17,9
a fõpaphoz; mások szerint: világi fõbiróhoz; de lásd 12. v. Móz. V. 21,5.
5 Móz. 17,12
A héberben némelyek szerint: vakmerõségbõl.
5 Móz. 17,13
A héberben némelyek szerint: vakmerõ ne legyen.
5 Móz. 17,14
Mózes elõre megmondja a történendõt (Kir. I. 8,5–7), és törvényt ad a választandó királyra nézve.
5 Móz. 17,15
Igy választattak Saul és Dávid, az utóbbinak Isten a királyságot mindenkorra biztosítá.
5 Móz. 17,16
A héber szerint: hogy lovai számát gyarapítsa; ne legyen hódító, meg akarván nyerni Egyiptomot, mely lovakban gazdag.
5 Móz. 17,17
csak kevés, mint Dávidnak, nem pedig sok, mint Salamonnak volt.
5 Móz. 17,17
fukarságból fölhalmozva; mert Dávid igen nagy kincset gyüjtött templomépitésre, de azért ezt Isten nem roszalta.
5 Móz. 17,19
a keresztény fejedelmek közõl az Isten igéje iránti szeretetökrõl nevezetesek valának: nagy Constantin, nagy Károly, sz. István magyar, sz. Lajos franczia, Alfréd angol király, és több mások.
5 Móz. 17,20
Gyönyörû erkölcsi-tanítás minden magasrangu elõljáróra nézve. Kik hogy alattvalóiknak példát adjanak, kerüljék a test és szemek kivánságát, az élet kevélységét, szemérmesen, igazságosan s istenfélõleg éljenek e világon.
5 Móz. 18
5 Móz. 18,3
illetménye, jövedelme.
5 Móz. 18,3
békeáldozatot, melyet Izrael fiai a szent helyen költöttek el. Lásd Móz. V. 12,6. A papok egyéb illetõségeirõl lásd Móz. III. 6. r. 7,32–33.
5 Móz. 18,3
A héber szerint még hozzá adatik: mind a két állat.
5 Móz. 18,4
A tizeden kivûl Izrael fiai még zsengéket is adtak a papoknak; sz. Jeromos szerint ez jövedelmök 40–60-ad részébõl állt.
5 Móz. 18,5
A héber szerint: az Úr nevében, az õ megbizásából.
5 Móz. 18,6
a levita-városoknak. Lásd Móz. IV. 35. r.
5 Móz. 18,6
Itt azon levitákról van szó, kik a törvényes idõn kivûl, mikor t. i. a szolgálat sora rájok jött, önkéntesen vagy bizonyos ideig, vagy pedig folytonosan a szent hajlékban szolgálni akartak.
5 Móz. 18,10
Vesd össze Móz. III. 18,21.
5 Móz. 18,10
nincs meg a héber szövegben.
5 Móz. 18,10
A héber szerint: se jósló (t. i. ne találtassék közöttetek.).
5 Móz. 18,10
A héber szerint: ki a felhõkbõl és kigyókból jósol.
5 Móz. 18,11
Lásd Móz. III. 20,27.
5 Móz. 18,13
légy osztatlan szivû.
5 Móz. 18,14
A héber szerint: neked pedig nem ilyesmit juttatott osztályúl a te Urad Istened.
5 Móz. 18,15
Ez a próféta, Jézus Krisztus (Ján. 6,14. 1,21. Ap.cs. 3,22. 7,37.) ki mint tanitó, közbenjáró, vezér, csodatévõ és Isten barátja úgy hasonlított Mózeshez, mint egyik próféta sem (Móz. V. 34,10. Móz. IV. 12,6–8.); egyszersmind pedig Mózest végetlenûl fölûlhaladta.
5 Móz. 18,16
megijedve az Úr szózatától és rettentõ fönségétõl, könyörögtél (Móz. II. 20,19.): hogy Isten maga ne szóljon, hanem én szóljak az Úr nevében; ezen kérést az Úr teljesíté, s még inkább fogja teljesíteni jövendõben, támasztván közöttetek ama prófétát és igazi Megváltót, ki az Úr haragját feltartóztatja, a kinek én csak elõképe vagyok.
5 Móz. 18,17
Te jobban értettél, mint õk; mert oly közbenjáróra van szükségök, ki az Istenség hatalmát föltartóztassa. Lásd Jerem. 30,21.
5 Móz. 18,22
A megtörtént csoda nem mindenkor bizonysága valamely próféta isteni küldetésének; okát lásd Móz. V. 13,2. hanem az elõre kijelentett, de be nem következett csoda kétségtelen bizonyság ellene.
5 Móz. 19
5 Móz. 19,2
három már választva volt a Jordánon innét, Móz. IV. 35,13. Móz. V. 4,41.
5 Móz. 19,3
éjszaki vagy felsõ, közép és déli, vagy alsó részre oszszd a tartományt, és mindenikben válaszsz egy menedékvárost.
5 Móz. 19,5
példának okáért.
5 Móz. 19,6
a vérboszúló.
5 Móz. 19,6
a menedék-városhoz.
5 Móz. 19,7
túl a Jordánon.
5 Móz. 19,8
egész az Eufratesig. Lásd Móz. I. 15,18.
5 Móz. 19,9
az ország keleti részén. Azonban e városok soha sem választattak el, noha Izrael fiainak birodalma egy idõben Dávid és Salamon alatt egész az Eufratesig terjedett; valószinûleg azért, mivel az izraeliták közõl senki sem akart ott megtelepedni.
5 Móz. 19,13
engeszteld meg az ártatlanúl ontott vért.
5 Móz. 19,21
azon büntetést szabd rá, melyet a vádlottnak kellett volna szenvedni, ha ellene a vád beigazoltatik. Azonban a rabbik magyarázata szerint, a testi büntetést, kivéve a halálost, szabad volt pénzbirságra változtatni.
5 Móz. 20
5 Móz. 20,5
A héber szerint: tisztviselõk, Lásd Móz. V. 16,18.
5 Móz. 20,5
nem költözött bele ünnepélyesen.
5 Móz. 20,6
melynek gyümölcseit még nem élvezhette, a mi csak az ötödik évben történt; mert a három elsõ év termése illetetlenûl maradt, a negyediké Istennek szenteltetett, csak az ötödik évben szedhette tulajdonosa. Lásd Móz. III. 19,23–25.
5 Móz. 20,9
A héber szerint: Õk (a tisztviselõk) állítsanak hadnagyokat a nép élére.
5 Móz. 20,10
mely nem kananei. Lásd 15. 16. v.
5 Móz. 20,14
mindezt foglaljátok el zsákmányúl.
5 Móz. 20,17
A héber szerint: vesd átok alá.
5 Móz. 20,19
A héber szerint: mert vajjon ember-e a tartomány fája, hogy (általad) az is ostromoltassék. Mások másképen értelmezik.
5 Móz. 21
5 Móz. 21,2
a megölt ember körûl fekvõ városokból.
5 Móz. 21,4
A héber némelyek szerint, szüntelen folyó patakot jelent.
5 Móz. 21,5
A héber szerint: azok szavára itéltessék el minden pör és minden sérelem.
5 Móz. 21,7
kiontatni; mi nem tudjuk, ki a gyilkos.
5 Móz. 21,8
a gyilkosságot.
5 Móz. 21,9
A héber szerint e vers: Igy hárítsd el az ártatlan vért magadtól, hogy azt cselekedjed, mi igaz az Úr szemei elõtt. – Az egész szertartás tanúlságul szolgált Izrael fiainak, mily nagy vétek a gyilkosság, s mennyire kell attól õrizkedniök. Egyszersmind elõképes jelentõséggel is birt Krisztusra nézve, ki a tulajdon bûnnek igáját soha sem viselé.
5 Móz. 21,12
Itt oly nõrõl van szó, ki nem a kananeusok közõl való volt, mert a kananei nõket mind meg kellett ölni.
5 Móz. 21,12
hogy megtisztúljon. Lásd Móz. III. 14,8. Móz. IV. 6,9.
5 Móz. 21,12
gyászolás jeleûl.
5 Móz. 21,14
rabszolgálóúl nem használhatod.
5 Móz. 21,14
mások szerint: mert elgyengítetted, elháltad. Isten megengedé az elválást, hogy elejét vegye a nagyobb rosznak, mely ezen, akkor még nyers nép között támadhatott. Lásd Móz. V. 24. r. 2-ik jegyz.
5 Móz. 21,17
A héber szerint: erejének, vagy velejének.
5 Móz. 21,17
Lásd Móz. I. 49,3. 4-ik jegyz.
5 Móz. 21,20
A héber szerint: tobzódó és részeges.
5 Móz. 21,22
A héber szerint: megöletvén.
5 Móz. 21,22
gyalázatúl és intésûl. Móz. IV. 25,4.
5 Móz. 21,23
A héber szerint: éjjelen át.
5 Móz. 21,23
különösen utálatra méltó Isten elõtt, mert csak a legnagyobb gonosztevõk akasztattak föl haláluk után gyalázatúl és intésûl. Krisztus Jézus, ki minden bûneinket magára vette, és érettünk átokká lett azért választá a gyalázatteljes keresztet, hogy minket megszabadítson az átoktól, melyet a törvény megszegése által magunkra vontunk. Lásd Gal. 3,13.
5 Móz. 22
5 Móz. 22,5
Igy cselekedtek némely bálványimádók, isteneik tiszteletére, természet elleni fajtalanságot ûzvén. Lásd Móz. III. 18,20. 20,10.
5 Móz. 22,7
irgalmasságot cselekedvén. Móz. III. 22,28.
5 Móz. 22,8
keleten a háztetõk laposak, és sétahelyûl szolgálnak.
5 Móz. 22,9
nehogy kétféle zsenge mutattassék be Istennek egy földrõl (Móz. III. 19,19.), mi Isten elõtt kedves nem lehetett, mivel minden ilyféle, vegyítéket utál, csak az egyféleséget szereti, annak jelképeûl, hogy Izrael népe nem vegyûlvén más nemzetekkel, egységét tökéletesen föntartsa.
5 Móz. 22,10
Lásd Kor. II. 6,14.
5 Móz. 22,11
Lásd Móz. III. 19,19.
5 Móz. 22,14
némelyek szerint a héber: és gyalázatos váddal terheli.
5 Móz. 22,18
Lásd Móz. V. 25,2.3.
5 Móz. 22,19
válás által. Lásd Móz. V. 24,1.
5 Móz. 22,21
A héber szerint: vezessék ki.
5 Móz. 22,28
A héber szerint: és rajta éretnek.
5 Móz. 22,30
mostoha-anyját. Lásd Móz. III. 18,8.
5 Móz. 23
5 Móz. 23,1
A heréltek kizárattak a polgári jogokból, hogy a zsidók gyermekeiknek természetelleni megcsonkításától elidegenítessenek, s egyszersmind emlékeztessenek a lelki tökélyre, melyre nekik, mint Isten népének törekedniök kellett.
5 Móz. 23,3
t. i. a férfiak; mert az asszonyok mehettek. Lásd Rut 4,13. 1,4.
5 Móz. 23,8
tehát az egyiptominak vagy idumeusnak izraeli nõvel kötött házasságból származott unokái.
5 Móz. 23,10
Lásd Móz. III. 15,16.
5 Móz. 23,15
idegen népektõl. 16. v.
5 Móz. 23,18
ezt a pogányok gyakorolták. Önmagukat árúba bocsátották, s a nyert díjat isteneiknek áldozták, tõlök egy vagy más kegyelmet kérvén.
5 Móz. 23,19
semmiféle kamatot ne végy (Móz. II. 22,25. Móz. III. 25,36.). A zsidók közt tiltva volt, kamatra kölcsön adni, részint azért, mivel birtokuk nem pénzbõl állt, hogy annak kamatjából kellett volna jövedelmet venniök, hanem fekvõ jószágból; részint azért, mivel kölcsönzött pénzök nem volt veszedelemnek kitéve, mert az adósnak javain vagy személyén kárpótlást vehetett (Móz. III. 25,47.). – A kereszténynek is tiltva van szegény felebarátjától uzsorát zsarolni; csak ha a kölcsönzött pénz által jövedelme csökkenne, vagy kára történnék, vagy a kölcsön elveszés veszedelmében forogna, akkor szabad törvényszerû mérséklett kamatot venni.
5 Móz. 23,20
kinél a kölcsönzött vagyon nem volt biztosítva földbirtok által.
5 Móz. 23,24
A héber szerint: a mennyit kivánsz, míg jóllaktál.
5 Móz. 24
5 Móz. 24,1
házasságtörés vagy egyéb okok miatt, melyek a férjnek és gyermekeknek kárára lehetnének. Lásd Máté 5,31. 19,3.
5 Móz. 24,1
Isten a zsidóknak fontos okokból megengedé az elválást keményszivûségök miatt; mert hajthatlan nyers természetöknél fogva a házassági kötés, föntartása még nagyobb roszat húzott volna maga után, mint az elválás.
5 Móz. 24,1
Tehát a válás-levél megirása, annak kézbesitése s a nõnek a házból elküldetése voltak az elválásnak szükségképen megkivántató elõzményei… mind megannyi föltételek, melyek a férjnek alkalmúl szolgálhattak, hogy szándékát jobbra változtathassa.
5 Móz. 24,4
A héber szerint: miután megfertõztetett; mert az utálat Isten elõtt. A nõ megfertõzöttnek mondatik a második házasság által, mely még elsõ férje éltében köttetett, mivel a második házasság magában ugyan nem vétek, miután azt a törvény megengedte, de némileg még is bûnbõl, t. i. a zsidók keményszivûségébõl származott, s így más törvényszerû tisztátalansághoz hasonlított. (Lásd Móz. III. 11. 1-sõ jegyz.). Továbbá az isméti egybekelés az elsõ férjjel utálatnak, bûnnek mondatik, részint mivel azon gyanút költi, mintha az elválás elegendõ ok nélkül történt volna; részint mivel ha az ismételt egybekelés megengedtetik, az elválás gyakoribb leendett; részint mivel az által a házassági szent szövetség az önkénynek és aljas indulatoknak játékává alacsonyíttatott volna.
5 Móz. 24,4
ne szennyezd be bûnnel.
5 Móz. 24,6
a kézi malmot, mi által itt minden kenyérkereseti eszköz értendõ.
5 Móz. 25,6
annyi, mintha életét vennéd zálogba.
5 Móz. 24,7
A héber szerint: ki embert lop atyjafiai közõl.
5 Móz. 24,8
büntetésûl a papok iránti engedetlenség miatt. Lásd Móz. IV. 12,10. Krón. II. 26. r.
5 Móz. 24,10
nehogy olyasmit végy el, mire az adósnak elkerûlhetlen szüksége van, hanem õ maga adjon neked a kölcsönnek megfelelõ zálogot. Ehhez az emberiességnek más okai is járúlnak, t. i. a becsületérzés kimélete, mely egy szegényes háztartásnak fölkutatása által könnyen megsértethetnék; továbbá, hogy a gazdagok kõszivûségének némi gát vettessék.
5 Móz. 24,12
ha arra éjjel szüksége van, minõ p. o. a felsõ ruha, melyben alszik. Móz. II. 22,26.
5 Móz. 24,15
A héber szerint: mert szegény, és lelke kivánja azt.
5 Móz. 24,16
a mi régi barbár szokás. Lásd Kir. IV. 14,6. Jerem. 31,30. Ezekiel 18,19.20. Krón. II. 25,4.
5 Móz. 25
5 Móz. 25,1
A héber szerint: törvény elé mennek, itéljék meg (a birák) õket (a feleket).
5 Móz. 25,4
mely azt nyomtatja, vagy azon nyomtató szekeret von át, keleti szokás szerint.
5 Móz. 25,5
egy házban, vagy helyen, vagy általán zsidóországban, és közös örökségök van. Lásd Rut könyvét.
5 Móz. 25,5
sógora, vagy általában közelrokona, ki a romai törvényben levirnek neveztetik. Lásd Móz. I. 38,8.
5 Móz. 25,5
vegye el nejét feleségûl.
5 Móz. 25,6
a megholtnak.
5 Móz. 25,6
és azt örökölni engedje, hogy a megholtnak se neve, se öröksége el ne veszszen.
5 Móz. 25,7
hol a törvény kiszolgáltatott.
5 Móz. 25,9
jelûl, hogy testvére után nem akar örökösödni, mert a belépés által vettek valamely földet birtokba. Zsolt. 59,10. 107,10.
5 Móz. 25,10
és övéinek.
5 Móz. 25,13
melyben a nehezékeket tartod. Péld. 16,11.
5 Móz. 25,14
A héber szerint: Efa.
5 Móz. 25,19
Amaleknek.
5 Móz. 26
5 Móz. 26,2
a különféle idõszakokban, midõn azokat feláldozni kellett. Lásd Móz. III. 2,14. 23,10.15. Móz. IV. 28,26.
5 Móz. 26,5
Fordításunk szerint a szírus alatt Lábán értetik (Móz. I. 31.); de a héber szöveg igy szól: Bujdosó arammi (szirus) volt atyám; (egy idegen Szíriában Lábánnál). – Az úgynevezett LXX. görög ford. szerint: Atyám elhagyta Szíriát, és leköltözött Egyiptomba.
5 Móz. 26,11
vígan elköltvén a békeáldozatot, a tizedet és egyéb áldozat-adományt.
5 Móz. 26,14
midõn gyászolás által tisztátalan voltam.
5 Móz. 26,14
nem különöztem el áldozatra; – vagy: nem költöttem el abból semmit tisztátalan használatra.
5 Móz. 26,14
temetési torra, melyben tiltva volt szenteltet enni.
5 Móz. 27
5 Móz. 27,3
Flav. József, a zsidótörténetíró szerint: az alább következõ áldás és átok iratott e kövekre; mások szerint: az egész törvény; ismét mások szerint, Mózes V. könyve, a Deuteronomium. Az irás hihetõleg fris vakolatra tétetett.
5 Móz. 27,4
a szamariai kéziratokban olvastatik: Garízim, s a késõbbi szamaritánusok ezért, s az 5. és 12. vers miatt állították: hogy a Garízimhegy igazi helye az imádásnak. Lásd Ján. 4,20.
5 Móz. 27,6
Lásd Móz. II. 20,25. Józ. 8,31.
5 Móz. 27,12
A Garízimhegy Hébaltól délre feküdt, s a kettõ között volt Szikem. A Garízim hegyén kellett a hat nemzetségnek áldani, vagyis tulajdonképen a papok és leviták által mondott áldást Amen- szóval megerõsíteni.
5 Móz. 27,13
a leviták átkát megerõsitendõk. Az áldás- és átokmondásra kiválasztott leviták és papok a frigyszekrénynyel a völgyben állottak ama két hegy között.
5 Móz. 27,15
Az átok és áldás, melyet a papok és leviták az igért földre Józue alatt történt beköltözéskor mondottak (Józ. 8,33.), arra szolgált, hogy Izrael fiainak az Istennel kötött szövetsége megújittassék, és hogy õk ünnepélyesen intessenek az Úr parancsainak megtartására. Egyszersmind, a sz. atyák magyarázata szerint, e tény elõképe volt az utolsó itéletnek, melyben az igazi Józue, Jézus Krisztus, az örök életbe leendõ bemenetkor a juhokat jobbra állítván, megáldja, s a bakokat balrészen örökre megátkozza. Mindezen átkok azon bûnökre is vonatkoznak, melyek titkosak lehettek.
5 Móz. 27,15
a hat nemzetség.
5 Móz. 27,18
a testi vagy lelki vakot, a gyanútalant, az ártatlant gonosz tanítás és rosz példa által.
5 Móz. 27,20
A héber szerint: atyja leplét. Lásd Móz. V. 22,30.
5 Móz. 28
5 Móz. 28,5
A héber szerint: Áldás lesz kosaradban (fáid gyümölcsében), és sütõteknõdben (buzaterményedben).
5 Móz. 28,10
hogy Isten népe vagy.
5 Móz. 28,13
elsõ, és nem utolsó néppé.
5 Móz. 28,17
A héber szerint: mint 5. v. 1-sõ jegyz.
5 Móz. 28,20
A héber szerint: Átkot és romlást, vagy veszedelmet. Mások máskép fordítják.
5 Móz. 28,22
A héber szerint: sorvadással.
5 Móz. 28,22
mi a vetéseket megüszögösíti.
5 Móz. 28,24
szárazságot ad.
5 Móz. 28,24
legnagyobb szárazság lesz.
5 Móz. 28,25
A héber némelyek szerint: csúfságúl, gyalázatúl leszesz a föld minden országában.
5 Móz. 28,27
ez valószinûleg a bélpoklosság.
5 Móz. 28,27
A héber szerint: Egyiptom fekélyével, kelésekkel az alfelen, varral és viszketeggel.
5 Móz. 28,29
Ily vakon tapogatnak a zsidók még ma is az evangéliom világosságában. Lásd Kor. II. 3,15.
5 Móz. 28,35
mások a héber szerint: tomporodon.
5 Móz. 28,36
Lásd ennek teljesedését Kir. IV. 24,15. 25,7.
5 Móz. 28,36
elcsábítva példájok által, vagy kényszerítetve általok. Tiz nemzetség a bálványimádók között szóratott szét, csak Júda maradt elkülönözve különös isteni gondviselés által, mert abból kellett származni a Messiásnak.
5 Móz. 28,37
A héber szerint: iszony és gyalázat leszesz.
5 Móz. 28,46
Ezek azon istenitéletek, melyek eddig a zsidókra szállottak, különösen pedig azt érthetjük, hogy a népek között mind a mai napig oly csodálatosan föntartatnak.
5 Móz. 28,49
Mózes itt jövendölõ lélekkel egybefoglalja a zsidók fogságbavitetését a kaldeusok által, és elszóratását a rómaiak által, mint ez nem ritkaság a prófétáknál, kik egymástól távol esõ, de hasonló eseményeket egybefoglalnak. Lásd a bevezetést a prófétákhoz.
5 Móz. 28,53
Lásd Kir. IV. 6,28.29. Jerem.siralm. 2,20. 4,10. Ezekiel 5,20. Baruk 2,2.3.
5 Móz. 28,57
A héber szerint: irígykedni fog… fiaira és leányaira, és az utószülöttre, vagy: irigyelni fogja fiaitól és leányaitól az utószûlöttet, vagy szülepet, mely tõle elmegy.
5 Móz. 28,66
mintha minden perczben elszakadható hajszálon függene.
5 Móz. 28,68
Ez mind a babiloni fogság idejében, mind Jerusalemnek Titus által végbevitt elpusztitásakor teljesûlt; az elsõnek idején nagy számú zsidóság költözött Egyiptomba. (Kir. IV. 25,25.); Jerusalem pusztulása után pedig sok ezer zsidót vittek a romaiak fogva hajókon Egyiptomba, s ott részint nyilvános közmunkára használták õket, részint rabszolgákúl eladták.
5 Móz. 29
5 Móz. 29,1
Ezek a szövetség-igék, melyek a Hóreben (Sinain) kötött frigyéihez adandók.
5 Móz. 29,4
Mózes (így szól sz. Ágoston) ezt nem mondotta volna, ha Izrael fiai magok nem lettek volna vétkes okai elhagyatottságuknak. Mikor az isteni segély hiányzik, az ember gonoszsága az által nem menthetõ; mert Isten itéletei néha elrejtettek ugyan, de mindig igazságosak. Isten részesít adományaiban, de azért a szabad akaratot nem korlátozza; s annyiból mondatik itt: hogy nem adott az Úr értelmes szivet stb. azaz: nem erõszakolta rátok.
5 Móz. 29,6
ki gondotokat viseli s titeket ezek nélkül is föntartott.
5 Móz. 29,10
A héber szerint: tisztviselõitek.
5 Móz. 29,11
az idegen rabszolgákkal együtt, kiket a legközönségesebb szolgálatra alkalmaztak. Móz. II. 12,38. Vesd össze Józ. 9,21.27.
5 Móz. 29,15
a következõkkel, utódokkal.
5 Móz. 29,19
hogy a bûnös az ártatlant is eltiporja; igy adja a görög fordítás e közmondást.
5 Móz. 29,23
terméketlenné tévén.
5 Móz. 29,26
Némelyek igy adják a hébert: kiknek semmi jótéteménynyel sem voltak lekötelezve. Lásd Móz. V. 4,19.
5 Móz. 29,29
Mások szerint: Ezek az Úrnak titkai, de a melyek kijelentettek, stb. vagy, de a mik kijelentettek, minket és gyermekeinket illetnek.
5 Móz. 30
5 Móz. 30,3
Ez teljesûlt a babiloni fogság után (Ezdr. II. 1,8.9.), s egészen be fog teljesedni, ha egykor egész Izrael az anyaszentegyház keblébe tér.
5 Móz. 30,11
A héber szerint: nincs elõtted elrejtve (annyira, hogy az isteni kegyelem segítségével be ne láthatnád, és ne teljesíthetnéd).
5 Móz. 30,14
Csak hinned kell, különösen az eljövendõ Megváltóban (Rom. 10,6–9.). Bár neki még sokat kell az égbõl hoznia, és isteni munkáját a földön véghez vinnie, de azért már most is közelíthetsz hozzá és törvényeihez hit által, és részt vehetsz minden müveiben.
5 Móz. 30,20
Mások a hébert így fordítják: mert ez a te életed stb.
5 Móz. 31
5 Móz. 31,2
nem lehetek tovább vezéretek.
5 Móz. 31,9
némelyek szerint, csak az ötödik könyvet; de Mózes egyebet is fölírt Isten parancsára (Móz. II. 17,14. 34,27.); miért ne irta volna tehát mindaz öt könyvet, fõkép miután a törvénynek föl kellett olvastatnia (11. v.), s az ötödik könyv csupán nem foglalta magában mindazt, mit Izrael fiainak szivökre kellett kötni.
5 Móz. 31,9
kik a szekrény hordozásáról gondoskodtak (Móz. IV. 4.), vagy ünnepélyes alkalmakkor azt magok vitték. Józ. 3,3. 6,12.13.
5 Móz. 31,13
kik most még kisebbek, hogysem megérthessék.
5 Móz. 31,19
Lásd Móz. V. 32. r.
5 Móz. 31,19
mások szerint: fiai ellen.
5 Móz. 31,20
mások szerint: engem megvetnek.
5 Móz. 31,21
utódaid soha sem fogják azt elfeledni.
5 Móz. 31,24
mindaz öt könyvet.
5 Móz. 31,28
A héber szerint: tisztviselõket.
5 Móz. 31,29
A héber szerint: idõ jártával.
5 Móz. 32
5 Móz. 32,3
hirdetem, magasztalom.
5 Móz. 32,4
A héber szerint: õ kõszál, minden müvei tökéletesek, és minden utai igazságosak.
5 Móz. 32,5
és most is vétkeznek.
5 Móz. 32,5
a bálványozás által. Lásd Móz. V. 29,17. A héber szerint: önmagok gyalázatára.
5 Móz. 32,6
Egyiptomban tett csodái által, általában az által, hogy különösen magának választa téged.
5 Móz. 32,8
már a babiloni toronyépítés után történt néposztáskor gondoskodott Isten Izraelrõl, s a népek között kitûzte a határokat Izrael fiainak száma szerint. Mások szerint, már a néposztáskor tekintettel volt az Úr Izraelre; mert az emberiséget 12 fõnemzetségre osztá (Máté 19,28.) vagy 70 népre (Móz. I. 10.), azon 70 hetven lélek szerint, kik Egyiptomba mentek vala (Móz. I. 46,27.). A görög fordításban: Isten angyalainak száma szerint, kik t. i. a népek õrizetére rendeltettek, s kiknek száma a rabbik szerint 70. ugy hogy e versnek ez lenne értelme: a népeket az angyalok közt osztá el, Izrael népét pedig magának tartá fönn (Sirákf. 17,14.). Igy vélekedik több sz. atya.
5 Móz. 32,9
mintegy kötél által kimért örökségrésze.
5 Móz. 32,10
A héber szerint: Az üvöltés helyén. Isten már Egyiptomban pártolása alá vette e népet, de csak a pusztában kötött vele szövetséget, s ez által közelített hozzá szembetûnõleg.
5 Móz. 32,10
A héber szerint tulajdonképen: körülvevé, figyelembe vette, tartotta.
5 Móz. 32,13
a hegyes vidékû Palesztinába, mely földmivelésre, szõlõtermesztésre és marhatenyésztésre oly igen jó volt.
5 Móz. 32,13
Palesztinában a vad méhek a kõsziklákban mézelnek, s az olajfák ott, mint másutt, leginkább kövecses földön tenyésznek.
5 Móz. 32,14
tulajdonképen tejszint, tejfölt.
5 Móz. 32,14
Bászánnak kövér sikságáról való kosokat.
5 Móz. 32,14
a legjobb buzát.
5 Móz. 32,14
mely már kiforrott.
5 Móz. 32,15
A héber szerint: Jesurun, vagyis: az igaz, boldog; gyöngéd mellékneve Izraelnek. Lásd Izai. 44,2.
5 Móz. 32,15
mihelyt Izrael népe a kövér Palesztinába jött, elbizta magát, elhagyá Istenét, és bálványozásra vetemûlt.
5 Móz. 32,17
A héber szerint: Sedimnek, vagyis a hatalmasoknak, az uralkodóknak, a gonosz lelkeknek. Móz. III. 17,7. Kor. I. 10,20. Zsolt. 105,37.
5 Móz. 32,17
A héber szerint: kik csak imént jöttek divatba, a közel idõben.
5 Móz. 32,18
A héber szerint: a szirtet.
5 Móz. 32,19
A héber szerint: megutálta, megveté õt haragjában.
5 Móz. 32,20
elvonom tõlök kegyelmemet, és látni fogom, mi lesz végök?
5 Móz. 32,21
hiú bálványokkal, s babonás, isteni tisztelettel.
5 Móz. 32,21
kiket õk bolondoknak, s az isteni kegyelmekre fogékonytalanoknak tartanak (Rom. 10,19.), t. i. a pogányokat választom népemmé, s a zsidókat elvetem.
5 Móz. 32,22
Haragom eléri a gonoszokat már itt is és egykor a pokolban, és végre a földet s minden elemet tûz által fog megemészteni (Péter II. 3,10–12.).
5 Móz. 32,24
A hébert némelyek forróláznak forditják.
5 Móz. 32,24
némelyek szerint: mérges mirígygyel,
5 Móz. 32,24
mérgével.
5 Móz. 32,25
a mezõn és földeken.
5 Móz. 32,25
házaikban.
5 Móz. 32,26
A héber szerint: Megsemmisítem õket.
5 Móz. 32,31
az egyiptomiak, amaleciták, madianiták tulajdon szemeikkel látták, hogy Isten mikép oltalmazza népét.
5 Móz. 32,32
az én nemes szõlõtõm elfajúlt; szent atyáktól származott népem istentelen lett, mint a sodomaiak. Izai. 1,10.
5 Móz. 32,32
mások szerint: mérges szõlõ.
5 Móz. 32,34
azt hiszitek, hogy a rosz gyümölcsök elõttem ismeretlenek? minden föl van jegyezve könyvemben, s fön fog tartatni a boszuállás napjára.
5 Móz. 32,35
hogy elessenek büntetõ itéleteim súlya alatt.
5 Móz. 32,36
a híveken.
5 Móz. 32,36
a bezárkozottak alatt némelyek azokat értik, kik magokat az erõsségekben biztosaknak hitték, mások a foglyokat értik; a többiek alatt pedig az elfutottakat és azokat, kik magokat megadták. Ismét mások a bezárkozottak alatt értik a nem-harczosokat, kik otthon maradtak; a többiek alatt pedig azokat, kik a csata mészárlásától megmenekedtek. V. ö. Kir. III. 14,10. 21,21. Kir. IV. 14,26.
5 Móz. 32,40
esküszöm.
5 Móz. 32,40
a mint én élek mind örökké stb.
5 Móz. 32,42
a foglyoknak rabszolgaságuk jeléûl hajokat lenyírték. Némelyek ezt az ellenség fejedelmeinek koponyáira magyarázzák.
5 Móz. 32,43
a régi görög fordítás szerint: Dicsérjétek népek az õ népével, ti, kik fölvétettetek az egyházba. Rom. 15,10.
5 Móz. 32,49
Nébó egy része az Abarim-hegységnek.
5 Móz. 32,51
Zin.
5 Móz. 32,51
dicsõitettetek.
5 Móz. 33
5 Móz. 33,2
Az Úr Sinain adá törvényét. Mózes bevezetésûl a kitünõbb jótéteményeket említi, melyekben Isten Izrael fiait részesité.
5 Móz. 33,2
az édomi tartományban mutatá meg magát, hol a rézkigyót parancsolá fölállítani sokak gyógyulására.
5 Móz. 33,2
hol a Szentlelket a 70 vénre kiontá; az eredeti igéket a jövõ idõben is lehet venni, s akkor e szavak jövendölésképen vonatkoznak az új törvényre, a Krisztus által történt szabadúlásra, s a Szentlélek kiáradására (sz. Ágost.).
5 Móz. 33,2
az angyalok serege, kik õt környezik. Judás 14. Zsid. 1,6.
5 Móz. 33,2
A héber szerint: Jobbjáról a tüzes törvény számukra. Az ó és új törvény tüzes törvénynek mondatik, mert mindkettõ, a szeretet végett, tûz jelképe alatt adatott. Zsid. 12,18. Apost.cs. 2,3.
5 Móz. 33,3
a tizenkét nemzetséget. Lásd Móz. I. 48,19.
5 Móz. 33,3
A héber szerint: minden szenteid kezedben vannak. Mások szerint, a Messiáshoz szólva, mondja: Minden szenteit szereti teéretted.
5 Móz. 33,3
Más fordítók szerint: Õk (a szentek) lábaid mellett vannak, és fogadják parancsaidat.
5 Móz. 33,5
az Isten.
5 Móz. 33,5
A héber szerint: Jesurun Lásd Móz. V. 32,15.
5 Móz. 33,6
Rúben, kit még az atyai átok terhel (Móz. I. 49,4.), kevés számú legyen; de a héber eredeti az ellenkezõre is értelmezhetõ, t. i. Rúben nagy számú legyen; mint az úgynevezett LXX-ek görög fordításban áll. – Az áldó Mózes itt egészen mellõzi Simeont, talán azért mivel e nemzetség kevéssel elõbb bálványozás és fajtalanság által vétkezett; vagy pedig Júdával együtt vétetett. Lásd Móz. IV. 25,14.
5 Móz. 33,7
õ maga védi magát.
5 Móz. 33,7
t. i. az Isten. A próféta itt azon nehézségeket érinti, melyekkel Júdának küzdeni kell, hogy a tulajdonképeni királyi méltóságot, mely neki (Móz. I. 49,10.11.) igértetett Izraelben, elnyerje és megtartsa; különösen értendõ itt Dávid története, uralkodásának akadályai s az ellenségein vett nagy gyõzedelmek.
5 Móz. 33,8
A héber szerint: az Urim és Thummim (Móz. II. 28,30.), fény és tökéletesség, a papi hivatal. Itt a birtokrag Istenre vonatkozik.
5 Móz. 33,8
Áronnál és fiainál.
5 Móz. 33,8
Lásd Móz. II. 17. Móz. IV. 20.
5 Móz. 33,9
A papság Áronnál van, és nála kell maradnia, mert a leviták, nem tekintve rokonaikat s testvéri érzelmeiket, védelmezték Isten dicsõségét. Móz. II. 32,28. Móz. III. 10,5.
5 Móz. 33,9
a leviták.
5 Móz. 33,10
A héber szerint: kik itéleteidre tanítják Jákobot, és törvényeidre Izraelt.
5 Móz. 33,10
oh Isten!
5 Móz. 33,10
A héber szerint: Jóillatú füstölõszert tesznek színed elé, és égõáldozatot oltáraidra. Tehát a pap hivatala tanitásból és áldozásból áll.
5 Móz. 33,11
Ezen dicséret a Lévi nemzetségébõl származott Makkabeusok tetteire vonatkozik; különösen az Antiokuson, és Isten népének egyéb ellenségein nyert gyõzedelmeikre.
5 Móz. 33,12
az Úrnál. Benjamin Lévihez soroztatik, mert Benjamin birtokrészében kellett a templomnak épûlnie, és ezért neveztetik õ kedvencznek. Lásd Jer. 11,15.
5 Móz. 33,12
t. i. Benjamin.
5 Móz. 33,12
A héber szerint: Õ (az Úr) mindennap oltalmaza, és vállai (hegyei) között fog nyugodni.
5 Móz. 33,13
József fiai, Efraim és Manasszes igen termékeny tartományt nyertek, az elsõ innen, a másik túl a Jordánon.
5 Móz. 33,13
az esõbõl és harmatból.
5 Móz. 33,14
a napfénybõl s a holdnak kedvezõ befolyásából.
5 Móz. 33,15
a hegyi gyümölcsökbõl, u. m. borból, olajból stb. Lásd Móz. I. 49,26.
5 Móz. 33,16
a kiválasztot, megkoszorúzott.
5 Móz. 33,17
tulajdonképen: bõlény. Lásd Móz. IV. 23,22.
5 Móz. 33,17
Ez az áldás József mindkét fiára.
5 Móz. 33,18
vagyis: a hajózási alkalmon, mert a középtengerhez és Genezaret tavához közel feküdt. Lásd Móz. I. 49,13.
5 Móz. 33,18
melyek telvék minden javakkal. Lásd Móz. I. 49,14.
5 Móz. 33,19
õk (különösen pedig Zabulon) bár távol lesznek a templom-hegytõl, még is szorgalmasan fognak oda zarándokolni, és példájok által nem csak a többi nemzetségeket, hanem az idegen népeket is, kikkel viszonyban vannak, buzditani. A fõnebbi igék Barakra, és a Jabni meg Sisára fölött nyert gyõzelemre is magyaráztatnak, hol magát Isszakar különösen kitüntette (Birák 4,6.).
5 Móz. 33,19
a törvény által parancsolt áldozatokat.
5 Móz. 33,19
hajózás és tengeri kereskedés által meggazdagúlnak.
5 Móz. 33,19
Zabulon nemzetségénél találtatott állitólag oly homok, melybõl üveget készitettek; Zabulon egyszersmind bíborcsigákkal is kereskedett.
5 Móz. 33,20
terjedelmes birtokában Józ. 13,24. A héber szerint: Áldott legyen, ki Gádnak tért adott.
5 Móz. 33,20
leghatalmasabb királyokat fog legyõzni.
5 Móz. 33,21
a többi nemzetségek fölött, mert stb.
5 Móz. 33,21
fekszik eltemetve Mózes, lásd a követk. 34,6. A héber szerint: mert ott van az elrejtett tanitónak osztályrésze. Mások szerint: A legelsõt szemelé ki sajátúl (a legelsõ örökségrészt Rúbennel tul a Jordánon. Móz. IV. 32.); Mások másképen.
5 Móz. 33,21
ki törvényt adott, és a szerint itélt. Mások szerint, ez igék Gádra vonatkoznak, ki az Úr parancsa szerint Kanaán meghódítására segédkezet nyujtott. Móz. IV. 32,27.32. Móz. V. 3,18. Józ. 1,14.
5 Móz. 33,22
mint Bászán oroszlána, mely sebesen rohan martalékára.
5 Móz. 33,23
a nyugatit.
5 Móz. 33,23
nyugat és dél felé fog kiterjedni.
5 Móz. 33,24
Némelyek szerint: Áldott fiai közt.
5 Móz. 33,24
oly bõségben lesz olaja, hogy lábát is abban moshatja.
5 Móz. 33,25
A héber szerint: zárja, závárja, – éjszaki Palesztinában gazdagon fizetõ bányáira vonatkozik.
5 Móz. 33,25
Mások szerint: A minõ életed, olyan lesz nyugalmad.
5 Móz. 33,26
A héber szerint: Jesurun. (Lásd 5. v.)
5 Móz. 33,26
A héber szerint: Az egekbõl jõ segítségedre.
5 Móz. 33,26
fönségében a felhõkön.
5 Móz. 33,27
Mások szerint: Fenn van az õskor Istenének (az örök Istennek) lakhelye, és alant stb. (Õ fenn van az égben, de karjai a világ-mindenség legmélyebb fenekére is elérnek.)
5 Móz. 33,28
A héber szerint: harmatot csöpögtetnek.
5 Móz. 33,29
A héber szerint: Ellenségeid hizelegni (vagy fondorkodni) fognak: de te magasaikra föl fogsz hágni.
5 Móz. 34
5 Móz. 34,2
a közép-tengerig.
5 Móz. 34,3
a Jordán vidékét Jerikó völgyével együtt; a város körül ültetett számos pálmafáktól nevezteték pálmák városának. Lásd Birák 1,16. Krón. II. 28,15.
5 Móz. 34,5
Lásd Móz. V. 3,24. s követk.
5 Móz. 34,6
Isten az õ angyalai által, a zsidó és keresztény egyház hagyományai szerint. Az irásértelmezõk közvéleménye szerint, e részt nem maga Mózes, hanem vagy Józue, vagy Eleazar, az akkori fõpap, vagy más szent férfiú kapcsolá a törvénykönyvhöz. Akármint történt, mi a szent irásnak, a Szentlélek igéjének részeûl tekintjük azt, minthogy a hibázhatlan anyaszentegyháztól ilyenûl fogadtatott el.
5 Móz. 34,6
Az Isten Mózes sírját elrejtette, hihetõleg azért, hogy a bálványozásra úgy is igen hajló izraeliták kisértetbe ne jõjenek, legnagyobb emberök hulláinak bálványozó tiszteletet adni (Theod. Ar. sz. Ján.). Ezen bálványozó tiszteletre czélzott a sátán is, midõn sz. Mihály fõangyallal Mózes teste miatt viaskodott, kívánván, hogy sírját jelentse ki. Júdás 9. v.
5 Móz. 34,7
A héber szerint: ereje meg nem fogyatkozott.
5 Móz. 34,9
Lásd Móz. IV. 27,18. s követk.
5 Móz. 34,10
kit az Úr úgy megvilágosított, kivel oly bizalmasan társalgott volna. Kor. I. 8,3. Móz. II. 33,11.
5 Móz. 34,12
A héber szerint: rettentõségekben.
JÓZUE KÖNYVE.
Józue könyve, szerzõjétõl, Józuétól veszi nevét (Móz. IV. 13,17.), ki Mózes halála után a szent történetet folytatá (Sirákf. 46,1.), és könyvében a maga tetteit, Kanaán bevételét és felosztását egész halálaig elbeszéli. Azonban némely oly események is fordulnak elé e könyvben, melyek késõbben jegyeztetettek föl valamely szent férfiú által, ki valószinûleg Sion várának Dávid által történt bevétele elõtt élt, mivel az õ idejében még a jebuzeusok lakta Sion várában (Józ. 15,63.), kiket abból Dávid ûzött ki teljesen (Kir. II. 5,5–8.). Ezen könyv tehát tizenhét évi idõközt foglal magában, úgymint Mózes halálától (mely a világ ter. 2553. Kr. e. 1451.) egész Józue haláláig, (mely a világ ter. 2570. Kr. e. 1434-ik évben történt).
Józs 1
Józs 1,4
Itt a heteusok alatt minden kanaáni lakosok értendõk.
Józs 1,8
szorgalmasan hirdesd azt szóval és tettel.
Józs 1,8
szerencsés leszesz.
Józs 1,11
mannát, mely még hullott (Józ. 5,12.), és más élelmet, melyet az elfoglalt földön kaphattak.
Józs 1,11
E parancsot Józue csak akkor adá, miután a nép a Jordánhoz ért (Józ. 3,1.); itt csak azért említtetik, hogy Józue készsége kitûnjék, melylyel az Úr parancsának hódolt.
Józs 1,12
még mielõtt Izrael népe a Jordánhoz ért (Józ. 3,1.).
Józs 1,13
nyugváshelyet.
Józs 1,13
a Jordánon innét.
Józs 2
Józs 2,1
ki valószinûleg elõbbi erkölcstelen életmódja miatt neveztetett így. A kémek hozzája szállottak, hogy gyanút annál kevésbé támaszszanak, s tervöket annál biztosabban végrehajtsák.
Józs 2,5
Ámbátor Ráháb e hazudság által vétkezett, mégis érdemes lõn hiteért (9–13. v.) és hitének gyümölcseiért, t. i. engedelmessége-, irgalmas szeretete- és jámbor elszántságaért megigazúlni (Zsid. 11,31. Jak. 2,25.) és a Szentlélektõl dicsértetni. Alaposan föltehetni, hogy õ, miután az igaz Isten ismeretéhez jutott, a bálványozással és fajtalan élettel fölhagyott.
Józs 2,6
a háztetõre, hol a föld termékeit is szárították.
Józs 2,6
Némelyek szerint: pamuk-pozdorjával.
Józs 2,12
hûségjelûl (17. 18. v.).
Józs 2,14
életünkkel kezeskedünk érettetek.
Józs 2,15
a város kõkerítéséhez.
Józs 2,17
mi az esküszegés bûnét nem akarjuk magunkra venni, ha mi stb.
Józs 2,18
Több sz. atyák megjegyzik, hogy ezen vörös zsinór elõképe volt a szenvedõ Megváltónak, ki által Ráháb testileg és lelkileg megmentetett; és sz. Ágoston azt írja: Õ megmentetett, mert homlokán a Jézus Krisztus vérének jelét viselé; azért mondá a Megváltó a kevély farizeusoknak: Bizony bizony mondom nektek: hogy a vámosok és paráznaszemélyek megelõznek titeket az Isten országában (Máté 21,31.). Elõttetek mennek be, mert erõszakot tesznek magokon, erõszakot élõ hit által; mert kik magokon erõszakot tesznek, mennyeknek országát ragadják el magoknak.
Józs 2,19
önmaga lesz oka halálának.
Józs 2,21
azután.
Józs 2,22
vagyis: azon éjjel, a következõ nap és éjjel.
Józs 3
Józs 3,1
A héber szerint: korán reggel.
Józs 3,1
az nap, melyen oda értek, a következõ nap és a harmadik nap egy része alatt.
Józs 3,2
A héber szerint: tisztviselõk.
Józs 3,5
Lásd Móz. II. 19,10.14.15.
Józs 3,8
mikor a víz szélére értek.
Józs 3,8
hogy ez idõ alatt az alúl levõ víz lefolyása, s a felûlrõl jövõ víz összetorlódása által (13. v.) az átmenetelre út képzõdjék.
Józs 3,15
A héber szerint: a szekrény hordozói.
Józs 3,15
Az Egyiptomból történt kijövet 41-dik évében, Nizan (a mi martziusunk- és aprilisunknak megfelelõ aratási) hónap volt, midõn Izrael fiai a Jordánon átkeltek. E hóban érik az árpa Palesztinában, és a kezdõdõ meleg a havat fölolvasztja a hegyeken, melynek vizétõl a folyók megáradnak.
Józs 3,16
A héber szerint: A víz nagy gáttá vagy torlattá alakúlt nagy messzeségre Adama várostól, mely Zártántól oldalvást fekszik.
Józs 3,16
A héber szerint: mely a sós-tenger.
Józs 3,17
azaz: rendben. A héber szerint: biztosan, erõs lábon.
Józs 4
Józs 4,2
Lásd Józ. 3,12.
Józs 4,6
jövendõben.
Józs 4,9
Józue tehette ez észrevételt, ha életének vége felé, tehát 16 év múlva írta e könyvet.
Józs 4,10
hogy bátran menjenek ellenségeik ellen, és hogy Rúben, Gád egész és Manasszes félnemzetsége elõl menjenek. (12. v. Móz. IV. 32,28.)
Józs 4,16
ennek és a következõ három versnek a 11-ik elõtt kellene lennie. Ily átcserélések többször fordúlnak e könyvben elõ.
Józs 4,18
A héber szerint: és lábtalpaik a kiszáradt folyót ismét elhagyák; vagy lábtalpaik a száraz partra léptek.
Józs 4,19
az egyházi év elsõ (Nizan) havában. Lásd Józ. 3,15.
Józs 5
Józs 5,1
A héber szerint: míg átmenénk.
Józs 5,2
Lásd Móz. II. 4,25.
Józs 5,2
A körûlmetélést, mely a pusztai vándorláskor abbanhagyatott, hozd ismét vissza 4. 5. v.
Józs 5,3
e tényrõl így nevezteték utóbb e halom.
Józs 5,9
az elõbõrt, mely által az egyiptomiakhoz, valamint a többi pogányokhoz is hasonlók valátok; irtsatok ki tehát magatokból minden pogány érzûletet is.
Józs 5,9
azaz: elvevés.
Józs 5,11
azaz: pörkölt árpa, vagy egyéb gabonaszemekbõl készûlt pogácsát.
Józs 5,13
láta egy angyalt az Isten nevében (Ágost. Jerem.).
Józs 5,14
talán Mihály, a választott nép fejedelme. Dániel 10,21. 12,1.
Józs 5,14
hogy e tartomány meghóditásánál az isteni segélyrõl biztosítsalak.
Józs 6
Józs 6,4
hét pap.
Józs 6,4
Lásd Móz. III. 25,9. Mások a hébert kos szarvából készûlt kürtnek fordítják.
Józs 6,12
koránreggel.
Józs 6,17
A héber szerint: a város és minden, a mi benne van, átok alá vettessék az Úrnak; azaz: részint pusztíttassék el (21. v.), részint a szentély használatára fordítassék (19. v.).
Józs 6,18
Óvakodjatok az átok alá vetettõl; semmit abból el ne vegyetek, s ne tegyétek Izrael táborát átokká, se meg ne háborítsátok.
Józs 6,19
Vesd össze Móz. IV. 31,22.23.54.
Józs 6,23
mint tisztátalant, ki még Izrael községébe föl nem vétetett. Móz. IV. 31,19.
Józs 6,25
Ráháb övéivel együtt a zsidók közt lakott, beoltaték mind vad ág a nemes olajfába; így lettek lakói s tagjai az anyaszentegyháznak a megtért pogányok. L. Rom. 11,17.24.
Józs 6,26
tulajdonképen, a ki megerõsíti, mert mint nyilt mezõváros lakható volt. Lásd Józ. 18,21. Birák 1,16. 3,13. Kir. II. 10,5.
Józs 6,26
a ki merészli azt falakkal körûlvenni, és kapukkal elzárni, veszitse elsõ és utolsó fiát. Ez teljesedett is. Kir. III. 16,34.
Józs 7
Józs 7,1
abból, mi átok alá vettetett.
Józs 7,1
Ákán miatt, és megbünteté õket, mint következik. Igy büntet Isten gyakran megfoghatlan itéleténél fogva egész népet egyesek vétkeiért. De Isten a mellett mindig igaz és jóságos; mert ha azok, kiket a csapás ér, bûnösök, bûneik büntetését méltán szenvedik; ha pedig igazak, akkor az ideig való büntetést, melyet mint próbát békével tûrnek, eszközûl veszik, hogy az örök életre annál több érdemet szerezzenek.
Józs 7,5
szétszóratást jelent; mások szerint: míg szétszóratának.
Józs 7,7
elfoglalván birtokúl a Jordánon túli tartományt. Mások szerint: Bár megnyugodtunk volna azon, hogy laktunk volna túl a Jordánon!
Józs 7,9
ki fogja imádni nagy nevedet, ha bennünket ellenségeink kiirtanak? a többi népek nem tisztelik azt.
Józs 7,11
eltitkoltak, eltagadtak.
Józs 7,12
míg az átkot (az átok alá vetett dolgot s a tettest) el nem törlitek.
Józs 7,14
elõbb vettessék sors a nemzetségekre, azután azon nemzetség családaira, melyre a sors esett, és igy tovább.
Józs 7,16
a sors által.
Józs 7,19
bizonyítsd be vallomásod által, hogy a mindentudó Isten igazán itélt a sors által.
Józs 7,21
A héber szerint: egy szineári, babiloni palástot.
Józs 7,21
Az idõben kevés vagy épen semmi vert pénz sem volt, azért ezüst és arany rudak voltak szokásban, melyekbõl a veendõ árú értéke szerint annyi vétetett el, mennyi szükséges volt. Mások arany-csatnak, vagy lemeznek fordítják.
Józs 7,21
A héber szerint: és az ezüstöt az alá (a palást alá) tévén.
Józs 7,23
a frigyszekrény elé.
Józs 7,26
szomorúság, szerencsétlenség völgyének; hol a bûnöst elõbb megkövezték, azután megégették õt és vele mindenét.
Józs 8
Józs 8,2
nyugatra. (9. v.).
Józs 8,7
A héber szerint: vegyétek be.
Józs 8,12
második lesbe, valószinûleg, hogy összeköttetésûl szolgáljanak az elsõ lesbenállók és a fõhadsereg között.
Józs 8,16
A héber szerint: kik még a városban voltak.
Józs 8,17
midõn eme közel fekvõ város harczosai látták, hogy Izrael fiai futnak, utánok indulának, hogy kergessék õket; de úgy látszik, hogy valami által megrettentve, visszatérének; mert a 25. versben közõlük egy megölt sem emlittetik.
Józs 8,18
mások szerint: lándzsádat,
Józs 8,24
megölék, a ki abban volt, az asszonyokat is (25. v.).
Józs 8,29
mi a görög fordítás szerint, egy kereszt-gerenda volt. A héber szerint: egy fa.
Józs 8,29
Lásd Móz. V. 21,23. Józ. 10,26.27.
Józs 8,30
mikor e gyõzelem által már egész Hébal és Garízim hegységig nyomúltak elõ.
Józs 8,32
némelyek szerint, az ötödik könyvet; mások szerint, az abban foglalt áldást és átkot (Móz. V. 27.), ismét mások szerint, a tízparancsot. V. ö. Móz. V. 17,18. 27,3. Józ. 9,34.
Józs 8,33
mellette és rajta, lejtõjén (Móz. V. 27,12.).
Józs 8,33
A héber szerint: a mint parancsolt vala Mózes, az Úr szolgája, hogy elõször áldja meg Izraelt.
Józs 8,34
a papok által elolvastatá.
Józs 8,35
és a zsidók törvényét elfogadták volt.
Józs 9
Józs 9,4
úti podgyászokat.
Józs 9,5
némelyek szerint: penészesek voltak.
Józs 9,6
mely Izrael fiainak több ideig táborhelyûl szolgált.
Józs 9,6
A héber szerint: a heveusoknak, azaz: gábaonitáknak, mert Gábaon a heveusok fõvárosa volt (Józ. 11,1.9.).
Józs 9,7
melyet Isten nekünk rendelt.
Józs 9,9
A héber szerint: Urad Istened nevében, hogy tisztelõi közé fölvétessünk.
Józs 9,12
némelyek szerint: kemények és penészesek lettek.
Józs 9,14
a megkötött szövetség jeléûl. Vesd össze Móz. I. 31,54.
Józs 9,14
a fõpap által (Móz. IV. 27,21.). Az Úr helybenhagyhatta volna a szövetséget, valamint a kananeusok is kegyelmet találtak, ha, mielõtt haddal megtámadtattak, magokat a zsidóknak alávetik, és vallásukat elfogadni igérik. Vesd össze Józ. 11,19.
Józs 9,23
mindenkor ezen rabszolgai munkára legyetek itélve.
Józs 10
Józs 10,11
Józue könyörgésére (Sirákf. 46,6. Izai. 28,21.).
Józs 10,12
könyörögve (14. v.).
Józs 10,12
Miután imádkozott Józue, Istentõl bensõleg fölhatalmazva, parancsolá, hogy a nap és csillagzatok egy nap hosszáig szüntessék meg futásukat (Józue is, mint mi, a nap látszólagos mozgásáról beszél), hogy Izrael fiai az amorreusokat egészen tönkre tegyék. Vesd össze Kir. IV. 20,11. Ajalon völgye, a csatatér Gábaon és Ajalon között vala.
Józs 10,13
a mindenható Isten tevé e csodát, hogy megdicsõitse szent nevét ellenségei elõtt. – Midõn késõbb Jézus, az igazi Józue, keresztfáján a pokol hatalmával, a bûnnel és halállal küzdött, a nap homályba borult szintén az egész föld látványaúl (Theod.).
Józs 10,13
Mások szerint: a hõsök könyvében, mely valószinûleg a nevezetes történetekrõl irt énekek gyüjteménye volt. Lásd Kir. II. 1,18. Ha Józue életének vége felé írt, úgy e szavakat egy elõbb írt könyvbõl idézhette, s arra, mint bõvebb elbeszélésre, hivatkozhatott.
Józs 10,13
általában az égen, hihetõleg midõn nyugatra hajlott.
Józs 10,13
Lásd Sirákf. 46,5.
Józs 10,14
Ennek emléke a többi népek hagyományaiban is fönmaradt.
Józs 10,14
Lásd Zsolt. 144,19.
Józs 10,15
vissza akart térni, mert lásd 17. v.
Józs 10,19
Lásd Móz. V. 25,18.
Józs 10,19
vágjátok el útjokat.
Józs 10,24
Lásd Móz. V. 33,29.
Józs 10,37
t. i. az új királyt, mert lásd 23–26. v.
Józs 10,40
vagyis: a hegy lejtõjén fekvõ tájakat, tehát az egész déli Kanaánt.
Józs 10,42
ez egy hadjáratában.
Józs 11
Józs 11,2
Libanonon.
Józs 11,2
Genezaret tavánál.
Józs 11,3
keleti Libanonon.
Józs 11,5
egy tónál, éjszakra Genezaret tavától.
Józs 11,6
miután Józue nehány nap járásnyira délrõl eléjök ment.
Józs 12,8
hátulsó lábaik inait, hogy haszonvehetlenekké legyenek, s így lassankint elvérezzenek. Lásd Zsolt. 19,8. 32,17.
Józs 11,6
a feniciek fõvárosáig.
Józs 11,8
A héber szerint: Misrefot- Maim, a meleg vizekig.
Józs 11,8
a tartományban, a kik futni akartak, megmenekedhettek.
Józs 11,13
Ezen erõs helyeket igen alkalmasan használhatták Izrael fiai a kananeusok ellenséges betörései ellen védelmûl.
Józs 11,16
a hegységet Bétel és Szikem körûl, hol Jákob, ki Izraelnek neveztetett, sokáig tartózkodék.
Józs 11,17
A héber szerint: a kopaszhegytõl Szeir felé Baalgádig a Libanon völgyén Hermon hegye alatt, – az egész tartományt a déli határtól az éjszakiig.
Józs 11,18
hat–hét esztendeig a közönséges számítás szerint. Lásd Józ. 14,10. 3-ik jegyz.
Józs 11,19
mely békét keresett volna.
Józs 11,20
Lásd Móz. I. 15,16. Móz. II. 4,21.
Józs 11,21
Lásd Móz. IV. 13,23.
Józs 12
Józs 12,2
A héber szerint: Ároertõl, mely az Arnon patakának partján fekszik, és a patak közepén a Gálaád fele részén stb.
Józs 12,3
Fászga lejtõire.
Józs 12,4
a következõ: õ uralkodott stb. Móz. V. 3,11.
Józs 12,7
Némelyek szerint: a kopasz hegységig föl Szeir felé.
Józs 12,8
a hegyek lejtõin.
Józs 12,8
A héber szerint: t. i. mind a hegységen, mind a sikon, a mezõségen, a lejtõkön és pusztában, a déli részen, a heteusokat, amorreusokat stb. vagyis, ezek birtokát.
Józs 12,23
a galileai népek. A nevezett királyok kisebb fejedelmek voltak, kiknek birtoka kevésbõl, néha csak egy városból állott.
Józs 13
Józs 13,1
A héber szerint: mely még elfoglalandó.
Józs 13,2
A héber szerint: t. i. a filiszteusok országa, és Gesszúr egész földe.
Józs 13,3
A héber szerint: Sikortól, Egyiptom patakától. Lásd Móz. I. 15,18.
Józs 13,3
azaz: Kanaán földének azon része, mely stb.
Józs 13,4
A héber szerint: aviták. Lásd Móz. V. 2,23.
Józs 13,4
t. i. a filiszteusi vidékek Kanaán déli részén.
Józs 13,4
t. i. a szidoniusok Márájától (barlangjától) a tartomány még elfoglalandó Afekáig stb.
Józs 13,5
A héber szerint: a gibliták tartománya.
Józs 13,6
A héber szerint: Miszrefot-maimig, a meleg forrásokig.
Józs 13,6
Szidon városának minden gyarmatosai, mert a szidoniusok soha sem hodíttattak meg.
Józs 13,8
t. i. az egyik féllel.
Józs 13,9
mások szerint: a folyóban. Lásd Józ. 12,2.
Józs 13,16
mint a 12-ik jegyz.
Józs 13,17
alárendelt városait.
Józs 13,17
mások szerint: Bet-Balmeon.
Józs 13,20
azaz: Fászga lejtõit.
Józs 13,21
azaz: alkirályait, hübéreseit.
Józs 13,25
határaiba esének.
Józs 13,25
melyet az amorreusok tõlök elfoglaltak. Birák 11,25–28. Vesd össze Móz. V. 2,19.
Józs 13,26
mások a héber szerint: Ramat-mizpéig.
Józs 13,27
Genezaret tavának.
Józs 13,31
mert Makir volt az egyetlen család Manasszestõl. Lásd Móz. IV. 26,29. A másik fél a Jordánon innen nyert vala részt.
Józs 14
Józs 14,2
Lásd Móz. IV. 33,54. A sors szerinti osztály kezdetett Galgalában Júda és József (Efraim és Manasszes) nemzetségeivel; a többiek a sors szerinti osztályozást Sílóban nyerték (Józ. 18,10.).
Józs 14,4
tulajdonképen egyik a fiúk közõl, mert a másik atyjáért öröklött.
Józs 14,10
38 évig (Móz. V. 2,14.). E részben eléadott történet késõbbre esik hét évvel (45–38) az igért földre lett bemenetel után. Vesd össze Józ. 11,18.
Józs 14,12
Lásd Móz. IV. 13,23.33. kik Józue által már egyszer meggyõzettek (Józ. 11,21), de Hebronban, úgy látszik, ismét erõs állást võnek, mignem õket Káleb elûzé. Józ. 15,13.14. Birák 1,10.13. Vagy az itteni elbeszélés bõvebb körûlményeit adja a 11,21.-ben elõadott történetnek. Vesd össze a 15. v. Józ. 11,23.-al.
Józs 14,13
Hebron-város környékét, mert maga a város a levitáknak adatott. Józ. 21,11.12.
Józs 14,15
azaz: Arbé városának.
Józs 14,15
A héber szerint: Ez (Arbé) a legnagyobb férfi (törzsatya) volt az enacimok közt. Józ. 15,13.
Józs 15
Józs 15,1
sors által nyert osztályrésze.
Józs 15,1
Zin (Móz. IV. 34,3.). Dél felé Júda része határos volt Idumeával, s az ahhoz tartozó Zin-pusztával.
Józs 15,2
déli határ.
Józs 15,2
déli hegyétõl.
Józs 15,3
A héber szerint: Akkrabim.
Józs 15,5
A tenger déli hegyétõl mindaddig, hol a Jordán bele szakad.
Józs 15,5
az éjszaki tengernyelvnél, vagy hegynél.
Józs 15,8
Geennom (Ennom fiai völgyén).
Józs 15,8
hol a Jebuzeusok laktak.
Józs 15,8
valószinûleg Mória-, a templomhegy.
Józs 15,11
azaz: Jebneeltõl a tengernél megy lefelé egész Egyiptom patakáig (4. v.).
Józs 15,12
E tartományrészben oszlott szét Júda nemzetsége családjai szerint.
Józs 15,13
Lásd Józ. 14,15.
Józs 15,14
A héber szerint: kiûzé – de csak Józue halála után.
Józs 15,17
A héber szerint: Ceneznek, Káleb öcscsének fia.
Józs 15,18
lakhelyökre. Lásd Birák 1,12. s követk.
Józs 15,18
A héber szerint: tanácsolá õ (a nõ) férjének.
Józs 15,18
A héber szerint: leszállott szamaráról (s térdre esett Káleb elõtt). Vesd össze Móz. I. 24,64.
Józs 15,19
ajándékot.
Józs 15,25
A héber szerint: Hazor-hadata.
Józs 15,32
tulajdonképen 37 város; de csak 29 említtetik, valószinûleg, mert a 8 csak kisebbszerû, kerítetlen város lehetett.
Józs 15,36
tulajdonképen 15 város: Gedera és Gederotaim, alkalmasint egy város gyanánt vétetnek.
Józs 15,62
A héber szerint: Ir-hamelach.
Józs 15,63
Az izraeliták csak az alsó várost vették be (Bir. 1,8.), a felsõ várost késõbb Dávid hódítá meg. (Kir. II. 5.).
Józs 16
Józs 16,1
kezdõdék.
Józs 16,1
Jerikó vizéig, keletre Jerikótól.
Józs 16,2
a sors által jutott rész.
Józs 16,2
Némelyek szerint: Arki-Atarotba.
Józs 16,4
vagyis: azon tájak, melyek az itt érintett helyek közt valának, József örökségéhez tartoztak.
Józs 16,5
déli határvonala.
Józs 16,5
napnyugatról.
Józs 16,8
e város közelében éjszakra Jerikótól.
Józs 16,8
az éjszaki határ.
Józs 16,8
a középtenger felé.
Józs 16,8
a nádas-folyók (Nahal-kanah) hosszában.
Józs 16,8
A héber szerint helyesebben: a középtengerre. Az itt homályosan eléadott határokból általában azt lehet kivenni: hogy Efraim osztályrésze éjszakra Jerikótól Kanah-folyóig (vesd össze Józ. 17,9.), Kanaán egész szélességében a Jordántól a középtengerig terjedett.
Józs 17
Józs 17,1
és egyetlen szülöttére (Móz. IV. 26,29. köv.) Jézus is így mondatik elsõszülöttnek (Luk. 2,7. Máté 1,25. Zsid. 1,6.), bár Máriának egyetlen szülötte volt.
Józs 17,1
túl a Jordánon. Õ nevét valószinûleg birtoka után cserélé fel.
Józs 17,2
unokáira, kik a Jordánon túl mitsem nyertek.
Józs 17,5
azaz: osztályrész, mely azért neveztetett így, mivel kötéllel méretett. Öt rész jutott az öt fiúnak (2. v.), kivéve Héfert, kinek fia nem volt, és öt rész Szalfaad öt leányának, Héfer unokáinak (3. v.); ezeké összesen annyi lehetett, mint amazok közõl egyé külön.
Józs 17,6
Gálaád fiainak (1. v.)
Józs 17,7
nyugatra.
Józs 17,7
Áser nemzetségétõl, mely Manasszestõl nyugatéjszakra volt.
Józs 17,7
A héber szerint: Szokem.
Józs 17,7
azaz: délre.
Józs 17,7
a nyugati oldalon.
Józs 17,7
En-Táfua. (8. v.).
Józs 17,8
A héber szerint helyesebben: Mert Táfua földe Manasszes sorsába esett; de Táfua (a város) Manasszes határain, Efraim fiainak jutott.
Józs 17,9
a déli határ a nádas-patak (Nahal-kanah Józ. 16,8.) hosszában.
Józs 17,9
ugyanazon nádas-patak.
Józs 17,10
tulajdonképen csak Manasszes nemzetsége, hanem mind a kettõ említtetik, mivel egy nemzetség gyanánt tekintettek.
Józs 17,11
A héber némelyek szerint: összesen három földvonal, t. i. Endor, Ténak és Mageddo.
Józs 17,12
ismét megerõsödtek birtokukban.
Józs 17,14
csak annyi földet, a mennyi egy nemzetségnek szükséges.
Józs 17,15
hódítsd meg az éjszakra fekvõ hegységet.
Józs 17,16
mivel az nekünk nem elég, és a síkon lakókat le nem gyõzhetjük stb.
Józs 17,16
kiknek szekereik köröskörûl kaszákkal s egyéb vágó eszközökkel vannak ellátva.
Józs 18
Józs 18,1
mely az országnak majdnem kellõ közepén volt, és negyedfélszáz éven át egész Sámuel idejéig gyûlés-helyûl szolgált. A bizonyság hajléka is Dávid király idejéig ott volt, honnét Nobéba vitetett. Kir. I. 21,22.
Józs 18,3
A tartomány már be volt véve, de a kananeusok még tartották magokat némely helyeken, honnét csak erõvel lehetett õket kiûzni.
Józs 18,4
annak nagyságát, terjedelmét és tulajdonait.
Józs 18,4
szükségei szerint.
Józs 18,5
Júdától.
Józs 18,6
A héber szerint helyesebben: T pedig írjátok le a földet, (mely még hátra van) hét részre.
Józs 18,9
hihetõleg levázolván azt, és nagyságát s tulajdonait leírván.
Józs 18,10
Ezen osztálynál kitûnvén, hogy a hátramaradt tartományrész kevés a hét nemzetségnek, tehát Júda és József nemzetségének örökségébõl is fölvétetett egy rész ez osztályba.
Józs 18,13
kezdõdik a nyugati határ.
Józs 18,14
a közép-tenger.
Józs 18,15
a sós-tenger.
Józs 18,16
Jerusalem.
Józs 18,18
A héber szerint: Gelilótig (dombig), a mi egy és ugyanaz Galgalával. Józ. 15,7.
Józs 19
Józs 19,2
elosztva, szétszórva. Lásd Móz. I. 49,7.
Józs 19,2
a mi egy Berszabeével, másként nem lenne 13 város (6. v.) Lásd Krón. I. 4,28.
Józs 19,10
Az itt említett ismeretlen helyek után a határokat nem lehet biztosan kijelölni; de más helyekbõl kitûnik, hogy Zabulon határai ezek voltak: keletre a Genezaret tava (Máté 4,13.), délre a Tábor-hegy, nyugatra az Áser-nemzetség és a tenger, éjszakra a Neftali-nemzetség.
Józs 19,13
A héber szerint: Itta, Kasin, vagy Itta-kasin.
Józs 19,22
Isszakar nemzetségének határa volt éjszakra Zabulon, keletre a Jordán, délre Manasszes, nyugatra Manasszes és Áser.
Józs 19,29
egy, kis osztályrésznél, mely egy családnak jutott.
Józs 19,31
Áser a közép-tenger partján feküdt környezve keletre Neftali, Zabulon és Isszakar, délre Manasszes által.
Józs 19,34
hihetõleg itt valamely városra.
Józs 19,39
Neftalit keletrõl a Jordán, délrõl Zabulon, nyugatról Áser környezé.
Józs 19,45
A héber szerint: Bene-Barak.
Józs 19,47
város volt a Libanon tövében Kanaán éjszaki határán.
Józs 19,47
Lásd Birák 12,1. s követk.
Józs 19,48
Dán nemzetsége Júda és Efraim között feküvék, s keletre határa volt Benjamin, délre a tenger.
Józs 19,50
Mily távol vala Józuétól az önzõ haszonlesés! õ mint ajándékot kivánta azt, a mit maga elajándékozott; és mi csekély volt, a mit kivánt! S ez által is mennyire hasonlított a szegény és alázatos Jézushoz, kinek nagy elõképe volt!
Józs 20
Józs 20,6
és marajon ott, ha ártatlannak találtatott, míg meghal stb.
Józs 20,9
kik Mózes törvényét elfogadák.
Józs 21
Józs 21,4
kik a kaatitákhoz tartoztak.
Józs 21,5
Áron családján kivûl a kaatitákból.
Józs 21,26
kik nem voltak papok.
Józs 21,36
A héber szerint: Rúbentõl ezen városok adattak: Bezer (Bószor), Jahza, Cedemot, Mefaat. – Miszor és Jázer csak egy várost tesznek.
Józs 21,41
Izrael fiai az egész országnak urai voltak csak itt-ott maradtak még kananeusok; Isten azért engedé õket megtartani, hogy az ország nagyon el ne néptelenedjék. Vesd össze Móz. II. 23,29. és Birák 2,20–23. 3,2. hol egyéb okok is hozatnak elé.
Józs 22
Józs 22,1
A háború bevégzése után.
Józs 22,3
hét-nyolcz évig.
Józs 22,8
kik õrségûl még ott maradának. Vesd össze Móz. IV. 31,27.
Józs 22,10
még az innensõ részen.
Józs 22,10
emlékjelûl az ott vívott harczoknak.
Józs 22,16
Lásd Móz. V. 12,13.
Józs 22,17
Lásd Móz. IV. 25,3.
Józs 22,17
gyalázatunkra válik.
Józs 22,18
Lásd Móz. IV. 16,21.22.
Józs 22,19
mivel a szent hajlék nincs köztetek, vagy közeletekben.
Józs 22,28
A héber szerint: Ime az Úr oltárának mása, a silói oltár szerint alkotva, annak jeléûl, hogy abban részünk vagyon.
Józs 22,34
a mi Istenünk.
Józs 23
Józs 23,1
8–9 év múlva. Lásd Józ. 22,2. s követk.
Józs 23,2
A héber szerint: a birákat.
Józs 23,2
A héber szerint: tisztviselõket.
Józs 23,9
A héber szerint: azért elûzé az Úr stb.
Józs 23,13
Vesd össze Móz. IV. 33,55.
Józs 23,14
nem sokára.
Józs 24
Józs 24,1
hol elõször áldozott vala Ábrahám (Móz. I. 12,6.7.) és a szövetség esküvel igértetett. (Józ. 8,30. s követk.). – Szikem itt Siló helyett vétetik, mert Siló a szikemi határban volt (Tirin.).
Józs 24,1
tisztviselõket.
Józs 24,1
a szent hajlék elõtt.
Józs 24,2
az Eufratesre.
Józs 24,7
atyáitok szemei.
Józs 24,9
nektek annyi roszat tett, a mennyit csak tehetett, habár fegyvert nem fogott is.
Józs 24,19
s egyszersmind a bálványoknak.
Józs 24,19
nem tûri, nem nézi el.
Józs 24,26
Mózes könyveinek végére, melyek a frigyszekrény mellett voltak. Lásd Móz. V. 17,18. 31,26.
Józs 24,26
a tornáczon belûl.
Józs 24,32
A héber szerint: kesita. Lásd Móz. I. 33,19.
Józs 24,33
mások szerint: egy halmon.
BÍRÁK KÖNYVE.
A „Bírák könyvének“ elsõ 16 részében folytattatik Izrael népének története, Józue halálától egész Héli fõpap és bíró koráig, kinek történetével a „Királyok könyvei“ kezdõdnek. Eléadja azon eseményeket, melyek a tizenhárom bíró alatt történtek, kik mindannyi hadvezérek és vitéz bajnokok voltak, kiket Isten idõrõl idõre Izraelben kormányzókúl támasztott, hogy a népet megszabadítsák a rabszolgaságból, melybe a bálványozás büntetéseûl Isten azt esni engedte. Dán bálványozása és Benjamin nemzetségének legyõzetése (17–21. r.), a Józue halála és az elsõ bíró közötti idõre látszik tartozni. E könyv szerzõje Sion várának Dávid általi bevétele elõtt élt, mivel az õ idejében (1,21.) a jebuzeusok még abban laktak. – Régi hagyomány szerint Sámuel próféta irá e könyvet, mely több mint háromszáz évre terjedõ korszakot foglal magában.
Bír 1
Bír 1,1
a világ ter. 2570. Kr. e. 1434-ik évben.
Bír 1,1
Lásd Bir. 20,18. Móz. II. 28,30. 22-ik jegyz.
Bír 1,1
melyik nemzetség?
Bír 1,1
Lásd Józ. 21,41. 5-ik jegyz.
Bír 1,2
Lásd Móz. I. 49,8.
Bír 1,3
Júda nemzetsége Simeon nemzetségének.
Bír 1,3
az én örökségembe.
Bír 1,5
azaz: Bezek urát.
Bír 1,7
Ez a hetven király ugyanannyi városnak volt ura egyenkint, kiket Adonibezek legyõzött, s az akkori hadi törvény szerint megcsonkított. Izrael fiai ugyanezt cselekedvén vele, nem követtek el különös kegyetlenséget.
Bír 1,8
a mi itt a 8–16. v. elõadatik, ismétlése Józ. 10. és 15,14–19.63. verseinek; itt annak megmutatásaúl hozatik föl, mikép vitethetett Adonibezek Jerusalembe.
Bír 1,12
A héber szerint: és beveszi.
Bír 1,13
A héber szerint: unokaöcscse. Lásd Józ. 15,17.
Bír 1,14
mint Józue 15,18. 17-ik jegyz.
Bír 1,16
Hobabnak fiai, kik a cineusok tartományában telepedtek meg (Bir. 4,11. Móz. IV. 10,29. 24,21.), s ezért nyerék e nevezetet.
Bír 1,16
Jerikóból. Lásd Móz. V. 34,3.
Bír 1,16
Ámbár Hobab eleinte vonakodott (Móz. IV. 10,29.) az izraelitákkal elköltözni, de késõbb mégis hozzájok csatlakozott maradékaival együtt. Kik azonban mindig folytaták vándor-életmódjokat. Lásd Birák 4,11. Kir. I. 15,6. Krón. I. 2,55.)
Bír 1,19
Lásd Józ. 17,16.
Bír 1,20
Lásd Józ. 15,14. Móz. IV. 14,24.
Bír 1,21
A jebuzeusok kiirtásának elmulasztása, majd Júda (Józ. 15,63.), majd Benjamin fiainak rovatik föl, mivel a várost együtt birták (Józ. 18,28.).
Bír 1,27
mint Józ. 17,12.
Bír 1,36
A héber szerint: Szela.
Bír 2
Bír 2,1
mint Józ. 5,13. vagy próféta.
Bír 2,1
azon helyrõl, mely Józue idejében sokáig szolgált tábor-helyûl (Józ. 9,6. 3-ik jegyz.) és melynek Izrael fiait a vett isteni jótéteményekre emlékeztetni kellett.
Bír 2,1
ama helyre, hol a nép el kezde sírni (4. 5. v.), midõn hallá, a mit az angyal szólt.
Bír 2,3
büntetésûl.
Bír 2,5
A héber szerint: Bochim.
Bír 2,5
Némelykor a szent hajlékon kivûl is áldoztak (lásd Bir. 6,19. 13,19. Kir. III. 3. r. 2-ik jegyz.), fõkép mikor még nem voltak az igért földnek békés birtokában.
Bír 2,6
mert Józue és a vének idejében Izrael fiai még szolgáltak az Istennek; de azután elpártoltak, s okot adtak az itt eléfordúlt angyali jelenésre és a következett büntetésekre. A mi itt Józue haláláról ismételtetik, az csupán az izraeliták érzéseinek megváltozására és az angyali jelenésre alkalmat adó okúl hozatik föl.
Bír 2,10
meghalván, atyáihoz ment.
Bír 2,11
a bálványoknak, különösen a nap-bálványnak. Lásd Bir. 10,10.
Bír 2,13
a napnak és holdnak.
Bír 3
Bír 3,1
a Józue alatt vivott harczokat.
Bír 3,9
Káleb unoka-öcscse. Lásd Bir. 1,13.
Bír 3,10
tulajdonképen a mezopotámiait, mely egy része volt Sziriának.
Bír 3,11
Ez a 40 év Józue halálatól Otóniel halálaig számítandó; t. i. miután Izrael fiai néhány évig idegen népeknek szolgáltak, Otóniel által megszabadíttattak, és azután nyugalomban éltek annak halálaig.
Bír 3,13
Jerikót. Isten engedé meg az egyesülést, Eglon elméne stb.
Bír 3,15
A héber szerint: kinek jobb keze haszonvehetlen vala (16. v.) Birák 20,16.
Bír 3,15
vagyis: adót.
Bír 3,16
egy hosszú tõrt (22. v.). Markolata annyiban mondatik közepén lenni, a mennyiben a két él szélesebben esett a markolatnál, s mind a két oldalon kiállott.
Bír 3,18
A héber szerint: elbocsátá társait, kik az ajándékokat vitték (és õ aztán utánok méne).
Bír 3,19
Galgalába ment, hol a király bálványai voltak, és visszatért, mintha jós-igét vitt volna a királynak.
Bír 3,19
bejelenteté, midõn Eglon palotájába ért.
Bír 3,19
hallgatást parancsolt, míg mindnyájan kimentek.
Bír 3,20
mely szellõs, és gyakran szökõkutakkal ellátott terem volt, hol a nagy hõség idejét töltötték.
Bír 3,20
Isten parancsából (15. v.) egy megbízást kell nálad véghez vinnem.
Bír 3,20
az isten-ige iránti tiszteletbõl, és hogy azt Aod az õ fülébe mondhassa, mint a jós-igéket általán mondani szokás volt.
Bír 3,22
mások szerint: és a kard a bélhurka végén jött ki. – Aod cselekedete menthetlenûl gonosznak tartathatnék, ha nem volt volna rá Istentõl fölhatalmazva, s igazságának eszközeûl választva. De azért cselekedete nem szolgálhat példáúl; mert minden hatalom az Istentõl jõ, és bár mennyire él is azzal vissza az ember, – a kereszténynek nem szabad más fegyvert használni ellene, mint az imádságot, alázatosságot és béketûrést.
Bír 3,23
miután az elõterembe, vagy tornáczra kijött.
Bír 3,25
a hosszas várakozást megúnván.
Bír 3,26
A héber szerint: késedelmeskedének.
Bír 3,30
mely évszám Otóniel halálatól Aodéig számlálandó (11. v.).
Bír 3,31
midõn épen szántott, és a filiszteusok a föld népe elnyomása végett fölkelének. A héber szerint: egy ökörösztökével, melylyel a marhát hajták.
Bír 3,31
némelyek szerint: Samgár csak Júda, Simeon és Dán fölött uralkodott.
Bír 4
Bír 4,2
melyet az idõsb Jábin (Józ. 11.) utódai ismét fölépítettek.
Bír 4,2
Haroszetben, hol különféle nemzetbeliek telepûltek meg. Kir. I. 12,9.
Bír 4,5
bíráskodván.
Bír 4,8
Barak ezt nem félelembõl vagy bizalmatlanságból mondá, hanem hogy a Szentlélekkel eltelt próféta-asszonyt rábírja, hogy vele menjen, és tanácsával gyámolítsa. Zsid. 11,32.
Bír 4,11
Hobáb családja elválakozott. Egyik része Júda örökségében lakott (Bir. 1,16.); a másik Háber alatt Manasszes nemzetségéhez csatlakozott. Ez utóbbiaknak is követni kellett volna Barakot, de õk közönbösek voltak (17. v.).
Bír 4,19
valószinûleg teve-tejet, melynek némi kábító tulajdona van.
Bír 4,22
A következõ diadal-énekben a Szentlélek dicséri Jáhel tettét (5,24–28.). E dicséretet meg is érdemli, mint hõsasszony, ki háborúban az ellenséget megveré. – Sisara Jáhelnek és övéinek valóban ellensége is volt, mert ámbár a cineusok annyiból békeségben éltek Jábinnal, hogy ellene harcra nem keltek, de Izrael fiai közé fölvétetvén, mégis forrón kellett kivánniok ellenségök megaláztatását.
Bír 5
Bír 5,2
A héber szerint: Hogy szabadság lõn Izraelben, (vagy: Izrael boszút álla), hogy a nép magát önként fölajánlá: áldjátok az Urat.
Bír 5,4
hogy törvényt adj. Szeir (a szõrös), Edom (a földi) képei az elfajúlt emberiségnek, melyen az Isten törvényével keresztûl ment, vagyis azt elváltoztatni akarta. Vesd össze Móz. IV. 24,18.19.
Bír 5,5
Midõn az Úr törvényét hirdeté, az elemek, az élettelen teremtmények is látható jelét adták engedelmességöknek és tiszteletöknek. Teremtõjök iránt (vesd össze Zsolt. 67,8.): Izrael pedig engedetlen volt, és azért megbüntettetett. Következik a 6. 7. v. szerencsétlensége.
Bír 5,6
Aodtól fogva, kit Samgár követett, de a ki rövid ideig (Bir. 3,31.), és csak néhány nemzetség fölött uralkodott, egész Jáhel hõsasszony idejéig, azaz napjainkig stb.
Bír 5,6
járatlanok voltak, az ellenséges megtámadástól való félelem miatt.
Bír 5,6
és a kik azokon jártak volna, félelembõl mellékutakra térének.
Bír 5,8
A héber szerint: új isteneket választa magának (Izrael), azért volt az ostrom kapuiban.
Bír 5,8
mert Jábin lefegyverzé Izraelt.
Bír 5,10
mások szerint: szõnyegeken, vagy gyaloghintókon.
Bír 5,11
A héber szerint: Hol a zsákmányosztók kiáltának az itatók mellett (a város elõtt), ott hirdessék stb. Mások másképen.
Bír 5,11
városaira, melyeket az ellenség körûlvett.
Bír 5,12
a harcztérrõl haza.
Bír 5,13
A héber szerint: Lejöttek (Izrael) maradékai a hatalmasok ellen, Jehovah népe velem jött le az erõsök ellen.
Bír 5,14
az ellenségeket.
Bír 5,14
az Efraim nemzetségébõl származott Józue gyõzte meg elõször az amalecítákat. Lásd. Móz. II. 17,13.
Bír 5,14
Aod, lásd Bir. 3,15.27.
Bír 5,14
a moabiták ellen, kik az amelecítákkal szövetségben voltak (Lásd Bir. 3,13.).
Bír 5,14
azaz Manasszesbõl; mert Makir Manasszesnek elsõszülötte volt.
Bír 5,15
Némelyek szerint: és követték Barakot le a völgybe.
Bír 5,15
A héber szerint: Rúben patakjainál nagy tanakodás lõn; – a rúbeniták nem tarták tanácsosnak egy asszony után indúlni.
Bír 5,16
A héber szerint: a csatornák (vagy itatók) között otthon a marhatenyésztésnél. Miért nem mégy csatára?
Bír 5,17
Rúben és Gád nemzetsége, mely Gálaádban lakott.
Bír 5,17
hajózással és kereskedéssel.
Bír 5,17
nem akarván részt venni a harczban.
Bír 5,18
vagyis: a Tábor hegyes tájainak térein (Birák 4,6.).
Bír 5,19
Ciszon pataka mellett, mely Mageddó térein átfolyt.
Bír 5,20
jégesõ, villám és förgeteg által (Flav. József.).
Bír 5,20
mint valamely rendezett tábor, harczoltak a csillagok is Sisara ellen.
Bír 5,21
vagyis: a régtõl fogva híres patak.
Bír 5,21
kik magokat erõsöknek tarták.
Bír 5,22
megsérûltek.
Bír 5,23
mely a csatatérhez közel van.
Bír 5,24
A héber szerint: áldott legyen az asszonyok között a sátorokban.
Bír 5,25
mások szerint: szedetlen tejét.
Bír 5,27
A héber szerint: a hol meggörbedett, ott feküdt megölve.
Bír 5,28
A héber szerint: a róstélyok közõl. Mert az ablakok közönségesen csak kereszt-róstélyokból állottak.
Bír 5,29
A héber szerint: Válaszolák neki asszonyainak okosbjai, és õ felelé (önmagának).
Bír 5,30
A héber szerint: nem találnak-e zsákmányt osztályra, minden férfiúnak egy vagy két leánykát?
Bír 5,30
A héber szerint: tarka és kétszeresen himzett ruhák.
Bír 6
Bír 6,3
az arabok.
Bír 6,8
ki Izrael népét bûnbánatra intse, mint elõkövete az angyalnak, ki (11. v.) szabadúlást vala hirdetendõ.
Bír 6,11
hogy a madianitáktól biztosítsa. Különben keleten a nyilt földön volt szokás csépelni, hanem Gedeon, félvén a madianiták általi megraboltatástól, otthon a sajtóban veré ki buzáját.
Bír 6,18
adományt eledelûl. A héber szerint: mincha, a mi közönségesen eledel-áldozatot, vagy általában adományt jelent (Birák 3,15.). Gedeon azt hivé, hogy próféta szól vele az Úr nevében, azért akará õt megtisztelni eledelt tévén eléje.
Bír 6,19
A héber szerint: éfa.
Bír 6,21
Az angyal a közönséges adományt áldozattá változtatta, s tûz által megemészteté, Gedeonnak kivánt jeléûl (17. v.): hogy õ az Úr angyala, és nincs szüksége emberi eledelre.
Bír 6,22
és meg kell halnom. Lásd Móz. II. 33,20.
Bír 6,23
valószinûleg a következõ éjjel (lásd. 25. v.).
Bír 6,24
az Úr parancsára (26. v.) kivételképen, mint késõbb Sámuel (Kir. I. 9. és 16. r.), és Illés (Kir. III. 18.).
Bír 6,24
A héber szerint: az Úr a békeség.
Bír 6,24
A héber szerint: a jelen napig meg van az (oltár) Efrában, mely stb.
Bír 6,25
Lásd Móz. II. 34,13.
Bír 6,26
az elsõbb említett bikát tegye az oltárra, hogy azon város lakói megtanúlják, kinek kelljen áldozniok.
Bír 6,31
az haljon meg (általa megbüntetve), ha õ Isten. A héber szerint: a ki Baal miatt verseng, vagy Baal ellen van.
Bír 6,32
A héber szerint: Jerub-Baal, azaz, Baal boszúlja meg magát.
Bír 6,34
erõvel.
Bír 6,37
a nyomtató-szérûre a szabad ég alá.
Bír 6,37
Gedeon már az elsõ jel által (21. v.) meggyõzõdhetett isteni küldetésérõl; hogy a félénk izraelitákat is teljes meggyõzõdésre bírja, tán azért tette a további kérést. – A sz. atyák ezen jelben Jézus Krisztusnak egyik prófétai elõképét látták, ki mint mennyei harmat volt a legtisztább gyapjú, a boldogságos Szûz fölött azon idõben, midõn körülötte az egész világ halálban és szárazságban vala. (Zsolt. 71,6. sz. Jerom.).
Bír 6,38
korán reggel.
Bír 7
Bír 7,1
korán reggel.
Bír 7,3
a Manasszes nemzetségében levõ hegységrõl, melynek közelében táboroztak. Ez is neveztethetett Gálaádnak mivel Manasszes unokája Gálaád volt. Lásd Józ. 17,1.2.
Bír 7,5
pusztán kezökbõl, nem hajolván a földre, hogy annál inkább mohón igyanak. – Az Úr valódi harczosai a földi javakat mintegy futólag élvezik ez átmeneti létben a nélkül, hogy különös nagy gondot fordítanának azok elnyerésére (Lásd Kor. I. 7,31.).
Bír 7,11
az elõörsök.
Bír 7,16
elrejtve.
Bír 7,18
gyõzelem!
Bír 7,19
legszélsõ részére.
Bír 7,19
10–11 óra között.
Bír 7,20
t. i. a három csoport.
Bír 7,20
fog gyõzni!
Bír 7,23
és (a héber szerint:) Zereráig.
Bír 7,23
A héber szerint: Összegyülekezvén. Miután az itt eléadott harczolás módja egészen különös volt, tehát sz. Gergely szerint az Úr Szentlelke mást is akart azzal jelenteni, azt t. i. hogy az Isten országának valódi harczosainál is a föld-edénynek (Kor. II. 4,7.) meg kell töretnie, mielõtt a fensõbb megvilágosítás lángja bennök elétünik.
Bír 7,24
mielõtt oda érnének.
Bír 7,25
egy kõsziklán, mely késõbb Óreb, – és egy sajtóban, mely késõbb Zeb nevet nyert.
Bír 8
Bír 8,2
Én csak a sereget verém meg, ti pedig a fejedelmeket fogtátok el; nem dicsõbb-e az?
Bír 8,2
Vesd össze Birák 7,24.25.
Bír 8,2
mint az én szüretem (gyõzelmem) és seregemé? (Birák 6,34.)
Bír 8,5
a két király utat talála a Jordánon keresztûl elfuthatni. Vesd össze Birák 7,24. 14-ik jegyz.
Bír 8,6
te azt kivánod, hogy megjutalmazzunk, és kenyeret adjunk seregednek, mielõtt megérdemlettétek volna.
Bír 8,7
azzal halálra veretlek.
Bír 8,10
A héber szerint: Karkorban.
Bír 8,11
a vándor arabok, beduinok utján.
Bír 8,13
Némelyek szerint: visszatérvén Háresz magasáról.
Bír 8,21
félhold-ékességeket, minõket az arabok maiglan is akasztanak tevéik nyakára.
Bír 8,22
mint király, oly joggal, hogy az uralkodást fiaidnak is átadhasd örökségûl.
Bír 8,27
mellelõt (Móz. II. 28.) a kincsnek egyik részébõl, e gyõzelem emlékére, és házában tevé el azt, vagy a fõpap számára, ki Efrához közel, Sílóban szolgált az Úrnak (Ágost. Theod.), vagy a maga számára kitüntetõ ékûl. (Vesd össze Kir. II. 6,14. Kir. I. 2,18.28.).
Bír 8,27
Gedeon halála után (33. v.) a bálványok papjait azzal fölékesítvén (Vesd össze Bir. 17,15. Ezekiel 16,16.18.). Itt egy szakasz az utóbbi történetbõl van elõre téve, mint a 29. versbõl kitûnik, hol Gedeonnak hazautazása emlittetik.
Bír 8,27
mivel azon ruhát, melynek a szent hajlékban kellett volna lennie, otthon tartá, s avval visszaélésre alkalmat adott (Ágost.), ha különben szándéka jó volt is. (Vesd össze Zsid. 11,32.).
Bír 8,31
másodfelesége, minõt Gedeon az ó törvény szerint tarthatott, mint Ábrahám tartá Ágárt és Cetúrát Sára mellett.
Bír 8,33
az Úrtól.
Bír 8,33
megfertõztették magokat a bálványimádás által.
Bír 8,33
A héber szerint: És istenöknek választották Berith-Baalt (a szövetség Baal-ját, a szövetség istenét).
Bír 9
Bír 9,1
Lásd Birák 8,31.
Bír 9,2
testvéretek vagyok.
Bír 9,4
A héber szerint: siklus.
Bír 9,4
Lásd Bir. 8,33. a közpénztárból, mely a templomban tartaték.
Bír 9,5
tulajdonképen hatvankilenczet, mert egy megmenekûlt.
Bír 9,5
valószinûleg lefejezés által.
Bír 9,6
várának Szikemben. Sion vára is Mellonak mondatik Kir. II. 5,9.
Bír 9,6
az emlék-cserfa alatt. Lásd Józue 24,26.
Bír 9,7
mely Szikem városra hajlott.
Bír 9,9
az áldozatnál.
Bír 9,15
E mesével Joatám ezt akarja mondani: Mily esztelenûl cselekedtetek! mig a nemesbek (lásd Bir. 8,22.) lemondtak az uralkodásról, mert jobban érezték magokat a szolgálatban, mint az uralkodásban, ti a tolakodó Abimeleket választottátok királytoknak. Ti vele mindenkép meg vagytok csalva; mert ha megtartjátok õt királyúl, mit adhat nektek a gyümölcstelen és árnyéktalan galagonya tövisbokor? ha pedig ellene szegûltök, megemészt titeket, mint a tövisbokor, mely ha meggyúl, a legnagyobb fákat is elhamvaszthatja.
Bír 9,22
Szikem és nehány körötte fekvõ város fölött.
Bír 9,23
az egyenetlenség lelkét.
Bír 9,23
A héber szerint: elpártoltak tõle.
Bír 9,26
védõûl Abimelek ellen.
Bír 9,27
épen aratás ideje volt.
Bír 9,28
ki nem vala szikemi.
Bír 9,28
a hires szikemiták fölött, kiknek egykor Hémor volt fejedelmök (Móz. I. 34,2.). A héber szerint: Nem Zebul-e az õ fejedelme? szolgáljatok inkább Hémor utódjainak (az õs szikemi nemeseknek), ki Szikemnek atyja volt.
Bír 9,31
Abimelek valószinûleg többnyire Efrában, atyja városában tartózkodék, vagy Rumában (41. v.).
Bír 9,31
A héber szerint: lázítja.
Bír 9,36
ki kétszinûleg mutatva egyetértését, vele ment.
Bír 9,37
A héber szerint: a földnek köldökérõl (közép vagy magasb helyérõl).
Bír 9,37
A héber szerint: a varázs-cserfára néz, hol különféle bûbájosságot ûztek.
Bír 9,41
szintén szikemitákkal, kik Abimelek láttára, és Zebul rábeszélésére ismét a király részére tértek.
Bír 9,42
szokott foglalatosságait végzendõ, hihetõleg Zebul biztatására, ki õket Abimelek kezére akará játszani.
Bír 9,44
hogy a város lakói a mezõn volt polgártársaiknak segítségére ne mehessenek.
Bír 9,45
jelûl, hogy mint sós vidék, míveletlenûl hagyassék. Lásd Móz. V. 29,23.
Bír 9,46
a fellegvárban (6. v.).
Bír 9,46
mely hihetõleg a várhoz volt építve, s ennek legerõsebb része lehetett.
Bír 9,48
mely igen közel volt.
Bír 9,49
A héber szerint: az ágakat körûlrakván.
Bír 9,50
a hol hihetõleg Gaal tartózkodék (41. v.).
Bír 9,51
A héber szerint: erõs.
Bír 9,54
Ilyes szolgálatokról többször van említés a szent történetekben; de a religio egyaránt tiltja annak kivánását és teljesítését.
Bír 10
Bír 10,1
A héber szerint helyesebben: Fuának, Dodo fiának fia. Forditásunk szerint Tóla Gedeonnal vérrokon lenne, s így Efraimból kellett volna származnia.
Bír 10,4
mint akkoron a tekintélyes férfiak szoktak.
Bír 10,4
Már Móz. IV. 32,41. az idõsebb Jair nevezé Gálaád néhány városát nevérõl; ezen ifjabb megújítá a Jair-nevet, és megszaporítá a városokat. Lásd Krón. I. 2,22.
Bír 10,6
Lásd Bir. 2,13.
Bír 10,11
egy próféta, vagy a fõpap által. Lásd Móz. II. 28,30.
Bír 11
Bír 11,1
ágyas. Mások szerint nem-izraelita nõ fia. A pogányok paráználkodóknak neveztettek, mint hamis istenek szolgái.
Bír 11,1
az idõsb Gálaád valamelyik utódjától (Józ. 17,1.).
Bír 11,3
valószinûleg, hogy az ammonitákat és filiszteusokat megrabolják, kik akkor hadat viseltek Izrael ellen.
Bír 11,11
A vénekkel tett szövetséget esküvel újitá meg, bizonyságúl hiván az Urat.
Bír 11,13
az ammoniták királya azon tartományt, melyet Izrael fiai Szehontól, az amorreusok királyától elvettek vala (Móz. IV. 21,23–26.), talán azért igényli, mint országát, mert egyszersmind a moabiták királya is volt, kiktõl azt elõbb az amorreusok elragadták.
Bír 11,15
Lásd Móz. V. 2,9.19. Józ. 13,25.
Bír 11,19
a Jordánig.
Bír 11,24
Lásd Móz. IV. 21,29.
Bír 11,25
Több jogod van, mint Báláknak, az izraeliták által már Bálák idejében elfoglalt országhoz? Lásd Móz. IV. 2,22.
Bír 11,25
vagy valamely utódja.
Bír 11,26
A héber szerint helyesebben: az Arnon mellett.
Bír 11,29
az egész országot túl a Jordánon, hogy sereget gyüjtsön.
Bír 11,31
szerencsésen.
Bír 11,31
Ez a fogadás magában véve vakmerõ és vétkes volt, és Jeftének ilyest nem kellett volna fogadnia, annál kevésbbé végrehajtania (Jerom. Ágost.). Azonban, ha tekintjük, hogy Jefte ezen fogadást jó szándékból tette, mit alaposan nem lehet kétségbe vonni; ha figyelembe veszszük azon nagylelkûséget, melylyel kész volt a közjónak feláldozni azt is, mi elõtte legkedvesebb; s ha veszszük azon hõsi elszántságát, melylyel fogadását valóban teljesítette: akkor valamint csodálkozásunkat, úgy a dicséretet sem tagadhatjuk meg tõle, melyre maga a Szentlélek is méltónak találta (Zsid. 11. Sirákf. 46.) tetteit. – Hogy Jefte fogadását valósággal nem teljesítette, hanem csak örök szüzeségre kötelezte volna leányát: ez ellenkezik nemcsak az irás világos szavaival (3. 35. 39. v.), hanem minden régi értelmezõkkel is.
Bír 11,35
megcsaltál engem, mert örömmel vártam a pillanatot, hogy téged ismét láthassalak, most pedig megszomorítál engem; magad is megcsalódtál, mert örömkijelentéseddel áldozattá tetted magadat. A héber szerint: Ah én leányom! mennyire leversz és megszomorítasz engem.
Bír 11,37
Mivel fiatal koromban a nélkül kell meghalnom, hogy részesûlhetnék a szerencsében, anyává lehetni, – a hegyekbe, a magányba bocsáss.
Bír 11,40
Némelyek szerint: dicsérték, magasztalták.
Bír 12
Bír 12,4
Elpártolt.
Bír 12,4
ti, gálaádiak, elpártoltatok tõlünk, efraimiaktól, de igazi manassziták sem vagytok, hanem közép valami, tehát nem is valódi fiai Józsefnek. Mások azt máskép fordítják.
Bír 12,5
nemzetségi lakhelyére, mely a Jordánon túl vala.
Bír 12,6
tehát az efraimbeliek az s-betüt nem tudták kimondani.
Bír 13
Bír 13,5
Lásd Móz. IV. 6.
Bír 13,18
A héber szó egyszersmind titokteljeset is jelent.
Bír 13,19
a mint az angyal az áldozattételhez fogott (Flav. Józ.). A héber szerint: csodákat tõn, a mit Mánue és felesége szemlélének.
Bír 13,20
A héber szerint: Mert midõn stb. – a csodát közelebbrõl írván le.
Bír 13,20
az oltárról.
Bír 13,24
azaz: tündöklõ, fénylõ, mint a nap; mert a szabadúlás fénye Izraelnek belõle volt támadandó (5. v.).
Bír 13,25
hol a Dán-nemzetségbeliek még sátorokban laktak (Lásd Birák 18,1.11.).
Bír 14
Bír 14,3
Lásd Móz. II. 34,12. Móz. V. 7,3.
Bír 14,3
ez alkalmas lesz Istentõl kijelölt czélomhoz.
Bír 14,5
Sámson elé jöve, ki, nem tudni, mi okból, elválva ment szüleitõl (6. v.).
Bír 14,6
természet fölötti erõsség.
Bír 14,6
Ha Isten kegyelmet ad, tartsd titokban, s áldjad érte az Istent csendességben.
Bír 14,7
megkéré és eljegyzé õt magának.
Bír 14,8
egy év, vagy több idõ múlva, mert az eljegyzés és egybekelés között mindig hosszabb idõ telt el.
Bír 14,8
A héber szerint: testében.
Bír 14,8
A forró keleten a hullák elõleges sorvadás nélkül is sokszor annyira kiszáradnak, hogy mint a múmiák sokáig változatlanúl maradnak, a nélkül hogy megbüzhödnének. Az erdei méhek tehát az oroszlán kiszáradt hullájában lakhattak.
Bír 14,10
A héber szerint: Sámson szerze lakodalmat.
Bír 14,11
võfél-társakat, keleti szokás szerint a völegény mulattatására, vagy itt Sámson örzésére.
Bír 14,12
A héber szerint: ünnepi öltönyt. Lásd Móz. I. 45,22.
Bír 14,15
helyesebben több régi forditás szerint: a negyedik nap (vesd össze 17. v.).
Bír 14,17
vagyis: a negyediktõl a hetedikig.
Bír 14,18
Ha nem csaltátok volna ki tõlem feleségem által.
Bír 15
Bír 15,3
Ezután teljes joggal árthatok a filiszteusoknak, ha Izrael ellenségei nem volnának is.
Bír 15,4
tulajdonképen sakalt, aranyfarkast, egy rókanemet, mely Palesztinában seregestûl jár.
Bír 15,5
aratáskor a nagy hõség miatt nagyobb lévén a szárazság, minden könnyebben meggyúladott.
Bír 15,8
Összevissza veré õket lábszáraikon és tomporaikon, úgy hogy lábszáraikat az elfutásra nem használhaták, hanem kényszerûltek tomporaikkal együtt Sámson csapásainak engedni. A héber szerint: Keményen elveré vállaikat és tomporaikat.
Bír 15,15
a többiek elfutottak (9. v.).
Bír 15,16
A héber szerint: a szamár állkapcsával egy csoportot, két csoportot, a szamár állcsontjával ezer férfiat öltem meg.
Bír 15,17
egyszersmind állcsonttal való sujtást is jelent.
Bír 15,19
Ezt némelyek betûszerinti, mások ily képes értelemben veszik: Megnyitá a sziklát azon helyen, mely szamár állcsontjának neveztetik. Ez valószinûbb is, mert a vizforrás folyton folyt.
Bír 15,19
mások szerint: azért lõn azon hely neve: a segítségûl hivó forrása; mely Léki (az állcsont) mellett vagyon a jelen napig.
Bír 16
Bír 16,1
hogy házában töltse az éjet (Jerom. Ágost.). Lásd Józ. 2,1.
Bír 16,2
a házat, melyben volt.
Bír 16,3
miután az õröket elkergeté.
Bír 16,3
úgy hogy a gázaiak megszégyenûlve láthatták reggel a hegyen városuk kapuját.
Bír 16,4
E viszonynyal kezdõdik Sámson szerencsétlensége.
Bír 16,7
Némelyek szerint: nyers gúzs-vesszõvel.
Bír 16,9
jõnek, vagy ellened vannak.
Bír 16,13
A héber szerint: s egy szeggel leszegezed.
Bír 16,14
melybe mélyedett.
Bír 16,16
küzdvén a szerelem és kötelesség között. Kerûljed üdvöd ellenségét, míg idõ van, különben bukni fogsz, ha oly erõs vagy is, mint Sámson.
Bír 16,17
Sámson természetfölötti erejét, s a bírói tisztre való hivatását azon föltétel alatt nyeré Istentõl, ha anyja méhétõl nazareus marad, s a nazareusi törvényt szorosan megtartván, haját is nyiretlen hagyja. Csak annyiból tulajdoníttatik az erõ hajának, a mennyiben ez a nazareussághoz tartozott, s el nem vágathatott a nélkûl, hogy meg ne szûnt volna Istennek szentelt lenni (Ar. sz. Ján. Ambr.).
Bír 16,19
A héber szerint: ez által kezde rajta erõt venni.
Bír 16,21
kézi malmon. Lásd Móz. II. 11,5.
Bír 16,23
azaz: hal-istennek. Ezen bálványnak felûl nõalakja lehetett, mely alúl halfarkkal végzõdött. Ezen kép alatt tisztelteték, némelyek szerint, a vízbõl származott, s mindent a folyadékból képezõ föld.
Bír 16,25
énekkel és tánczczal mulattassa az akkori szokás szerint. Lásd Kir. I. 18,7.
Bír 16,25
melyek a templom lapos födelét tarták.
Bír 16,26
segíts.
Bír 16,27
melynek közepén nagy nyílás volt, hogy azon az áldozatfüst kimehessen. A nép ide is tódúlt, miután már nem volt hely a templomban.
Bír 16,28
kik belõlem, az Isten népének birájából, csúfot ûznek.
Bír 16,30
Haljanak meg a filiszteusok; és mivel ez az én halálom nélkül meg nem történhetik, kész vagyok velök együtt meghalni. Igy áldozza föl magát halálra a hadvezér, hogy ellenségeit legyõzze. Sámson tehát nem volt öngyilkos, hanem inkább dicséretet érdemel. Lásd Zsid. 11,32.
Bír 16,31
Sámson személyében és történetében több vonást találunk, melyek Jézus Krisztus elõképét tüntetik elénk. Sámson születését angyal hirdeté, valamint Jézus Krisztusét. Neve (Birák 13,24.) hasonlít azon névhez, mely Jézust, mint igazság napját (Malak. 4,2.) illette. Sámson nazareus, szabadító és bíró volt: hasonlóképen Jézus is (Zsid. 7,26. Máté 18,11. Kor. I. 4,4.). Sámson idegen nõt vett feleségûl: úgy Krisztus is minden nemzetet egyházába fogadott. Sámson halála elveszté a filiszteusokat: Krisztus halála eltörlé a zsinagógát. Igy volt Sámson az Úr elõképe. Vajjon föltaláljuk-e magunkban Jézusnak hív képmását?!
Bír 17
Bír 17,1
A héber szerint: Vala egy Mikás stb. A következõ öt rész oly eseményeket foglal magában, melyek Józue és a vének halála, és Otóniel bírósága közötti idõben történtek, Birák 2,9.10. és 3,9. mert ez idõben az izraelitáknak semmi fejedelmök nem volt, s elhagyván az Urat, a képeket kezdék imádni.
Bír 17,2
A héber szerint: mely tõled ellopatott.
Bír 17,2
esküvel átkozódtál, vajjon én nem tudom-e hol, van? mert eloroztatott vagy elveszett.
Bír 17,2
ismét megtaláltatott.
Bír 17,2
A héber szerint: Én vettem el.
Bír 17,2
Az átok, melyet az esküvésnél mondtam, ne szálljon rád, hanem csak áldás.
Bír 17,3
valószinûleg az igaz Isten képét (13. v.), mint Móz. II. 32. Lásd Bir. 18. r. 7-ik jegyz.
Bír 17,5
egy imahelyet.
Bír 17,5
Lásd Móz. I. 31,19. talán a szent sors gyanánt kellett szolgálniok. Lásd Móz. II. 28. r. 22-ik jegyz.
Bír 17,5
áldozatokkal, azaz pappá avatá õt fel. Lásd Móz. II. 28,41.
Bír 17,6
átalában fejedelmi személy.
Bír 17,7
Betlehem városából, mely Júda nemzetségéhez tartozik.
Bír 17,7
Júda rokonságából anyai részrõl, mert atyai részrõl Lévi nemzetségébõl származott. Birák 18,30.
Bír 17,10
A héber szerint: egész ruházatot.
Bír 17,12
pappá szentelé õt. Lásd 10-ik jegyz.
Bír 18
Bír 18,1
Lásd a 17. r. 11-ik jegyz.
Bír 18,1
nem nyertek annyit, hogy abban mindnyájan lakhattak volna, mert a mi nekik Józ. 19,40. szerint adatott, még nem volt egészen meghódítva. Bir. 1,34. 13,25.
Bír 18,2
A héber szerint: ott tölték az éjjelt.
Zsolt 113,13
megismerék szaváról, hogy efraimita. Lásd Birák 12,6.
Bír 18,7
mely különben Lészemnek neveztetett (Józ. 19,47.), ez egy város vala Palesztina éjszaki részén, mely a Libanon és Antilibanon közötti völgyben feküdt.
Bír 18,17
A héber szerint: az öt kém.
Bír 18,17
vagyis, a faragott képet, mely ezüst lemezzel volt bevonva, s mintegy leöntve. Nem helyesen vétetik ez két képnek (20. v.).
Bír 18,28
A héber szerint: Bet-Rohob völgyében.
Bír 18,30
maradékát.
Bír 18,30
A héber szerint: azon napig, mig a tartomány (a lakosság) fogságba vitetett, vagy a 31. v. szerint: míg a frigyszekrény Silóban volt, vagyis, azon ideig, midõn a frigyszekrény több izraelitákkal a filiszteusok által fogságra vitetett (Kir. I. 4.).
Bír 18,31
a szent hajlék.
Bír 19
Bír 19,1
A héber szerint: ágyast, minõt venni a mózesi törvény megengedett.
Bír 19,2
A héber szerint: paráználkodék mellette; vagy több régi fordítók szerint: nem szenvedhette õt.
Bír 19,4
A héber szerint: és magánál tartá.
Bír 19,5
korán reggel.
Bír 19,5
feleségével együtt.
Bír 19,10
Lásd az 1-sõ jegyz.
Bír 19,12
a városban jó részt izraeliták laktak, de a várból a jebuzeusok uralkodtak a város fölött, kiket onnan csak Dávid üzött ki. Lásd Bir. 1,21.
Bír 19,18
Silóba.
Bír 19,22
Lásd Móz. V. 13,13.
Bír 19,24
Lásd Móz. I. 19,8. a jegyzeteket.
Bír 19,25
A héber szerint: erõszakkal hozá ki; és ezért annál vétkesebben cselekedett. Azon esetben a gonoszok baromi kivánságának ellene kellett volna szegûlni mind halálig, s Isten elõtt akkor tiszta és ártatlan marad, s a tisztaság martyra leendett vala.
Bír 19,28
hazájába.
Bír 19,29
minden nemzetségeihez. Ez fölhivás volt boszúra. Lásd Kir. I. 11,7.
Bír 20
Bír 20,1
az innensõ tartomány éjszaki (Dán) szélétõl déli határaig (Berszabeéig).
Bír 20,1
a Jordánon túli tartományból.
Bír 20,1
mely város Benjamin nemzetségében vala, s hihetõleg ezért választatott, mert környéke alkalmas volt táborozásra, és közel volt Silóhoz. Lásd 18. 27. v. és 21,4.5.
Bír 20,10
A héber szerint: sors által.
Bír 20,11
Maszfához, nem Gábaához, mert lásd 14. 19. v.
Bír 20,16
A héber szerint: hétszáz parittyás volt a benjamini és gábaai egész seregben.
Bír 20,18
Júda nemzetsége menjen elõl. Minden egyes nemzetségben a nemzetség-fejedelmek voltak a parancsnokok.
Bír 20,21
Isten meggyõzetni engedé az izraelitákat, hogy õket a bálványozásért megbûntesse, melyet Dán nemzetségében eltûrtek. Kimenének, hogy mások vétkét büntessék, s a magokéra nem gondolának (sz. Ágost. Gerg.).
Bír 20,25
Lásd 8-ik jegyz. Azonkivûl ekkor Izrael fiai kevély önhittségök által is vétkeztek (22. v.).
Bír 20,27
Silóban (18. v.).
Bír 20,33
a hová Benjamin elõl futottak.
Bír 20,33
miután Benjamin már messze ûzte õket, és a (38–41. v.) meghatározott jel adatott.
Bír 20,33
mert azt határozták, hogy a várost megtámadják, mikor a benjaminiták ettõl távol lesznek.
Bír 20,34
A héber szerint: Gába üregébõl, a hová rejtezének.
Bír 20,34
egy czélra mûködvén a lesbenállókkal, a várost ostromlák (37. v.).
Bír 20,34
mert a városban a lesbenállóktól, Baal-támárnál a fõseregtõl verettek meg.
Bír 20,36
Itt a megveretés még egyszer és körûlményesebben iratik le.
Bír 20,36
Helyesebben s az elõzménynyel és utóbbiakkal megegyezõbben van a héber szerint: Mikor t. i. Benjamin fiai látták (hitték), hogy amazok (az izraeliták) megverettek, (mivel futottak elõttök), odahagyták nekik (az izraelitáknak) a csatatért (32. 33. v.); mert ezek (az izraeliták) a cselekre támaszkodtak, melyeket Gábaánál vetettek vala.
Bír 20,37
Lásd a 12-ik jegyz.
Bír 20,37
A héber szerint: „és midõn stb“ helyett: és kiterjeszkedének.
Bír 20,38
a lesbenállók.
Bír 20,39
kik szinleg futottak.
Bír 20,41
Lásd 33. v.
Bír 20,42
dél felé, mert Gábaába vissza nem mehettek; de nem mentek messze.
Bír 20,42
A héber szerint: Azok is, kik a városokban laktak (melyek mellett elmenének), vagy öldöklést vittek végbe közöttük.
Bír 20,45
A héber szerint: Gidomig.
Bír 20,46
kerekszám tétetik, mert lásd 35. v.
Bír 21
Bír 21,1
Lásd Birák 20,1.
Bír 21,4
mert a szent hajlék oltára az egész nép áldozatainak bemutatására nem volt elég. Vesd össze Kir. III. 8,64.
Bír 21,9
A héber szerint ez a vers így van: Mert számbavették a népet, és ime egy sem volt ott a gálaádi Jábeszbõl.
Bír 21,12
a Jordánon túli tartományból.
Bír 21,13
A héber szerint: békeséget ajánlának nekik.
Bír 21,14
a többi kétszáz részére.
Bír 21,17
A héber szerint: a 17. v. így van: a Benjaminból megszabadultaknak örökségöket meg kell tartani, hogy egy nemzetség stb.
Bír 21,19
Siló városának saját ünnepe.
Bír 21,19
mások szerint helyesebben: mely (ünnep) tartatott éjszakra az Isten házától stb.
Bír 21,22
kik azonban nem fognak eljõni, mert minden izraelita azon lesz, hogy esküjétõl valami módon megszabadúljon.
Bír 21,22
A héber szerint e vers: És mikor… azt mondjuk nekik: Bocsássatok meg nekik a mi kedvünkért, mert nem szerezhettünk a hadban mindeniknek feleséget. Ti nem adtatok nekik, hogy a vétek sulya (az eskü miatt) rajtatok ne legyen, hanem õk magok vették el azokat.
RUT KÖNYVE.
Rut könyve egy történetet ad elé a bírák idejébõl. Czélja különösen Júda nemzetségi lajstromát, melybõl a Megváltó is származott, egész Dávidig levinni, s ekkép ezen dicsõ fejedelem szegény, de nemeslelkû õseinek történetét adni; a ki e tekintetben is elõképe volt annak, ki szegénységben jött e világra a szegényeknek hirdetni az evangéliomot. Ezen történetet, mely a szentirási szebb történetek egyike, hihetõleg Sámuel próféta irá.
Rút 1
Rút 1,1
Itt amaz éhség értendõ, melyet az amaleciták és madianiták Palesztinában tett pusztitásaik által okoztak. (Bir. 6,3.4.), s így ezen történet Gedeon idejére esik.
Rút 1,2
mindnyájan. Betlehem Efratának is nevezteték. Lásd Móz. I. 35,19.
Rút 1,4
a mi meg volt engedve. Lásd Móz. V. 21,10–13. Vesd össze Móz. IV. 31,17.18. A tilalom csak a férfiakra vonatkozott.
Rút 1,11
kik veletek a törvény szerint kötelesek legyenek házasságra lépni. Lásd Móz. V. 25,5. Móz. I. 38,8.
Rút 1,15
Orfa vagy át sem jött az izraeliták vallására; vagy ha átjött, késõbb ismét visszatért a bálványozásra.
Rút 1,20
jelent kellemest és jókedvût is.
Rút 1,20
keseredettnek, szomorúnak.
Rút 1,22
tavaszszal, húsvét körûl.
Rút 2
Rút 2,1
Mások szerint: igen derék ember.
Rút 2,2
Ez a szegények joga volt. Lásd Móz. III. 19,9.10. 23,22. Móz. V. 24,19.
Rút 2,9
senki se tiltson el.
Rút 2,9
melyet legényeim merítenek.
Rút 2,14
enyhitõûl a hõségben.
Rút 2,14
vagy lepényt. Lásd Móz. III. 2,14. 23,14.
Rút 2,14
A héber szerint: és maradékot is hagya.
Rút 2,17
Lásd Móz. IV. 28,5.
Rút 2,20
férjemmel és fiaimmal életökben is jót tett, s most az elholtak özvegyeivel is jót tesz.
Rút 3
Rút 3,7
Ha Noémi tanácsát, melyet menye, Rut, híven követett, csak testi szemekkel tekintjük, a körûlményekre nem figyelvén, akkor igen vétkesnek találjuk azt; de ha az õ szándékát és a fenforgó körûlményeket veszszük, egész más szinben tûnik föl elõttünk (Ambr.). – Az izraelitáknál parancsolva volt, hogy a magzat nélkül meghalt férjnek özvegyét közel rokona vegye feleségûl (l. 1,11.); ezt az özvegy követelhette is. Noémi tehát nem cselekedett igaztalanúl, midõn Rutot fölszólítá, hogy Boozt, mint férje közel rokonát, házasságra birni igyekezzék. – Hogy Rutot éjjel küldé Boozhoz, ezt azért tette, mivel gyaníthatá, hogy a vagyonos és már koros Booz nem könnyen határozza el magát a Ruttal kötendõ házasságra, hacsak ártatlan módon meg nem lepetik, és nõi õszinteség által, – mely egy rendkivüli, de jót akaró lépést tiszta szándékkal teszen, arra nem bíratik. Arról sem vádolhatni Noémit, hogy mindkettõt a vétek veszedelmére tette ki, mivel sokkal inkább ismerte menye szemérmét, és Booz szilárd jellemét, mintsem félnie kellett volna, hogy a religióról és erkölcsiségrõl megfeledkeznek; a mint ezt a következés is mutatta.
Rút 3,9
jegyezz el magadnak. Úgy látszik ez szokás volt az eljegyzésnél. Vesd össze Ezekiel 16,8.
Rút 3,9
s így köteles vagy a megholtnak magzatot támasztani. L. 1. r. 4-ik jegyz.
Rút 3,10
melyet férjed és napad iránt mutattál.
Rút 3,10
hanem a kötelességi házasságot keresed, hogy férjed emlékét megújítsd, és nemzetségét fentartsad.
Rút 4
Rút 4,1
a nyilvános ügyködés helyére.
Rút 4,4
mert maga nem mûvelheti; a legközelebbi rokonnak ajánlja, hogy a családnál maradjon, és ne legyen szükség eladni idegennek.
Rút 4,5
akkor köteles vagy az örökséget a család részére megtartani, mi az által fog megtörténni, ha Rutot feleségûl veszed, és tõle fiat nemzesz, ki megholt férjének nevét viselje.
Rút 4,5
azaz: tõle fiat nyerj, ki a törvény szerint (Móz. V. 25,5.) megholt atyádfia nevét és örökségét átvegye.
Rút 4,6
E házasság által tulajdon örökségemet hanyagolnám el, és így a magam családjának lennék kárára.
Rút 4,7
az átengedõ.
Rút 4,7
jeléûl, hogy úgy eláll jogától. Vesd össze Móz. V. 25,7.9.
Rút 4,7
a jog-átengedésnek.
Rút 4,8
A héber szerint: És a rokon mondá Booznak: Vedd meg te.
Rút 4,12
Lásd 18. v. Vesd össze Móz. I. 38,29.
Rút 4,22
néhány családtag, úgy látszik, el van mellõzve, mi a keleti nemzetség-lajstromoknál nem ritkaság; mert azokban a nagyatya neve sokszor az atyáét is magában foglalja.
SÁMUEL, VAGY KIRÁLYOK ELSÕ KÖNYVE.
Sámuel két könyve és a királyok két könyve, vagy forditásunk szerint a királyok négy könyve Izrael fiainak a királyok alatti történetét foglalja magában. Elõrebocsátván némelyeket (Kir. I. 1–10. r.) a két utolsó bíró, Héli és Sámuel korából, ezen könyvek eléadják a királyi méltóság megalapítását Saul és Dávid alatt (Kir. I. és II. k.); továbbá (Kir. II. és III. k.) Salamon uralkodását, az országnak két részre, úgymint Júda és Izrael országára történt fölosztását, ezeknek további viszontagságait föloszlásukig, (Kir. IV. 17,6–25. r.), és a babiloni fogságig. A királyok négy könyvében 568 évi idõköz történetei foglaltatnak; úgymint: Héli bíróságának elsõ esztendejétõl, Szedeciás királyságának tizenegyedik esztendejéig (világ ter. 2848–3416.). Valamint az emberi megátalkodottságnak, úgy az isteni hosszú várakozásnak hív ábrázolását találjuk e könyvekben; különösen pedig megismertetik velünk, hogy elébbutóbb el kell pusztúlni minden oly országnak, mely az isteni religio rendíthetlen alapján nem épûlt. Ki írta ezen könyveket a Szentlélek sugallata mellett, egész bizonyossággal nem tudhatni. Némelyek szerint a két elsõ könyvet Sámuel, Gád és Nátán próféták szerkeszték (vesd össze Krón. I. 29,29.); a két utolsó Ezdrástól, vagy Jeremiás prófétától származott; mások szerint pedig valamely ismeretlen szerzõ a babiloni fogság vége felé szerkeszté össze e történeteket a fenn volt bõséges okiratokból, különösen az ország évkönyveibõl (Krón. I. 29,29. Kir. III. 11,41. 14,19.29.) úgy, mint azokat a négy könyvben maiglan is birjuk.
1 Sám 1
1 Sám 1,1
lakhelyénél fogva efraimi, különben levita. Lásd Krón. I. 7,26–28.
1 Sám 1,1
azaz: Jeroham Eliu fia volt, Eliu Tohué stb.
1 Sám 1,2
mit Isten az ó szövetségben a köz-szokás és Izrael fiainak keményszivûsége és érzékisége miatt megengedett, hogy nagyobb rosznak vegye elejét. Lásd Móz. I. 16,2.
1 Sám 1,3
évenkint a három nagy ünnepen, vagy pedig évenkint egyszer egy ünnepen; mert a templom fölépülte elõtt, és mielõtt Izrael népe békében élt, az ünnepek nem tartattak meg rendesen. Lásd Kir. III. 3,2. 2-ik jegyz.
1 Sám 1,3
az égi hatalmak, az angyalok és csillagok Urának.
1 Sám 1,3
Lásd Józ. 18,1.
1 Sám 1,4
az áldozat-eledelbõl. Lásd Móz. V. 16,11.
1 Sám 1,5
A héber szerint: kettõs részt.
1 Sám 1,9
a fõpap és egyszersmind biró. A közönséges idõszámítás szerint Héli a bírói tisztet Abdon után vette át (Bir. 12,13.) a világ ter. 2848. Kr. elõtt 1156-ban. Úgy hogy Sámsonnal mind a 40 éven át viselé e hivatalt. Az itt eléadott történet, ugyanazon számítás szerint, az õ hivatalának elsõ, életének 58-ik évére esik. (Lásd Kir. I. 4,15.).
1 Sám 1,9
a szent sátor ajtajában.
1 Sám 1,11
nazareus leszen. Lásd Móz. IV. 6. r.
1 Sám 1,16
Lásd Bir. 19,22.
1 Sám 1,20
Sámuel annyit tesz, mint Istentõl kéretett, vagy meghallgatott.
1 Sám 1,21
A héber szerint: idõnkénti. Lásd 4-ik jegyz.
1 Sám 1,22
néhány év után, mert a zsidó anyák gyermekeiket három és több évig is szoptatták. Makkab. II. 7,27.
1 Sám 1,23
hogy õt a nazareusságra és szolgálatába jutni engedje.
1 Sám 1,24
A héber szerint: tömlõ.
1 Sám 1,28
szolgálatodra szentelem õt a szent sátorban mindenkorra.
1 Sám 2
1 Sám 2,1
az erõsség jelképe, – erõsségem.
1 Sám 2,1
különösen vetélytársnõmre, holott azelõtt hallgatnom és tûrnöm kellett.
1 Sám 2,1
hogy rajtam segítettél.
1 Sám 2,6
Ezen szó itt, mint sok más helyen, sírt jelent, és képleg, nagy nyomort.
1 Sám 2,8
mert õ a mindenható. A föld sarkait is kezében tartja; melyek az õ akaratjától függenek, azért a föld csak addig létezik, míg õ akarja.
1 Sám 2,9
igazgatja lépteiket, nehogy elessenek, nagyot vétsenek, s átalában szerencsétlenek legyenek.
1 Sám 2,9
az istentelenek lelki sötétségökben és vakságukban semmit sem tudnak majd mondani Isten ellen, és magokon nem segíthetnek.
1 Sám 2,10
mind az embereket.
1 Sám 2,10
Anna egy királyról jövendöl itt, ki uralmat nyer azon itélet után, mely az egész földre kiterjed, – tehát legközelebb Krisztusról, s egyszersmind az õ elõképérõl, Dávidról is.
1 Sám 2,12
semmirekellõ gonoszak. Birák 19,22.
1 Sám 2,12
mint azok, kikrõl sz. Pál ír. Tit. 1,16.
1 Sám 2,13
sem a papi illeték iránti törvényekkel. Lásd Móz. II. 29,27.28. Móz. III. 7,31–34.
1 Sám 2,15
tehát még az áldozás elõtt. Vesd össze Móz. III. 7,31–33.
1 Sám 2,17
Héli fiainak bûne.
1 Sám 2,17
A héber szerint: mert az emberek szidalmazák, megutálák az Úr áldozatát (a papok önzõ fukarsága miatt).
1 Sám 2,18
levitai szolgálatot tett a szent hajléknál.
1 Sám 2,18
Ez mellruha volt (Móz. II. 28,6.), melyet a fõpapon kivûl megkülönböztetésûl a papok (Kir. I. 22,18.) és más magasállású személyek is (Kir. II. 6,14.) viseltek.
1 Sám 2,19
rövid alsó köntöst az efód alá. Lásd Móz. II. 28,31.
1 Sám 2,20
a fölajánlott Sámuelért. Lásd Kir. I. 1,18.
1 Sám 2,22
Lásd Móz. II. 38,8.
1 Sám 2,25
A héber szerint: megitéli az Isten – t. i. már a kisebb vétket is.
1 Sám 2,25
megátalkodottságukban akará õket hagyni (Vesd össze Rom. 9,18.) és halállal büntetni.
1 Sám 2,27
egy próféta. Lásd Kir. I. 9,6.
1 Sám 2,28
A rézsutos fölmenetelnél. Lásd Móz. II. 20,26.
1 Sám 2,29
miért szentségtelenítitek meg áldozataimat önzés és fukarság által?
1 Sám 2,29
az áldozatok legjavát.
1 Sám 2,30
papi hivatalban.
1 Sám 2,31
hogy fiaid mihamar elhaljanak, s unokáid átalán öreg kort ne éljenek.
1 Sám 2,32
maradékaid oly fõpapot fognak látni a templomban, ki nem tõled származik. Ez be is teljesedett; mert a fõpapság nem vétetett ugyan el Eleazar és Fineesz nemzetségétõl (vesd össze Móz. IV. 25,13.), hanem e nemzetségnek más ágára ment át. Lásd Kir. III. 2,27. – Mások szerint, már Héli sem származott Eleazar családjából, hanem Itamaréból, Áron harmadik fiaéból; és eszerint a fõpapság a fönebbi jövendölés teljesûlte után ment vissza Eleazar családjára.
1 Sám 2,33
nem engedem egészen kihalni; éljenek, de a fõpapságot többé ne bírják.
1 Sám 2,33
hogy te magadat unokáidban epeszd az elvesztett fõpapság miatt.
1 Sám 2,33
A héber szerint: és házadnak minden utódai mint férfiak (egyszerû papok) haljanak meg.
2 Sám 22,35
fiaid halála szolgáljon bizonyságúl, hogy az egész jövendölés be fog teljesedni.
1 Sám 2,35
Szádokot. Lásd Kir. III. 2,35. kinek családjában a fõpapság állandólag megmaradt.
1 Sám 2,34
állandó.
1 Sám 2,35
Salamon és a többi királyok elõtt.
1 Sám 2,36
Értelme ez: maradékid oly szegénységre jutnak, hogy a fõpapot kérni fogják szolgálatért, csakhogy kenyerök legyen.
1 Sám 3
1 Sám 3,1
ritka volt, kevés lévén a próféta.
1 Sám 3,2
az elõcsarnokban.
1 Sám 3,3
midõn a lámpák még mind égtek, s még nem viradott meg.
1 Sám 3,3
a szent hajlék elõcsarnokában, közel Hélihez.
1 Sám 3,3
hol, t. i. a templomban (a sátorban) a frigy szekrénye vala.
1 Sám 3,7
az Úr szavát.
1 Sám 3,12
tettel bizonyítom be.
1 Sám 3,15
A héber szerint: feküvék.
1 Sám 3,15
a tornácz ajtait.
1 Sám 3,17
büntessen meg.
1 Sám 3,19
egy szava sem maradt teljesítetlen.
1 Sám 3,20
Lásd Birák 20,1.
1 Sám 3,21
A héber szerint: az Ige által, – a megszólítás által, a második isteni személy (a Logos) által, az egy megigért (Móz. V. 18,15.) próféta által, kiben a többiek valamennyien szólottak.
1 Sám 4
1 Sám 4,1
a közönséges idõszámítás szerint a vil. ter. 2888. Kr. e. 1116. évben, már Sámson (Bir. 16,31.) halála után.
1 Sám 4,1
A héber szerint: Ebenezernél. Lásd Kir. I. 7,12.
1 Sám 4,4
Lásd Móz. II. 25,22.
1 Sám 4,8
a puszta mellett a vörös tengerben.
1 Sám 4,12
a gyászolás jeléûl.
1 Sám 4,13
a szövetség hajlékánál. Lásd Kir. I. 3,15.
1 Sám 4,18
A héber szerint: magával tehetetlen.
1 Sám 4,21
annyit jelent: Oda a dicsõség!
1 Sám 5
1 Sám 5,1
Ebenezerbõl.
1 Sám 5,2
Lásd Bir. 16,23.
1 Sám 5,6
A héber szerint: afolimmal, gümõvel az alfelen.
1 Sám 5,6
A következõ toldalék „És… lõn a városban“ a görög fordításból vétetett.
1 Sám 5,9
A héber szerint: nagy lárma (rettenet) jöve a városra (Gatra).
1 Sám 5,9
A héber szerint: gümõ növe alfelökön, (mint 6. v.).
1 Sám 5,9
mivel a kemény fán, kövön a gümõ miatt nem ülhettek és nem fekhettek. Errõl nincs említés a héber szövegben.
1 Sám 5,12
A héber szerint: gümõvel.
1 Sám 6
1 Sám 6,3
adjatok bûnáldozatot.
1 Sám 6,3
miért levétek betegek, s miért haltak meg oly sokan?
1 Sám 6,5
a filiszteusok országának öt tartománya szerint.
1 Sám 6,5
A héber szerint: és öt arany gümõt, kelést.
1 Sám 6,5
Lásd Kir. I. 5,6.
1 Sám 6,5
A héber szerint: gümõiteknek.
1 Sám 6,9
Izrael egyik határvárosa felé.
1 Sám 6,11
A héber szerint: a gümõk.
1 Sám 6,14
azaz: a papok tevék stb; mert Betszámes papi város volt. Lásd Józ. 21,15. Hogy a szent hajlékon kivûl tettek áldozatot, ez a birák nyugtalan idejében többször megtörtént. Lásd Kir. I. 9,12. 4-ik jegyz.
1 Sám 6,15
békeáldozatokat, melyek után vendégség következett.
1 Sám 6,17
A héber szerint: gümõk.
1 Sám 6,18
a jóslók csak öt egeret kivántak az öt fõváros száma szerint (5. v.); de a kisebb városok és faluk is adának, mivel egerekkel ezek is meg voltak látogatva. Gümõket nem adtak, mivel ezen betegséggel hihetõleg csak a fõvárosiak voltak bûntetve.
1 Sám 6,18
azaz: gyász-kõig, mely ezentúl igy neveztetett (14. 18. v.) Értelme: az izraeliták határáig. – Mások szerint: Bizonyság a nagy Ábel, melyre az Úr szekrénye tétetett mai napiglan a betszamita Józue mezején.
1 Sám 6,19
puszta kiváncsiságból és tiszteletlenûl. Lásd Móz. IV. 4,20.
1 Sám 6,19
a népbõl átalán, mely minden részrõl összesereglett a frigyszekrény látására. Itt is meg kell hajolnunk az Isten megfoghatlan itéletei elõtt, melyeket birálnunk nem lehet, miután az emberi szivekbe nem láthatunk.
1 Sám 6,20
Kihez vitessék a frigyszekrény?
1 Sám 7
1 Sám 7,1
mely egyik része vala Kariatiarim városának. Mások szerint: Abinadab házába a halomra, (melyen a ház állott).
1 Sám 7,1
Flav. József szerint Abinadab Lévi-nemzetségbõl volt. Fölszenteltetése valószinûleg Móz. IV. 8,7. szerint ment végbe.
1 Sám 7,2
A héber szerint: mert immár húsz esztendeje volt. Izrael fiai a frigyszekrényt Kariatiarimban hagyák, és nem vivék vissza Sílóba, hihetõleg, hogy a filiszteusok elleni harczon velök legyen.
1 Sám 7,2
osztatlanúl szolgálván neki.
1 Sám 7,3
ki Héli helyébe bíróul választatott. A következõ esemény nem az említett husz év után, hanem kezdetén történt, Sámuel kormányának elsõ évében.
1 Sám 7,3
Lásd Birák 2,13.
1 Sám 7,6
bûnbánat jeléûl, könyhullatás gyanánt. Vesd össze Zsolt. 21,15. Jerem.sir. 2,19.
1 Sám 7,9
azaz: egy pap Sámuel nevében, vagy pedig Sámuelnek volt erre különös felhatalmazása Istentõl.
1 Sám 7,9
Vesd össze Móz. III. 22,27.
1 Sám 7,9
a nélkül, hogy eldarabolta volna (Lásd Móz. III. 1,12.) sietve a közelgõ ellenség miatt.
1 Sám 7,12
A héber szerint: Ebenezer. Lásd Kir. I. 4,1.
1 Sám 7,15
még Saul kormánya alatt is.
1 Sám 7,17
Sámuel mindörökre az Úrnak volt szentelve (lásd Kir. I. 1,28.); de mivel bírói hivatala nem engedé meg, hogy idejét a szent hajlék szolgálatában töltse, kétségkivûl Isten különös engedelmébõl oltárt építe magának, hogy ott imádkozzék és áldozatot tegyen.
1 Sám 8
1 Sám 8,1
segédeivé tette hivatalában. Lásd Kir. I. 7,15.
1 Sám 9,7
ki Vasszeninek is hivaték (Krón. I. 6,28.), mint a zsidóknál sokszor egynek több neve is volt.
1 Sám 8,7
Eddig én voltam Izraelnek tulajdon királya, én adtam törvényeket, azok szerint itéltem, azokat végrehajtottam; most pedig ezen hatalmat, más nemzetek példája szerint, másra akarják ruházni. Isten tehát roszalja a nép kivánatát, mivel oly királyt kivánt, milyen más nemzeteknél volt, ki nem ismert más törvényt, mint önakaratát, mi sok visszaélésre adhat alkalmat (11–18. v.); – de oly királyságot, minõt a törvény megengedett (Móz. V. 17,14.), Isten nem ellenzett, mivel a szerint a király Isten helytartója volt.
1 Sám 8,9
melyet a király megengedett vagy tiltott módon követni fog a pogány királyok példája szerint.
1 Sám 8,15
harmadik tizedet vesz azon felûl, mi a papokat, levitákat és szegényeket illette. Lásd Móz. V. 14,22.23.28.
1 Sám 9
1 Sám 9,6
hogy a szamarakat meglelhessük.
1 Sám 9,7
Keleti szokás szerint az elõkelõk színe elõtt senki sem jelent meg, hacsak valami ajándékot nem vitt, akármi csekélység volt is az.
1 Sám 9,8
körûlbelûl 10–12 kr.
1 Sám 9,12
Sámuel vendégséget ada, mely áldozatnak neveztetik, mert imádság (asztaláldás) által volt fölszentelve. Talán az valóban is békeáldozat volt; mert azidõben még különféle helyeken mutattatott be az áldozat (Lásd Kir. I. 10,8. 16,2.3. Kir. III. 3,2.) mivel Isten az áldozat helyét (Móz. V. 12,5.) csak a templom építésekor (Krón. II. 7,12.) jelölte ki határozottan.
1 Sám 9,14
a kapu felé.
1 Sám 9,18
a kapu elõtti téren, mely, valamint maga a kapu, adás-vevés és bíráskodás helye volt, azért mondatik a tér is kapunak.
1 Sám 9,21
a kiirtatás után. Birák 20. – a legkisebb nemzetségbõl választa Isten királyt Izraelnek; így választja sokszor a kicsinyt, hogy megszégyenítse azt, ki magát nagynak tartja.
1 Sám 9,24
A héber szerint: ez idõre.
1 Sám 9,25
a ház lapos tetején, hol a keletiek barátaikkal mulattak és aludtak is.
1 Sám 9,26
elõbb azonban elkisérlek tégedet.
1 Sám 9,27
A héber szerint: menjen, és elöttök ment, te pedig stb.
1 Sám 10
1 Sám 10,1
a királyok fölkenettek, valamint a papok és próféták, annak elõképeûl, hogy egykor a Messiás nem csak király, hanem egyszersmind pap és próféta is leszen. (Ágost.).
1 Sám 10,1
hódolat jeléûl Lásd Zsolt. 2,12. 14-ik jegyz.
1 Sám 10,1
„És a népet… fejedelemmé kent“ ez nincs a héber szövegben.
1 Sám 10,2
Lásd Móz. I. 35,19.
1 Sám 10,2
A héber szerint: Zelzachban.
1 Sám 10,3
vagyis: az Isten házába, t. i. Kariatiarimba (Kir. I. 7,2.) vagy Sílóba, hol a szent hajlék volt (Bir. 20,18.), vagy Bétel város értendõ, mely talán az égi lajtorja miatt (Móz. I. 28,19.) Izrael népének különös ajtatoskodási helye volt.
1 Sám 10,3
tömlõ.
1 Sám 11,10
A héber szerint: Gibath-Elohim; némelyek szerint Saul szülõvárosa (26. v.); mások szerint azon hely, hol a próféták gyülekezetet tartottak.
1 Sám 10,5
huros hangszert.
1 Sám 10,5
prófétálni itt annyit tesz, mint lelkesûlt vallásos énekeket zengeni, vagy beszédeket tartani. (Lásd Móz. IV. 11,25.). Ezen próféták t. i. jámbor ifjak vagy férfiak valának, kik különös iskolában (Kir. I. 19,20.) egybegyûltek, s ott magokat az isteni dolgok tanulásának szentelék, ugy hogy természetesen vagy természetfölött lelkesítetve, azokról fennszóval beszélének vagy éneklének. A zene részint a lelkesedés élesztésére, részint az ének kiséretére szolgált. Lásd Kir. I. 18,10. Kir. IV. 3,15. Krón. I. 25,1.
1 Sám 10,7
fogj akármihez (Izrael javára), és sikerül.
1 Sám 10,8
Lásd Kir. I. 9. r. 4-ik jegyz.
1 Sám 10,9
nemességet és bölcseséget öntött belé.
1 Sám 10,11
Saul is próféta lett.
1 Sám 10,12
tanitójok, mesterök, ki oly tanitványra tehetett szert, mint Saul? vagy: Nem Isten-e a próféták atyja, nem tehette-e Sault is prófétává?
1 Sám 10,12
idegenségöket kijelentvén az iránt, hogy egy méltatlan vétetett föl társulatukba.
1 Sám 10,17
Lásd Bir 20,1.
1 Sám 10,19
Lásd Kir. I. 8,7.
1 Sám 10,25
Lásd Kir. I. 8,11. Móz. V. 17,14. s követk.
1 Sám 10,25
a frigyszekrény elé, hol a törvénykönyv volt.
1 Sám 10,26
mely õt királyának elismerte (27. v.). Saul a közönséges idõszámítás szerint a világ ter. 2909. Kr. e. 1095-ik évben lett királylyá
1 Sám 10,27
az istentelenek, kik a gonoszszal szövetkeztek.
1 Sám 10,27
mint ez a hódolatnál szokásban volt.
1 Sám 11
1 Sám 11,2
azon föltétel alatt.
1 Sám 11,2
ez által alkalmatlanok leendettek hadi szolgálatra, de eléggé alkalmasok rabszolgaságra. Sz. Gergely ezzel a sátán ravaszságát hasonlítja össze, ki tõlünk a jobb, lelki szemet, melylyel az isteni dolgokat szemlélnõk, elveszi, hogy csak a földi világosság maradjon meg, mely ez élet földi mulandóságaira van irányozva.
1 Sám 11,3
hatalmad alá vetjük magunkat.
1 Sám 11,5
Hajdanta a királyok sem szégyenlették a földmûvelést és baromtenyésztést.
1 Sám 11,7
Vesd össze Birák 19,29.
1 Sám 11,8
Júda nemzetségén kivûl. Még mielõtt az ország Júda és Izrael országra szakadt, Izrael fiai régtõl fogva Júdára (Júda és Benjamin nemzetségre), és Izraelre (a többi nemzetségekre) oszlának; ez azon vetélkedésbõl származott, melylyel Júda nemzetsége iránt a többiek (különösen az efraimiak) viseltettek.
1 Sám 11,9
déltájban.
1 Sám 11,10
az ammonitáknak.
1 Sám 11,11
korán reggel.
1 Sám 12
1 Sám 12,2
hozzátok hasonlók, nincs tõlök mit félnetek.
1 Sám 12,3
A héberben: mely megvakított volna engem az itéletben.
1 Sám 12,6
Igy van a görög fordításban, s igy kivánja ezt e vers értelme.
1 Sám 12,11
Ez a név nem fordúl elé a bírák között; a görög fordítás a helyett Barakot teszi. Némely irásértelmezõk Bedánnak olvassák (be-Dán) azaz: Dánból, és Sámsont értik alatta, ki Dánból származott.
1 Sám 12,12
Naasz tehát az idõtájban hadra készûlt, a nélkül azonban, hogy azt elkezdte volna.
1 Sám 12,14
parancsai iránt ellenszegûléstek által nem ingerlitek büntetõ itéletmondásra.
1 Sám 12,17
a búzaaratás Palesztinában junius végére s julius elejére esik, mely hónapokban sz. Jeromos bizonysága szerint, ki ott sokáig lakott, esõ nincs.
1 Sám 12,21
a bálványok után.
1 Sám 13
1 Sám 13,1
Némelyek kihagyást tesznek föl a héberben: Saul… éves volt midõn országlani stb. Mások szerint: Saul oly ártatlan volt, mint egy esztendõs gyermek, midõn stb. Saul összesen 40 évig uralkodott. Ap.cs. 13,21.
1 Sám 13,2
az Isten házának hegyén.
1 Sám 13,2
Lásd 16. v.
1 Sám 13,3
a gyõzelem hirét, és keljenek föl a filiszteusok ellen.
1 Sám 13,4
A héber szerint: és Izrael rosz szagú (gyûlöletes) lett a filiszteusok elõtt.
1 Sám 13,4
egybegyülekezvén.
1 Sám 13,5
a szírus és arab fordításban háromezer szekér van, s ez könnyebben megegyeztethetõ a filiszteusok kis tartományával.
1 Sám 13,5
közmondás, nagy sokaság kifejezésére.
1 Sám 13,6
mások szerint: tövisbokrok közé.
1 Sám 13,6
A héber szerint: várakba és tornyokba.
1 Sám 13,7
a Jordánon túli lakosok visszafutottak hazájokba.
1 Sám 13,7
azaz: maradt.
1 Sám 13,8
Lásd Kir. I. 10,8.
1 Sám 13,10
még a hetedik napon; mert különben Saul nem érdemlett volna szemrehányást.
1 Sám 13,13
hogy a királyság örökségképen utódaidra szálljon.
1 Sám 13,13
Saul vétkezett türhetetlenkedés és bizalmatlanság által. Helyzetében (11. 12. v.) némi mentséget látszik ugyan érdemleni, de a végtelenûl igaz Isten itéletei különbözõk az emberek itéleteitõl. Törvényének elsõ megszegõit (Saul volt az elsõ engedetlen király) az Isten mindenkor igen keményen büntette, intésûl másokra nézve (vesd össze Móz. III. 10,1.2. Móz. IV. 15,35. Józ. 7,25.); Saul mentegetõdzése által is nevelte bûnét, melylyel kevélységét kitüntette. (Gerg.).
1 Sám 13,15
Saul tehát Sámuellel ment. E szavak: „És a többi nép fölméne… Benjamin halmán,“ nincsenek meg a héberben, de fölvilágosítják a 16. verset.
1 Sám 13,17
azaz: rókák földére.
1 Sám 13,19
a filiszteusok Héli idejében, midõn Izrael fölött uralkodának, tiltották ezt meg. Miután Izrael fiai Sámuel alatt gyõzedelmesek lettek, gyakorolhatták volna a kovács-mesterséget, de vagy restek voltak, vagy nem volt tanító mesterök. Egyébiránt hadban könnyebben nélkülözhették a kardot és dárdát, mert ügyes parittyások voltak.
1 Sám 13,23
A héber szerint: kijöve… Makmász szorosára.
1 Sám 14
1 Sám 14,3
fõpap volt. Lásd Móz. II. 28,6.
1 Sám 14,4
melyeken át kelle mászni.
1 Sám 14,14
oly szûk volt fönn a viadal helye.
1 Sám 14,15
A héber szerint: rémülés.
1 Sám 14,15
a filiszteusok seregében. Lásd Kir. I. 13,5.
1 Sám 14,18
valószinûleg hogy az Úrtól tanácsot kérjenek, mit kell tenni? Vesd össze 36. 37. v.
1 Sám 14,19
Szûnj meg az Istent kérni; õ akaratját már Jónatás tette által kijelentette.
1 Sám 14,21
hihetõleg a legyõzöttek.
1 Sám 14,24
A héber szerint: elfáradának az napon.
1 Sám 14,25
azon vidék népsége.
1 Sám 14,25
A vad méhek (Birák 14,8.) faodvakban, föld- és szirtüregekben mézelnek.
1 Sám 14,26
Saul népe.
1 Sám 14,27
és megerõsödött. Lásd 9-ik jegyz.
1 Sám 14,29
elfárasztotta, megszomorította.
1 Sám 14,29
a népet.
1 Sám 14,32
és nem szokás szerint kövön a tisztaság végett.
1 Sám 14,32
a nélkül, hogy azt kieresztette volna, mint a törvény kivánta. Lásd Móz. III. 3,17.
1 Sám 14,35
emlékûl a nyert gyõzelemre, a patriarkák példája szerint. Lásd Móz. I. 12,7.8. 13,4. 33,20. 35,1.3.7.
1 Sám 14,35
Ez volt elsõ bizonyítványa hálás érzésének.
1 Sám 14,36
Elõbb kérjünk Istentõl tanácsot a frigyszekrénynél az Urim és Tummim által (Józ. 9,14. Móz. II. 28,30.) mielõtt elmenjünk.
1 Sám 14,38
az egész népet, vagy a nép elõkelõit.
1 Sám 14,39
a héber szerint: És senki sem felelt arra (helyeslõ amennel).
1 Sám 14,41
kivilágosítván a tettest. E szavak: „Mi oka stb… mutasd meg szentségedet“ nincsenek a héber szövegben.
1 Sám 14,41
a sors által.
1 Sám 14,44
az Úr büntetése szálljon rám, ha meg nem halsz.
1 Sám 14,47
Niszibisz, nevezetes város, mely Mezopotámiában volt az Eufratesen túl, az õrmenyországi hegyek tövében.
1 Sám 15
1 Sám 15,2
Már akkor el volt Istennél végezve, hogy az amelecíták kiirtassanak gonoszságuk miatt, de minek csak most (körülbelûl 400 év után) kellett bekövetkezni. Isten itélete sokszor késik ugyan, de bizonynyal elkövetkezik, s akkor annál rettenetesebb!
1 Sám 15,3
Ha az amalecíták gonoszságuk miatt megérdemlették a kiirtatást vajjon a csecsemõk nem voltak-e méltók kiméletre? Azonban õrizkedjünk a hiu szánakodástól, midõn Isten büntetõ itéletérõl van szó, mely mindig igazságos, ha mindjárt át nem látjuk is. A csecsemõk is halált érdemlettek, mert bûnben fogantattak; ámbár rájok nézve a halál inkább jótétemény volt, mint büntetés, mert az által jobb sors várakozott rájok, melyet el nem nyerendettek, ha életökben atyáik nyomdokait követték volna.
1 Sám 15,4
A héber szerint: Számba vevé õket Telaimban.
1 Sám 15,4
Lásd Kir. I. 11,8. ez általános népfölkelés volt.
1 Sám 15,5
vagy a völgyben; mert a völgyek patakoknak is hivattak, mivel télen át víz volt azokban.
1 Sám 15,6
Lásd Móz. IV. 24,21.
1 Sám 15,6
Ez Jetróra és Hobábra vonatkozik. Lásd Bir. 1,16. Móz. II. 18,5–25. Móz. IV. 10,29.
1 Sám 15,9
A héber szerint: és a hízottakat. Mások másként.
1 Sám 15,11
Lásd Móz. I. 6,6. Az Isten nem bánja meg tettét, mert ez örök és változhatlan végzetében alapszik; hanem õ bánja, azaz szánja az embert, ki iránt cselekvés-módját változtatnia kell, miután ez magát a bûn által kegyelmére méltatlanná tette.
1 Sám 15,12
korán reggel.
1 Sám 15,12
Ez Júdában volt, különbözõ Karmel hegyétõl, mely Palesztina éjszaki részén emelkedik.
1 Sám 15,12
A dicsõség és szerencse annyira megváltoztathatja az ember érzelmét. Saul nem alázatos többé, õ szerencséjét nem Istennek, hanem magának tulajdonítja.
1 Sám 15,12
Galgalába. E szavak: „Sámuel tehát stb… hozott vala“ nincsenek a héberben, hanem a 21. v. szerint ide értendõk.
1 Sám 15,15
Saul a népre hárítja vétkét, a népet pedig az állítólagos jámbor szándékkal menti. Igy akar sokszor az ember pusztán külsõ tisztelettel Istennek eleget tenni, s így akarja lelkiisméretét elaltatni, hogy e mellett szivének bûnös vágyait követhesse.
1 Sám 15,22
az Isten parancsai iránti engedelmesség föltétlenûl szükséges, az áldozat bemutatása pedig a szabad akarattól függ. Az áldozat által Istennek az állatok húsa mutattatik be; az engedelmesség által saját akaratunkat áldozzuk föl Istennek. Az áldozat az elkövetett bûnökért mutattatik be, az engedelmesség megóv, hogy bûnbe ne essünk (Gerg.).
1 Sám 15,23
az engedetlenség hasonlít a varázsláshoz, mert magunk határozzuk el, mi jobb, mint az Isten akaratja; hasonlít a bálványozáshoz, mert az ember maga akaratját az Istené elé teszi, s annak hódol. S igy tehát az Isten iránti engedetlenség oly nagy bûn, mint a varázslás és bálványozás.
1 Sám 15,29
Isten, kitõl van minden gyõzelem Izraelben, téged nem fog ebben kimélni. A héber szerint: Isten az igazságos nem hazud (bizonyosan teljesíti).
1 Sám 15,30
Saul elõtt a becsület érdeke forgott, mikép bánhatta volna bûnét igazán? ha valódi bánat volt volna szivében, inkább megvettetni kivánt volna, mint becsültetni (Gerg.).
1 Sám 15,32
A héber szerint: És eléje jött vigasztalódva (jó kedvvel), és mondá: Valóban elmúlt a halál keserûsége (mert miután engem mindenki megkimélt, a paptól nincs mit félnem).
1 Sám 15,33
Ágág sorsa több mint 400 évvel elõbb meg volt jövendölve. Lásd Móz. IV. 24,7.
1 Sám 16
1 Sám 16,1
az olajos szarut.
1 Sám 16,4
Jót jelent-e jöveteled? mert azt hihették, hogy a próféta tán valami büntetést jõ hirdetni az Istentõl.
1 Sám 16,5
mosdás és megtartózkodás által. Lásd Móz. II. 19,10.
1 Sám 16,6
magában Istennel tanácskozva.
1 Sám 16,7
nem úgy itélek, mint az emberek, látszat szerint.
1 Sám 16,8
Sámuel az Isten szándékát valószinûleg közlé Izaival.
1 Sám 16,12
piros arczú, vagy aranysárga hajú, a mi keleten kitûnõ szépségûl tartatik.
1 Sám 16,13
Saul utódjává annak halála után, a jelenlevõk tanúkúl szolgálhattak, bár a fölkenetés czélját hihetõleg nem érték, hanem csak azt hihették, hogy az Úr Dávidot valami rendkivûlinek szánta.
1 Sám 16,14
az Úr megengedésével. Miután az Úr lelke Saultól eltávozott, Saul búskomorságba esett, mely gyakran dühös elmeháborodásig növekedett (Ar. sz. Ján.). Csak Dávid szent énekeire vidúlt föl szíve, és távozott el tõle búskomorság kis idõre. Saulnak ezen komorságát részint a mardosó lelkiismeret okozhatta, részint a gonosz ellenség táplálhatta; mert miután az Isten lelke Saultól eltávozott, õ nem volt többé védve a gonosz lélek befolyásától.
1 Sám 16,20
tulajdonképen: tömlõ.
1 Sám 16,20
Lásd Kir. I. 9,7.
1 Sám 16,21
mint szolgája.
1 Sám 16,22
maradjon szolgálatomban.
1 Sám 16,23
mennyiben a zene komorságát eloszlathatta.
1 Sám 17
1 Sám 17,1
A héber szerint: Efesz-Dammim mellett.
1 Sám 17,4
A héber szerint: közvetítõ, párbajvivó, ki csata nélkül párviadallal intézi el a dolgot.
1 Sám 17,4
A héber szerint: hat rõfnyi és egy arasznyi, tehát körûlbelûl 13 arasznyi. Az akkori mérték elõttünk ismeretlen.
1 Sám 17,5
több egy mázsánál.
1 Sám 17,12
Ily ismétlõ bevezetések nem ritkák a keletieknél.
1 Sám 17,14
a harczba, mely már több év óta tartott.
1 Sám 17,15
mert atyjának most rá szüksége volt.
1 Sám 17,17
rozs- vagy árpa lepényt. Lásd Móz. III. 23,14.
1 Sám 17,18
A héber szerint: És vállald el, a mivel megbíznak (hozd vissza kivánságaikat).
1 Sám 17,20
a szekérvárhoz, vagyis a szekerekhez, melyek a tábor védelmére körül fölállítva voltak.
1 Sám 17,22
a tábori poggyászok.
1 Sám 17,22
a választott térre, hol a viadalnak kellett volna történni.
1 Sám 17,22
Mások a hébert így fordítják: odament, és köszönté testvéreit.
1 Sám 17,29
mit tettem egyebet, mint kérdezkedtem? Mások szerint: nem volt-e parancs, (hogy eljöttem)?
1 Sám 17,43
hogy a filiszteusok istenei veszítsenek el téged!
1 Sám 17,54
nem most mindjárt, hanem késõbb; mert Jerusalem akkor még nem volt nevezetes, és nem is volt egészen az izraeliták kezeiben. Lásd Kir. II. 5,5. s követk. A Góliáton nyert gyõzelem emlékeûl Dávid annak koponyáját Jerusalemben tartatá.
1 Sám 17,54
Góliát kardja késõbb a szent sátorba jutott Nóbéban. Lásd Kir. I. 21,8.9.
1 Sám 17,55
A héber szerint: ki fia ez ifjú? mi egyre megy. Saul ezt ismét elfeledhette (vesd össze Kir. I. 16,18–22. 17,15.); vagy az után határozottan soha sem kérdezkedett. Most kérdezi, mivel igéreténél fogva leányát vala neki adandó (25. v.).
1 Sám 18
1 Sám 18,2
Lásd Kir. I. 17,15.
1 Sám 18,4
az övcserélés keleten még most is jele a legbensõbb barátságnak.
1 Sám 18,5
Ezen vers csak azért van itt, hogy Jonatás szeretetéhez soroltassék a nép szeretete is Dávid iránt; mert tulajdonképen renden kivûl van az, miután ezen szeretetnek indokai Dávidnak késõbbi (l. 13–16. v.) tettén alapúlnak.
1 Sám 18,7
A héber szerint: egymás ellen, vagy fölváltva, versenydalt.
1 Sám 18,10
értetlenûl, zavartan beszélt lázában.
1 Sám 18,10
fejedelmi pálcza helyett.
1 Sám 18,13
a hadi ügyekben. (5. v.).
1 Sám 18,19
Igy már másodszor csalatott meg Dávid, mert a Góliáton nyert gyõzelme után azonnal meg kellett volna a királyleányt nyernie.
1 Sám 18,21
tõrûl legyen (l. 25. v.).
1 Sám 18,21
két dologért t. i. Góliát megöletéseért és száz filiszteus elõbõreért (25. v.).
1 Sám 18,23
akkorában még vásárlották a nõket. Dávid, kinek még hét testvére volt, szegényebbnek tartá magát, minthogy egy királyleányt megvehetett volna.
1 Sám 19
1 Sám 19,5
életét veszedelemre tette ki.
1 Sám 19,9
Lásd Kir. I. 18,10.
1 Sám 19,11
a küldött õrségnek a ház elõtt kellett rá leselkednie, a házban nem akarta Dávidot megöletni, talán kiméletbõl leánya iránt.
1 Sám 19,12
azon oldalon, hol az õrök õt nem látták.
1 Sám 19,13
A héber szerint: Terafim, mi különben házi bálványt jelent (Móz. I. 31,19.). Azonban itt valószinûleg valami emberi szobrot tesz, melyet házában Dávid ékességûl tartott egyebek közt.
1 Sám 19,14
miután nem jött ki házából.
1 Sám 19,18
azaz: a lakásokban, t. i. a prófétai iskola épûletében, hol a próféták tanítványai együtt laktak.
1 Sám 19,20
azaz: szent éneket zengeni (Kir. I. 10,5.). Valószinûleg Dávid üldözött ártatlansága és Saul igaztalansága volt egy részt azok tárgya.
1 Sám 19,20
tulajdonképen látták Sámuelt, ki, mint elöljárójok, fölöttük volt. Vesd össze Kir. III. 20,35.
1 Sám 19,20
Õk is azon szent énekeket zengék. A szent énekek, Sámuel prófétának tiszteletre indító tekintélye, s a bensõleg mûködõ malaszt annyira megragadák õket, hogy kezeiket Dávidra tenni képtelenek voltak; sõt inkább az õ részére állottak.
1 Sám 19,23
szent lelkesedés szállá meg õt is.
1 Sám 19,23
ugyanazon szent hangulatban maradt, az isteni dolgokról elmélkedvén, és azokról énekelvén, míglen az Istentõl ihlett férfiak lakhelyére ért. Saul akaratja ellen is az Isten dicsõségét hirdeté, mint egykor az álpróféta, Balaám is áldást mondott, ámbár átkot akart mondani. Lásd Móz. IV. 23. r.
1 Sám 19,24
mint a többi próféták.
1 Sám 19,24
felsõ ruhájától, ugy hogy csak az alsóban maradt. A felsõ ruha, mely köpenyszerûleg a vállon keresztûl volt vetve, akadályozá a tagjártatást, mely a szent énekek elõadásával és elzengésével kapcsolatban vala. Vesd össze Kir. II. 6,20.
1 Sám 19,24
az õ szent énekeikkel egyesítve hangjait, melyek közõl néhány népszerû szent ének lehetett.
1 Sám 19,24
a régiek mezítelennek mondák azt, ki csak alsóruhájában volt. Vesd össze Mikeás 1,8. Kir. II. 6,20. Izai. 20,1–3.
1 Sám 19,24
az Istentõl ihlettek lelkesedésének egyik kifejezése volt a földig arczraborúlás is (lásd Móz. IV. 24,4.), részint az Isten iránti tiszteletbõl, részint hogy a figyelem a külsõ benyomásoktól elvonassék.
1 Sám 20
1 Sám 20,1
Lásd Kir. I. 19,18. Dávid hihetõleg Saul jöttekor szaladt el.
1 Sám 20,3
barátságot esküvék neki. A héber szerint: akkor Dávid ismét megesküvék, és mondá stb.
1 Sám 20,5
hónap kezdete, újhold ünnepe (Móz. IV. 28,11–15.), melyet áldozattal és áldozati vendégséggel kell megülni.
1 Sám 20,6
családi ünnepe.
1 Sám 20,7
gonoszt végzett magában felõlem.
1 Sám 20,13
Lásd Kir. I. 3,17.
1 Sám 20,14
viszont erre esküdjél nekem.
1 Sám 20,14
ha egykor király leszesz. Jonatás tudta Dávid titkát. Mily önzéstelen és tiszta volt az õ barátsága!
1 Sám 20,15
és számítsa õt Dávid ellenségei közé, ha esküjét megszegi.
1 Sám 20,15
E szavak: „Vegye el… ellenségein“ nincsenek meg a héber szövegben.
1 Sám 20,17
mindketten megesküvének még egyszer egymásnak.
1 Sám 20,19
A héber szerint: holnapután.
1 Sám 20,19
azon helyrõl, hol elrejtezel, t. i. Betlehembõl. Lásd 5. 6. v.
1 Sám 20,19
az napon, melyen történt, a mi elõadatik 19,2. s. követk.
1 Sám 20,19
A héber szerint: Ázel, azaz: elválás. Vesd össze 41. 42. v.
1 Sám 20,22
még a futó gyermek mögött (36. v.).
1 Sám 20,22
vedd ezt jó jelûl, és jõj stb.
1 Sám 20,22
parancsolá, hogy fuss.
1 Sám 20,25
hogy az asztalhoz üljön. Némelyek szerint: fölkele tiszteletbõl, midõn Abner belépett. Mások máskép értelmezik.
1 Sám 20,26
a ki közösûlés, halott-érintés stb által törvényileg tisztátalan lett, áldozati vendégségnél meg nem jelenhetett, míg meg nem tisztúlt. Lásd Móz. III. 15. r.
1 Sám 20,27
mely ünnep egy pár napig tartott. Lásd Móz. III. 7,16.
1 Sám 20,38
azonnal másodszor és harmadszor lõvén utána (20. v.).
1 Sám 20,42
…abban maradjunk. A szentirásban az eskünek sokszor csak kezdete tétetik ki. A következõ vers a héberben a következõ részhez van csatolva.
1 Sám 21
1 Sám 21,1
Ez papi város volt Benjamin nemzetségében. Lásd Kir. I. 22,19. Ezdr. II. 11,32.
1 Sám 21,1
Márk 2,26. Abiatar fordul elé, vagy mivel Akimelek ezen nevet is viselé, vagy pedig mivel a fiu, Abiatar (Kir. I. 22,20.) volt jelen atyja helyett.
1 Sám 21,2
Dávid szükségbõl hazudott, attól félvén, hogy ha Akimelek a valót megtudja, azzal visszaél, s õt Saulnak kiadja. Tettét a fenforgott szükség habár nem igazolhatja, de némileg menti, vagy legalább enyhíti.
1 Sám 21,4
a kitett kenyér (Móz. III. 24,5.) a szent hajlékban, melyet Saul Sílóból Nóbéba tétetett át.
1 Sám 21,4
a pap azt hitte, és helyesen, hogy a szükség ily esetében a szentelt kenyeret is adhatja (vesd össze Máté 12,3.4.), ámbár azokból csak a papoknak volt szabad enniök (lásd Móz. III. 24,9.); de mégis törvényszerû tisztaságot kivánt. Vesd össze Móz. III. 15,16.
1 Sám 21,5
testei. Lásd Kor. II. 4,7. Tessz. I. 4,4.
1 Sám 21,5
Ha különben tiltva van is a szent kenyerekbõl ennünk, de ma mégis szabad, mert éhezünk, és edényeink tiszták. Mások szerint: Ha utunkban tisztátalan helyen mentünk is át, a szent kenyér ez által nem szentségteleníttetik meg, mivel edényeink (testünk, úti eszközeink) tiszták. Mások másképen.
1 Sám 21,6
a minek minden szombaton meg kellett lenni.
1 Sám 21,7
a tornáczban, valószinûleg fogadást teljesitendõ.
1 Sám 21,7
felügyelõje. Lásd Kir. I. 22,9.
1 Sám 21,9
a vállruha mögött. Lásd Kir. I. 23. r. 4-ik jegyz.
1 Sám 21,10
Zsolt. 33,1. Ákis „Abimeleknek“ azaz Apakirálynak neveztetik, mi a filiszteus királyok czíme volt. Móz. I. 26,1.
1 Sám 21,11
a diadalmas hadvezér.
1 Sám 21,13
tulajdonképen azon karczolt vagy irkált különféle bolondos alakokat.
1 Sám 21,13
Dávid eszelõsnek szinlelte magát, hogy megmenekedjék.
1 Sám 22
1 Sám 22,1
Júda nemzetségében.
1 Sám 22,2
Dávid a szegények élére állt, nem hogy velök királya ellen lázadjon, kihez, bár Saultól üldöztetett, hû maradt; – hanem hogy õket vigasztalja, és hogy a harczban, melyet Izrael szomszédságában levõ ellenségei ellen víttak, alkalmat adjon nekik valamit szerezni, mibõl adósságaikat lefizethessék.
1 Sám 22,4
a természettõl megerõsített Maszfában.
1 Sám 22,5
Jerusalemtõl keletre (Jerom.).
1 Sám 22,6
Némelyek a héber szerint: És mikor Saul Gábaában a terebintfa alatt ült a halmon.
1 Sám 22,7
ti benjaminiták!
1 Sám 22,14
más szerint: ki titkaidat tudja.
1 Sám 22,15
összeesküvésrõl (13. v.).
1 Sám 22,15
a papok közõl, senkit.
1 Sám 22,18
Lásd Kir. I. 2,18.
1 Sám 23
1 Sám 23,1
Júda nemzetségében. Lásd Józ. 15,44.
1 Sám 23,1
melyek a városon kivûl valának. Lásd Birák 6,37.
1 Sám 23,2
az Urim és Tummim által (Móz. II. 28.); mert lásd 6. v.
1 Sám 23,6
a fõpapét, melyen a mellelõ volt az Urim- és Tumimmal.
1 Sám 23,9
hogy nekem az Úr nevében tanácsot adj.
1 Sám 23,12
ha el nem futtok.
1 Sám 23,14
Mások a héber szerint: a magasokon, hol üldözõit könnyebben megláthatta.
1 Sám 23,16
az Úr segitségére hivatkozván, mutatván.
1 Sám 23,22
A héber szerint: mert azt mondták nekem, hogy õ igen ravasz.
1 Sám 23,24
A héber szerint: a pusztának jobbjára, azaz délre jõve.
1 Sám 23,25
egy sziklaüregbe.
1 Sám 23,26
A héber szerint: sietett.
1 Sám 23,28
mivel ott Isten csodálatosan választá el Sault Dávidtól.
1 Sám 24
1 Sám 24,1
a hegyeken, melyek természetes erõsségek valának.
1 Sám 24,4
A héber szerint: hogy lábait befödözze, azaz, hogy szükségét végezze, vagy aludjék, s ez utóbbit az 5. v. valószinûbbé teszi.
1 Sám 24,6
a köntösdarab elmetszésénél, melyhez azon kisértet járúlt, hogy megölje (11. v.). Mily nemesen, mily keresztényileg cselekvék Dávid (Rom. 13,1.5.). Ez önmagán vett gyõzelme dicsõségesebb volt, mint a melyet Góliáton nyert vala (Ar. sz. János).
1 Sám 24,11
A héber szerint: mondák, tanácsolák nekem.
1 Sám 24,14
nehogy az istentelenek közé számíttassam.
1 Sám 24,22
családomat ki nem irtod nemzetségembõl.
1 Sám 24,23
a hegyormokra.
1 Sám 25
1 Sám 25,1
Világ ter. u. 2947. Kr. e. 1057. évben.
1 Sám 25,1
családi sirboltjában, mert a zsidók nem tûrtek a házban halottat, nehogy tisztátalanok legyenek.
1 Sám 25,2
Lásd Józ. 15,55.
1 Sám 25,3
azaz: eb, ebtermészetû ember, irígy, fukar, haragos és szívtelen.
1 Sám 25,7
kik hozzánk közel legeltettek.
1 Sám 25,7
mert mi védtük azt a vadak és rablók ellen 16. 17. v.
1 Sám 25,8
tulajdonképen az én szolgáim.
1 Sám 25,8
ünnepre jöttünk, mert juhnyíréskor az idegen és szegény mindig kapott ajándékot.
1 Sám 25,10
ilyen szolga Dávid is.
1 Sám 25,18
koszorút vagy gyúratot.
1 Sám 25,20
némelyek szerint: a mély úton, hol egyik rész a másikat nem látta. Mások szerint: a bokrok közé.
1 Sám 25,22
Jobbnál jobbat tegyen Isten ellenségeimnek, ha stb. A mily kevéssé tesz jót Isten ellenségeimnek, oly bizonyos stb.
1 Sám 25,22
ha minden férfinemûbõl, embertõl le az ebig valamit meghagyok.
1 Sám 25,24
hadd bûnhõdjem én férjem vétkeért, hadd tegyem jóvá azt.
1 Sám 25,25
„királyom“ nincs a héberben.
1 Sám 25,25
mert „Nábál“ bolondot jelent.
1 Sám 25,28
A héber szerint: állandó.
1 Sám 25,29
mint az élõk gyülekezetében, kiket Isten megtart. Lásd Móz. II. 32,32.
1 Sám 25,35
tekintettel voltam rád.
1 Sám 25,37
megmeredt ijedtében.
1 Sám 25,39
tulajdonképen: ki meggyaláztatásomat megbüntette Nábál kezében. Dávid magasztalja az Isten büntetõ itéletét, melyet az istentelen (17. v.) Nábálra mért. Ez nem volt a szeretet ellen; mert a ki igazán szeret, az felebarátját csak Istenért szereti, s ennélfogva szereti és magasztalja mindazt, mit Isten szeretete mért felebarátjára, ennek üdve végett, vagy Isten nagyobb dicsõségeért.
1 Sám 25,43
Júda nemzetségének egyik városából.
1 Sám 26
1 Sám 26,1
ismételve. Lásd Kir. I. 23,19. Zsolt. 53,2.
1 Sám 26,3
vagyis: a halmon.
1 Sám 26,5
A héber szerint: szekérvárban. Mások szerint: elsánczolt várban. Dávid a hegytetõrõl valószinûleg tiszta holdvilágnál vagy tábori tûznél láthatott Saul táborába.
1 Sám 26,10
hirtelen halállal. Lásd Kir. I. 25,38.
1 Sám 26,12
rendkivûl mély álom.
1 Sám 26,19
ha az Úr elvonja tõled kegyelmét, hogy a komor szeszély és rosz lélek (Kir. I. 16,14.) téged ellenem ingerelnek.
1 Sám 26,19
áldozat által igyekezzél õt kiengesztelni és megnyerni.
1 Sám 26,19
Ezen emberek szándéka, engem Izrael országából, Jehova örökségébõl kiûzni, ha mindjárt ezáltal azon veszélybe jövök is, hogy vallásomat elhagyjam, és idegen isteneknek szolgáljak. Ez nekik mindegy, s ezért, ezen szeretetlenségért átkozottak õk az Úr színe elõtt.
1 Sám 26,21
nem ismertem ártatlanságodat és nagylelkûségedet.
1 Sám 26,23
tehát nekem is, mert stb.
1 Sám 27
1 Sám 27,1
engem megfoghatni.
1 Sám 27,2
talán ugyanaz volt, ki Kir. I. 21,11. eléjött, kinél biztosságban volt Dávid; mert azt hitték felõle, hogy Saulnak ellensége. Vagy pedig más, hasonnevû király is lehetett, talán az Úrnak egyik titkos tisztelõje. Vesd össze Kir. I. 29,6.9.
1 Sám 27,5
Dávid valószinûleg azért igyekezett a királyi udvart elhagyni, hogy övéit a bálványozás veszedelmétõl és gonosz szokásaitól elvonja.
1 Sám 27,7
A héber szerint: egy év és négy hónap.
1 Sám 27,8
ez idõ alatt.
1 Sám 27,8
Ezek néptörzsek voltak, kik Palesztina déli határain pásztor-életet élvén vándoroltak.
1 Sám 27,8
Ezek is ama népekhez tartoztak, melyek Isten parancsára kiirtandók valának.
1 Sám 27,10
Dávid ezen eszélyes, bár nem helyeselhetõ feleletét némileg mentik, legalább enyhítik azon körûlmények, melyekben idegen földön népe ellenségei között élni kényszerûlt.
1 Sám 28
1 Sám 28,2
Lásd erre nézve is a fõnebbi rész 8-ik jegyz.
1 Sám 28,2
testõreim hadnagyává.
1 Sám 28,3
országlása kezdetén, hihetõleg Sámuel fölhivására. Mind a kettõ bevezetésûl szolgál a következõkhöz.
1 Sám 28,4
Isszakar nemzetségében Jezrahel (Ezdrelom) síkján.
1 Sám 28,6
A héber szerint: az Urim által, mely Dávidnál volt. Lásd Móz. II. 28,30. Kir. I. 23,6. 30,7.
1 Sám 28,7
Ennyire sülyedhet az ember! Saul ki a varázslókat kiirtá, most, miután Isten õt bûnei miatt elhagyta, azokhoz folyamodik.
1 Sám 28,8
Némelyek szerint: másnak tetteté magát.
1 Sám 28,8
A halott-idézés már a legrégibb idõben divatozott, mi erõs bizonysága annak, hogy az emberi lélek halhatatlanságáról a hit átalános volt. Hogy a halott-idézés, valamint az egész varázslás többnyire csaláson és szemfényvesztésen épült az kétségtelen; de hogy az emberi nem õsellensége is használá azt, hatalmának a földön fentartására és terjesztésére, kiviláglik nem csak a szentirásnak azon állításaiból, hogy a gonosz lélek álcsodákat tesz (Máté 24,24. Tessz. II. 2,9.); hanem abból is, hogy a varázslók minden tettét pusztán csalásból magyarázni néha lehetetlen. (Vesd össze Móz. II. 7,11.22. 8,7.)
1 Sám 28,12
Még az asszony el sem kezdte idézését, hanem a mint Saul nyilvánítá vágyát, Sámuelt láthatni, Isten azonnal megjelenni engedé Sámuelt, hogy ez neki a végsõ büntetõ itéletet hirdesse. Ez volt oka, miért álmélkodott el a jósasszony Sámuel megjelenésénél, s ezért kiáltott fel. Ezt tanítják a sz. atyák, sõt maga a Szentlélek is. Sirákf. 46,23.
1 Sám 28,12
Sámuel idézésem nélkül jött elõ: neked tehát Saulnak kell lenned, kivel neki az életben annyi viszonya volt, hogy holta után is azonnal megjelent kivánságodra.
1 Sám 28,13
A héber szerint: Elohim vagyis: az isteni férfiút, a bírót; mert a bírák is így neveztettek. Vesd össze Móz. II. 21,6. A héber szó többes száma a személy nagy méltóságát fejezi ki; valamint királyaink most is többes számban beszélnek magokról.
1 Sám 28,15
tulajdonképen nem akart nekem feleletet adni.
1 Sám 28,16
A héber szerint: ellenségeddé lett.
1 Sám 28,18
Lásd Kir. I. 15,18.19.
1 Sám 28,19
a másik életben.
1 Sám 28,21
hozzá járúlt, vagy ismét bement hozzá, mivel Sámuel beszédének kezdetén gyöngédségbõl eltávozott, vagy Saul parancsolá ki.
1 Sám 28,21
veszélyre tettem ki életemet 9–11. v.
1 Sám 29
1 Sám 29,6
irántam viseleted és foglalkozásod.
1 Sám 29,8
Dávid, a mint jellemébõl itélhetni, soha nem harczolt volna Izrael ellen, s itt még is oly szinben tûnik elõ. Ez nem helyeselhetõ. Lásd Kir. I. 28,2. 1-sõ jegyz.
1 Sám 30
1 Sám 30,4
vagyis a filiszteusoknak. Lásd 16. v. Kir. II. 8,18. Ezekiel 25,16. Szofon. 2,5.
1 Sám 30,25
Ez már régi szokás volt (Móz. IV. 31,27. Józ. 22,8.), de Dávid törvénynyé emelte.
1 Sám 30,26
kik vele tartottak.
1 Sám 30,30
A héber szerint: Hormában.
1 Sám 30,31
mily szép Dávid háladatossága, és még is mily ritka erény a hála!
1 Sám 31
1 Sám 31,4
A héber szerint: mert igen félt (meggyilkolni a király szent személyét). Lásd Kir. II. 1,14.
1 Sám 31,4
Saul meggyilkolván magát, nem mutatott hõsiséget, mint a zsidók hiszik, hanem nagy gyávaságot; mert nem az az erõs és nagylelkû, ki a szerencsétlenséget öngyilkosság által akarja kikerûlni, hanem ki a balsorsnak béketûréssel és önmegadással néz eléje, és életét mindaddig igyekszik föntartani, mig az Isten, a ki adta, el nem veszi (Ágost.). Saul a közönséges idõszámítás szerint a világ ter. u. 2949. Kr. e. 1055-ben halt meg.
1 Sám 31,7
Jezrahel síkján.
1 Sám 31,10
Lásd Birák 2,13.
1 Sám 31,10
meggyalázásúl.
1 Sám 31,11
Lásd Kir. I. 11,11. Kir. II. 2,4.5.
1 Sám 31,12
hihetõleg, mivel már rothadni kezdtek. Ez idõtõl a holttestek megégetése mindinkább divatba jött, de a babiloni fogság után e szokás ismét eltöröltetett.
1 Sám 31,3
hamvaikat.
1 Sám 31,3
gyászolás jeléûl. Lásd Móz. I. 50,10. Kir. II. 3,35.
SÁMUEL, VAGY KIRÁLYOK MÁSODIK KÖNYVE.
2 Sám 1
2 Sám 1,2
gyászolás jeléûl.
2 Sám 1,6
a mi ez elbeszélésben Saul haláláról a fönebbihez (Kir. I. 31.) adatik, s annak ellene mond, oly hozzáadásúl tekintendõ, melyet az amalecíta gondolt ki, hogy ez által Dávid kegyét megnyerje.
2 Sám 1,9
nem akar elválni testemtõl, hogy megszabadúlhatnék szenvedéseimtõl.
2 Sám 1,10
megsebesûlte után (lásd 6. v. Kir. I. 31,3.).
2 Sám 1,16
magad vagy oka halálodnak.
2 Sám 1,18
a kézíjról szóló énekre. Igy neveztetik e szép gyászének, mivel abban (22. v. a héber szerint) Jonatás kézíve magasztaltatik.
2 Sám 1,18
Lásd Józ. 10,13.
2 Sám 1,18
Ez, és a mi e versben következik, nincs meg a héberben.
2 Sám 1,19
mások szerint: az õz (azaz Jonatás). Némelyek szerint: az ékesség vagy Izrael büszkesége megöletett stb.
2 Sám 1,20
a nõk szokták volt megénekelni a diadalokat. Lásd Móz. II. 15,20. Kir. I. 18,6.
2 Sám 1,21
azaz: termékeny földek, melyek terményt, tehát zsengéket is adnak. Lásd Móz. V. 18,4.
2 Sám 1,22
A héber szerint: kézíve.
2 Sám 1,22
Értelme: a csatából, mely a hõsöknek vendégség (vesd össze Móz. V. 32,42.) Saul és Jonatás mindig diadalmasan és zsákmánynyal tértek vissza: mikép lehetett az, hogy ezen hõsök elestek?
2 Sám 1,23
A héber némelyek szerint: Egymást szeretõk s egymáshoz méltók az életben. Lásd Kir. I. 20,2.
2 Sám 1,24
mert sok zsákmányt szerzett.
2 Sám 1,27
a hõsök, kik azokat viselék. Mások tulajdon értelemben veszik.
2 Sám 2
2 Sám 2,1
Lásd Kir. I. 30,7.8. Dávid tudta, hogy királylyá kell lennie, de nem tudta, mikor és hol? azért kérdezte az Urat. A jámbor az Isten akaratjára bízza magát, s azt követi inkább, mint önakaratát és választását.
2 Sám 2,3
a helységekben Hebron körûl.
2 Sám 2,4
A tulajdonképeni törvényes fölkenést, az isteni adományozást még Sámuel vitte véghez (Kir. I. 16.); a fönebbi csak hódolat jele volt, s még Saul halálának évében történt a világ ter. u. 2949. Kr. e. 1055. évben.
2 Sám 2,5
vagyis: áldjon meg titeket az Úr.
2 Sám 2,8
A héber szerint: És átvezeté õt Makanaimba (egy városba a Jordánon túl, Gálaádban).
2 Sám 2,11
Lásd Kir. II. 5,4.5.
2 Sám 2,12
A héber szerint: Makanaimból.
2 Sám 2,12
mely város volt Benjamin nemzetségében Józ. 18,25.
2 Sám 2,14
harczi elõjátékot, vagy párvivók általi harczot, mint Kir. I. 17,4.
2 Sám 2,16
A héber szerint: Helkat-Hazzurim, azaz: éles kardok mezeje. Mások másként magyarázzák.
2 Sám 2,18
Lásd Kir. I. 26,6.
2 Sám 2,21
Mások szerint: fegyvereit.
2 Sám 2,22
soha nem nézhetnék föl többé.
2 Sám 2,24
A héber szerint: Amma halmára.
2 Sám 2,24
A héber szerint: mely Giak elõtt fekszik.
2 Sám 2,29
A héber szerint: Makanaimba, (hol Iszbozet tartózkodott).
2 Sám 3
2 Sám 3,1
mely öt és félévig tartott; s nagy háború volt, sok csatával.
2 Sám 3,1
a nemzetségek lassankinti meghódolása által. Vesd össze Krón. I. 12,22. s követk.
2 Sám 3,6
Mások szerint: megerõsödött, nagy tekintélyt szerze magának, mint a következõkbõl kitûnik.
2 Sám 3,8
ki a megholt király feleségeivel hált, a trónra jogot követelt; mert a trónörökös egyszersmind öröklötte a király feleségeit is. Iszbozet tehát azt hitte, hogy Abner az országot is el akarta tõle venni. Lásd Kir. II. 12,8. 16,21–23. Kir. III. 2,22.
2 Sám 3,8
a legalacsonyabb és leginkább megvetett Júda ellenségei és barátaid között?
2 Sám 3,10
Lásd Birák 20,1.
2 Sám 3,12
kinek hatalmában van az ország, és ki segíthet téged annak birásához?
2 Sám 3,15
kivel érvénytelen házasságban élt, mert Dávid nem küldé el Míkolt.
2 Sám 3,19
Saul Benjamin nemzetségébõl volt.
2 Sám 3,19
hogy elõterjeszsze Izrael és Benjamin kivánatait.
2 Sám 3,25
életed módját.
2 Sám 3,27
Joáb öcscse vérének stb. Kir. II. 2,23.
2 Sám 3,29
az elpuhúlt. Némelyek szerint: a gyámbotra támaszkodó. Mások másképen.
2 Sám 3,31
zsákforma gyászruhákba.
2 Sám 3,33
mások szerint: gonosztevõk.
2 Sám 3,33
nem mint gonosztevõ halt meg Abner.
2 Sám 3,35
Dávidnak tort adandó. A zsidóknál a megholtak jó barátai tort adtak a gyászolóknak a gyász napján; mivel ezek a gyászolás által akadályozva voltak ételt készíteni magoknak. Lásd Móz. V. 26,14. Jerem. 16,7.
2 Sám 3,39
Én, mint új király, gyengébb vagyok, mint hogy a gyilkos Joábot megbüntethetném, mert mint jeles hadvezér mellett, a nép áll pártján. Isten büntesse meg a gonosztevõket! Dávid eszélyességbõl cselekvék így, nehogy erõszakos lépések által a nemzetségeknek lassankinti egyesûlését meghiúsitsa. Az Isten igéretei ugyan az õ részén voltak, de azért a megengedett emberi eszközök használatát nem volt szabad elmulasztania.
2 Sám 4
2 Sám 4,1
elvesztette bátorságát.
2 Sám 4,3
a filiszteusok földére, midõn Saul elûzé a gábaonitákat, kikhez Berot városa is tartozott. Lásd Kir. II. 21,1. s követk.
2 Sám 4,4
Itt ez azért szövetik közbe, hogy kitûnjék, mikép Iszbozetnek (2. v.) említett két gyilkosa (7. v.) azért mert e gonosz tettre vetemûlni, mivel Saul családjának gyenge maradékaitól alig volt mit félniök.
2 Sám 4,5
„És az ajtónálló… elaludt vala“ nincs a héberben.
2 Sám 4,7
A héber szerint a síkság utján.
2 Sám 5
2 Sám 5,1
néprokonaid vagyunk.
2 Sám 5,3
azaz: letevé a királyi esküt (Móz. V. 17,14.); s amazok hûséget esküdtek neki.
2 Sám 5,4
Saul halálától Salamon fölkenetéseig.
2 Sám 5,6
kik még Jerusalemnek egy részét és Sion várát bírták. Lásd Józ. 15,63. Kir. I. 17,54.
2 Sám 5,6
a mi isteneinket, kiket te vakoknak és sántáknak csúfolsz. Zsolt. 113,5.7. vagy pedig a védõket, kik csupán vakok és sánták, mivel a hely erõssége miatt másokra nincs szükség, Lásd Izai. 33,23.
2 Sám 5,8
melyen Sion beveendõ vala.
2 Sám 5,8
A héber szerint: a vízcsatornákat (Sion vára kútját).
2 Sám 5,8
A héber szerint: kiket Dávid szivébõl gyûlöl. A jutalom vezéri méltóság volt. Krón. I. 11,6. szerint.
2 Sám 5,8
vagy a házba; t. i. bálványok, vagy hasztalan, tehetetlen védõk ne menjenek stb.
2 Sám 5,9
megerõsíté.
2 Sám 5,9
valószinûleg várdát épített a déli oldalon.
2 Sám 5,9
belûl és éjszaki részen a város felé, mely késõbb újvárosnak nevezteték.
2 Sám 5,13
Dávid még több feleségeket võn, hogy számos utódokat nyerhessen, a miért minden zsidó boldognak mondá magát, mert ez által részt võn az isteni igéretben (Móz. I. 13,16.) s elõsegíté teljesûlését.
2 Sám 5,17
egy elsánczolt helyre, vagy pedig házából Sion várába.
2 Sám 5,18
Jerusalemtõl délnyugatra.
2 Sám 5,20
azaz: eloszlás vagy elszakadás helyének.
2 Sám 5,23
ne menj eléjök.
2 Sám 5,23
A héber szerint: beka, azaz: szederfa.
2 Sám 6
2 Sám 6,2
A héber szerint: …mely vele volt Baalban (mi Kariatiarim város volt) Júdában, hogy elhozzák stb.
2 Sám 6,2
Némelyek szerint: ki, mint ott jelenlévõ tiszteltetett.
2 Sám 6,2
fönsége, istenisége.
2 Sám 6,3
Lásd Kir. I. 7,1.
2 Sám 6,5
Némelyek szerint: ezek ércz-vesszõk voltak, melyeket egymáshoz vertek.
2 Sám 6,5
vagy pörgetyûkkel.
2 Sám 6,7
Óza, Flav. József történetíró szerint, levíta volt; mint ilyennek szabad volt a frigyszekrényt rúdon vinnie, de nem volt szabad azt megérintenie. Lásd Móz. IV. 4,14. Isten e büntetés által minden népnek, de különösen szolgáinak tudtúl adá, hogy a szentélyhez mindig szent félelemmel közeledjenek.
2 Sám 6,10
Ez levíta volt. Lásd Krón. I. 15,18.24. 16,15. Valószinûleg Get-Remmonból. Józ. 21,25. Dávid azt hitte, hogy ennek, mint fölszentelt személynek, nincs mit félnie.
2 Sám 6,12
„És Dáviddal hét kar vala és borjú-áldozat“ ez nincs a héberben.
2 Sám 6,14
menésében szökdelt és énekelt.
2 Sám 6,14
Lásd Kir. I. 22,18.
2 Sám 6,16
A sz. atyák nagy dicséretekkel magasztalják Dávid buzgalmát és alázatosságát; és sz. Gergely megjegyzi, hogy Dávidot inkább csodálja tánczolásában, mint csatáiban; mert ezekben elleneit gyõzte meg, amaz által pedig önmagát, vagyis, azon természetes és néha jó emberekben is meglevõ félelmet, melynél fogva Istenrõl nyilvánosan is vallást tenni tartózkodnak.
2 Sám 6,17
a Mózes által készített régi sátor formájára, mely Gábaonban maradt. Lásd Krón. I. 16,39.
2 Sám 6,18
mint jó atya gyermekeit.
2 Sám 6,19
Ez a lepénynek egy neme volt, némelyek szerint szirup-lepény, azaz egész darab befõzött szirup, melyet az utazók magokkal hordtak, és italban föleresztettek. Mások szerint: aprószõlõ lepény stb.
2 Sám 6,20
hogy áldással köszöntse ismét.
2 Sám 6,20
királyi dísz nélkül jelent meg; mert Dávid letevé királyi palástját, és csak alsó ruhájában, s a papi tisztes köntösben jelent meg.
2 Sám 6,20
némelyek ezt semmirekellõnek fordítják; vagy: mint egy, a közönséges emberek közõl. Némely elõkelõk korunkban is ah mi gyakran tartják a hit nyilvános megvallását közönséges, alacsony dolognak!
2 Sám 6,22
E szolgálókkal még inkább fogom keresni dicsõségemet hitem megvallásában.
2 Sám 7
2 Sám 7,2
szönyegek közé, melyekkel a szent hajlék be volt aggatva.
2 Sám 7,7
valamelyik bírónak. Krón. I. 17,6.
2 Sám 7,11
állandó családot alapít. Ezen jövendölés Salamonra s egyszersmind Krisztusra vonatkozik úgy, hogy némely része Salamonra, némelyik Krisztusra, s némely ismét mind a kettõre illik. – Gyakori eset a szentírási jövendöléseknél, hogy azokban mondatik valami bizonyos személyrõl, mit utódjaira is kell érteni. Lásd Móz. I. 49. r.
2 Sám 7,12
Halálod után is ivadékot adok neked, t. i. Krisztust, ki Dávidtól származott. Egyszersmind pedig: Halálod után magzatodat (Salamont) fölemelem (Móz. V. 28,36.) királylyá teszem.
2 Sám 7,12
Ki (Salamon, Krisztus) tõled fog származni.
2 Sám 7,12
örökkétartóvá teszem.
2 Sám 7,13
Õ (Salamon, Krisztus) fog építeni egyik földi, másik lelki templomot.
2 Sám 7,13
Ez különösen Krisztusra, a lelki templom fölépítõjére vonatkozik. Vesd össze Zsolt. 88,30.37.38.
2 Sám 7,14
Egyaránt vonatkozik Salamonra (Zsolt. 81,6.) és Krisztusra. (Zsolt. 88,27. Zsid. 1,5.)
2 Sám 7,14
Ez különösen Salamonról szól, de annyiban Krisztusra is illik, a mennyiben Kor. II. 5,21. róla az mondatik, hogy Isten õt miérettünk bûnné tette, mivel ámbár maga minden bûn nélkül volt (Zsid. 4,15.), mégis minden ember bûneit hordozá.
2 Sám 7,14
õt (Salamont) gyengén (Zsolt. 88,32.) büntetem meg; õt (Krisztust) emberi módon hagyom szenvedni.
2 Sám 7,16
egyszersmind: erõs.
2 Sám 7,16
a görög és szírus fordítás szerint: színem, vagy arczom elõtt.
2 Sám 7,16
Ez különösen Krisztusról értendõ. Lásd 8-ik jegyz.
2 Sám 7,17
e kijelentés.
2 Sám 7,18
maradt, vagy idõzött.
2 Sám 7,18
hogy ily magasra emeltél.
2 Sám 7,19
Dávidnak örökkétartó házáról is, melyet messze-idõben a Messiás épít (12. 13. v.). Vesd össze Krón. I. 17,17.
2 Sám 7,19
Ez az emberi nem módja, vagy kivánata, hogy az ember utódjait is boldogoknak szeretné tudni. Tulajdonképen a héber szerint: Ez (a messze-jövendõ) Ádámnak (a második Ádámnak Kor. I. 15,45.) az Úr Istenének (azaz, ki az Úr Isten) törvénye. Vesd össze Zsolt. 109. melyben Dávid a Messiást Urának is mondja. Mások ezt másképen értelmezik.
2 Sám 7,20
azért én ki nem fejezhetem hálámat; de te ismered szivemet.
2 Sám 7,21
hogy igéreteidet teljesítsed.
2 Sám 7,21
…szíved (akaratod) szerint tetted nekem e nagy (fontos) kijelentést.
2 Sám 7,23
az egyiptomiaktól és isteneiktõl. Lásd Móz. II. 12,12. – Némelyek Krón. I. 17,21. és a görög fordítás szerint: …Egyiptomból, elûzvén a népeket (a kananeusokat) és isteneiket. Mások máskép.
2 Sám 7,27
te tetted képesé isteni végzésed hallására.
2 Sám 7,27
nyert bátorságot és bizodalmat.
2 Sám 8
2 Sám 8,1
Krón. I. 18,1. szerint: Get városát s ezzel a hatalmat, melylyel az izraelitákat ismét elnyomhatták volna.
2 Sám 8,2
a foglyokat.
2 Sám 8,2
megméré a földrészt, melyen a foglyok feküdtek, mérõ zsinórral.
2 Sám 8,2
két részt, a fölmért helyet két részre osztá.
2 Sám 8,2
hogy az egyik részen fekvõ foglyok megölessenek, a másikon fekvõk életben hagyassanak. A részekre valószinûleg sorsot vetettek. A héber szerint: csak egy harmadrész hagyatott meg.
2 Sám 8,3
Lásd Kir. I. 14,47. A héber szerint: Hadadezernek mondatik.
2 Sám 8,3
az Eufratesig valószinûleg már Saul kiterjeszté birodalmát. Lásd Móz. I. 15,18. Móz. IV. 24,17.
2 Sám 8,4
Lásd Józ. 11,6.
2 Sám 8,4
száz szekérbõl való lovat, egyéb használatra.
2 Sám 8,6
A héber szerint: megsegíté.
2 Sám 8,7
A héber szerint: paizsokat.
2 Sám 8,9
Palesztina éjszaki határán. Lásd Móz. IV. 13,22.
2 Sám 8,10
Jóramnak.
2 Sám 8,13
hiressé lõn.
2 Sám 8,13
mert ez alatt ott (valószinûleg a holt-tenger közelében) Abizai és Joáb gyõzelmet nyertek az edomiták fölött. Krón. I. 18,12. Zsolt. 59,2.
2 Sám 8,16
Némelyek szerint: történetíró, ki az évkönyveket vezette.
2 Sám 8,17
fõpapok. Midõn Abiatar (Kir. I. 22,20.) Dávidhoz futott, Saul Szádokot tevé fõpapnak. Ez idõben tehát két fõpap volt, kik közõl az elsõ Jerusalemben, az utóbbi Gábaonban szolgált.
2 Sám 8,17
vagy titoknok.
2 Sám 8,18
a vérszolgák, futók és testõrök elöljárója.
2 Sám 8,18
udvari urak, vagy udvari tisztek, kik a királynak, mint az isteni király helytartójának, papok gyanánt szolgáltak. Lásd Krón. I. 18,17. Kir. II. 20,25.26.
2 Sám 9
2 Sám 9,1
önmagához. Vesd össze: Kir. I. 20,14.
2 Sám 9,4
túl a Jordánon, Gálaádban. Lásd Kir. II. 17,27.
2 Sám 9,10
hogy legyen jövedelme maga és szolgái (12. v.) részére, habár étele asztalomnál van is.
2 Sám 9,11
asztalomnál is oly ellátása legyen, mint egy királyfinak.
2 Sám 10
2 Sám 10,2
barátságot.
2 Sám 10,2
sajnálkozó részvétét kijelentse.
2 Sám 10,6
Rohob, város és vidék Asszíriában.
2 Sám 10,6
Maaka, kananei város és táj keletre a holt tengertõl.
2 Sám 10,6
Isztób Maaka szomszédságában volt. Lásd Birák 11,3.5.
2 Sám 10,8
a fõváros Rabba kapuja elõtt.
2 Sám 10,8
hogy az izraelitákat hátulról megrohanják (9. v.)
2 Sám 10,12
A héber szerint: városaiért.
2 Sám 10,14
valószinûleg téli szállásra, azon szándékkal, hogy tavaszkor a harczot ismét elkezdje. Kir. II. 11,1.
2 Sám 10,16
az Eufratesen.
2 Sám 10,16
A héber szerint: és eljöttek Helamba (17. v.).
2 Sám 10,18
azaz: kik szekérrõl harczoltak.
2 Sám 11
2 Sám 11,1
tavaszkor. Némelyek szerint: egy év mulva az idõ után, hogy a követek (10. v.) visszajöttek.
2 Sám 11,2
saját házának udvarán, hol kút és fürdõ vala. A királyi palotából, mely Sion hegyén vala, át lehetett látni az egész várost.
2 Sám 11,2
Ez nincs a héberben.
2 Sám 11,4
kevéssel elõbb tisztula meg, s így annál könnyebben foganhatott. Lásd Móz. III. 15,18.
2 Sám 11,8
élj egészen kényelmeddel. Dávid arra akarta vinni Uriást, hogy feleségével háljon, s igy mind a maga, mind az asszony gyalázatát eltitkolja.
2 Sám 11,8
étel és ital a király asztaláról.
2 Sám 11,9
Dávid el akarta titkolni vétkét, de az Isten kivilágosította azt.
2 Sám 11,11
melyet a hadba vittek bátorításúl és védelemûl. Vesd össze Zsolt. 6,7.
2 Sám 11,15
Igy sodor egyik bûn a másikba. Gyõzd le ellenállás és imádság által a bûnnek mindjárt elsõ ingerét, és vigyázz különösen érzékeidre. Ha pedig szerencsétlen valál bûnbe esni, azonnal kelj föl és térj meg; mert mennél tovább maradsz a bûnben, annál inkább erõt vesz rajtad, te pedig annál erõtlenebb leszesz a fölkelésre.
2 Sám 11,21
a kézi malom felsõ kövét.
2 Sám 11,27
Az ily házasság valamint az erkölcsiség ellen van, úgy az emberi társaságra nézve is veszedelmes, és azért az anyaszentegyház által tiltatik is; mert ha valaki feleségûl vehetne oly asszonyt, kinek férjét megölte, hogy vele házasságra lépjen, akkor sok férjnek élete forogna veszedelemben. Azért Istennek sem tetszett Dávid ezen házassága.
2 Sám 12
2 Sám 12,1
Lásd Kir. II. 7,2.
2 Sám 12,5
haljon meg.
2 Sám 12,6
ez Dávidon teljesedett is; mert elveszte négy fiat, Betszábee fiát, azután Ammont, Absalomot és Adoniást, Uriás ágyának megfertõztetése miatt engedé Isten azt is, hogy az õ egyik leánya tulajdon testvérétõl megszeplõsíttetett, és feleségeibõl tíz egyik fia által megbecsteleníttetett az õ legnagyobb fájdalmára.
2 Sám 12,8
keleti szokás szerint.
2 Sám 12,9
A héber szerint: Isten színe elõtt.
2 Sám 12,10
Ez fiai halálára vonatkozik (lásd 3-ik jegyz.) és a késõbbi hadakra, melyekkel Dávid háza megtámadtatott.
2 Sám 12,11
Absalom összeesküvése.
2 Sám 12,11
másnak adom.
2 Sám 12,11
ezen napfény elõtt.
2 Sám 12,12
azaz: megengedni.
2 Sám 12,13
Minden bûn a végtelen szent és jóságos Isten bántása. Dávid elismeri vétkét és megbánja, s azért megnyeri a bocsánatot, és az örök büntetések elengedését; csak némely, a próféta által kijelentett ideigvaló büntetéseket mér rá az Isten keze, hogy õt próbálja, és megjavítsa (Ágost.).
2 Sám 12,13
Lásd 5. 7. v.
2 Sám 12,14
hogy az Istent és isteniszolgálatot megvethessék; mert mikor az istentelenek látják, hogy a jók vétkeznek, ezt õk ürügyûl használják, hogy az isteniszolgálatot és jámborságot, mint hasztalan dolgot, megvethessék.
2 Sám 12,15
fölgyógyulás reménye nélkül.
2 Sám 12,17
nemzetsége vénei, vagy az elõkelõ udvari szolgák.
2 Sám 12,24
béke férfiának, béke fejedelmének.
2 Sám 12,25
A héber szerint: Az Úr kedvéért. Az Isten Salamont kedveltjének nevezte önmagáért, mert õt különösen kegyelte, és kijelölte, hogy mint Dávid utódja, a templom építõje s ennyiben a Messiás elõképe legyen. Kir. II. 7,12. Máté 3,17.
2 Sám 12,26
vagy Rabba, a fõváros.
2 Sám 12,26
a királyi székvárost.
2 Sám 12,27
Rabba városának egy része. A héber szerint: a vizivárost is bevettem.
2 Sám 12,30
értékût. Lásd Móz. II. 25,39.
2 Sám 12,31
Némelyek szerint: cséplõszekereket, melyeknek kerekein vas-fogak voltak a buzaszem kicséplésére.
2 Sám 12,31
Ily kegyetlen volt az akkori hadiszokás. Dávid nem vádolható igaztalansággal, midõn ellenségein azt tevé, mit rajta ezek tettek volna. De az ammoniták nem is érdemeltek kiméletet. Lásd Kir. II. 8,2.
2 Sám 13
2 Sám 13,1
Támár és Absalom egy anyától születtek.
2 Sám 13,6
A héber szerint: lepényt.
2 Sám 13,8
A héber szerint: lisztet vévén, meggyúrá és elkészíté a lepényt szemei elõtt, s megsüté azt.
2 Sám 13,9
A héber szerint: a serpenyõbõl. A lepény valami lében készûlt.
2 Sám 13,10
a nyilt ágyszobába, hol Amnon feküdt.
2 Sám 13,10
a lepényt a lében.
2 Sám 13,13
a gonosztevõk. Lásd Móz. V. 22,21.
2 Sám 13,13
Ezt vélte Támár hibásan, mert lásd Móz. III. 18,9.11.
2 Sám 13,15
az elkövetett vétek után. A kéjnek egyik büntetése az undor és utálat; azért a bûnkéjnek ne kezdetére, hanem keserû végére és gyümölcseire tekints.
2 Sám 13,17
Amnon megbecstelenített húgát, mint csábítót, akará kiûzetni, hogy ráhárítsa saját vétke gyalázatos voltát.
2 Sám 13,18
A héber szerint: tarka köntösbe.
2 Sám 13,18
mint egyéb szüzek.
2 Sám 13,19
összekulcsolva.
2 Sám 13,21
A héber szerint: igen megharaguvék.
2 Sám 13,21
E szavak: „de nem akará… hogy ím elsõszülöttje vala“ nincsenek meg a héberben, hanem a görögbõl vétettek.
2 Sám 13,23
Efremnek is neveztetik Júda nemzetségében. Lásd Ján. 11,54.
2 Sám 13,25
rámondta a bucsú-áldást.
2 Sám 13,27
„És lakomát… mintegy királyi lakoma“ nincs a héberben.
2 Sám 13,28
én, a király fia, s ha Amnon megöletik, a trónörökös.
2 Sám 13,32
Látszott Absalomon, mintha mondta volna, vagy Absalom olyasmit ejtett ki.
2 Sám 13,37
anyja atyjához. Kir. II. 3,3.
2 Sám 14
2 Sám 14,2
okos, alkalmas asszonyt a panaszkodó szerepének játszására. Vesd össze Jerem. 9,17.
2 Sám 14,4
mély hódolattal térdre esett és arczra borúlt a földön.
2 Sám 14,7
mint vérboszúlók.
2 Sám 14,9
ha kegyelmezésed nem igazságos, az Isten rám és házamra mérjen büntetést.
2 Sám 14,11
ki a vérboszúnak maga vetett gátot. Lásd Móz. IV. 35.
2 Sám 14,13
miért akartál vérboszút állani Absalomon, kit az Úr népe szeret?
2 Sám 14,14
tehát hagyjuk élni, a ki él; a halál magától is eljõ.
2 Sám 14,14
nem akarja az életet elvenni, vagy vért ontani. Mások másképen.
2 Sám 14,15
A héber szerint: mert a nép megrémített engem (elékövetelvén fiamat 7. v.).
2 Sám 14,15
megkegyelmez fiamnak, tehát az alatta értett Absalomnak is.
2 Sám 14,16
az Isten földérõl.
2 Sám 14,17
hogy az Isten fiamnak megkegyelmezésére kiadott parancsodat, mint áldozatot fogadhatja és jutalmazhatja meg. A héber szerint: a 17. v. Szolgálód gondolta: az én uram királyom szava megnyugtató leszen.
2 Sám 14,17
részrehajlatlan, sem dicséretre sem roszallásra nem hajt az itéletben.
2 Sám 14,17
midõn itélsz.
2 Sám 14,19
uram királyom eltalálta.
2 Sám 14,26
tehát más, nem a szent (Móz. II. 30,13.) mértékkel, valószinûleg kisebbel. A héber szerint: királyi mértékkel.
2 Sám 14,30
„És elmenvén… egy részét tûzzel“ ez nincs meg a héberben.
2 Sám 14,32
tedd hozzá: De mivel nem jöttél, erõszakhoz nyúltam, hogy hozzám jõni kényszerûlj. Kérlek azért stb.
2 Sám 14,32
A héber szerint: Ha vétkes vagyok.
2 Sám 15
2 Sám 15,1
A héber szerint: szekereket és lovakat.
2 Sám 15,1
poroszlókat. Lásd Kir. I. 8,11.
2 Sám 15,2
naponkint.
2 Sám 15,2
a királyi ház kapujában.
2 Sám 15,2
valami fontosabb. Lásd Móz. II. 18,26.
2 Sám 15,2
és miután ügyét elbeszélte…
2 Sám 15,5
leborúlandó.
2 Sám 15,7
mely az új kormányszak óta elfolyt, Saul választásától kezdve, Absalom visszatérése negyedik évében. Világ ter. u. 2981. Kr. e. 1023. évben. Némelyek a negyven évet Dávid elsõ fölkenésétõl (Kir. I. 16. r.) számítják.
2 Sám 15,7
születésem helyén. Kir. II. 3,3. Ezen hely szentnek tekintetett a patriarkák sírjai miatt. Lásd Móz. I. 23,19.
2 Sám 15,10
Palesztina hegyein õrök voltak fölállítva, kik egymásnak harsona-szó által összebeszélés szerint gyorsan jelentést tettek. Ha Absalom a hegyeken Hebron körûl megfuvatá a harsonákat, ezek hangja csakhamar elterjedett az egész országban.
2 Sám 15,14
Vesd össze Zsolt. 3,1.
2 Sám 15,16
a városból.
2 Sám 15,17
egész háza és hívei.
2 Sám 15,17
Némelyek szerint: és megállának Bet-Merkaknál. Ez valószinûleg a legszélsõ épûlet vala a hegy tövében a város és Cedron között. 23. v.
2 Sám 15,18
A héber szerint: elõtte mentek el, hogy szemlét tartson fölöttük, és rendbeállítassanak.
2 Sám 15,19
Absalomnál.
2 Sám 15,20
nem régen.
2 Sám 15,22
Lásd 15-ik jegyz.
2 Sám 15,22
A héber szerint: a gyermekek.
2 Sám 15,24
Lásd Kir. II. 8,17.
2 Sám 15,24
Lásd Kir. I. 30,7.
2 Sám 15,24
magasabb helyre áldozni.
2 Sám 15,26
mily megadás, mily alázatosság tündöklik elõ Dávid egész viseletébõl. Senkit sem kiván szerencsétlenségébe keverni, hanem egyedûl maga akarja azt viselni bûnei büntetéseûl.
2 Sám 15,27
igy nevezteték a fõpap, mivel az Urim és Tummim által jövendölt.
2 Sám 15,28
Jerikó mellett innen a Jordánon.
2 Sám 15,32
a Sion hegy felé fordúlva, hol a frigyszekrény volt.
2 Sám 16
2 Sám 16,1
csomót, vagy gyúratot. Lásd Kir. I. 25,18.
2 Sám 16,3
Mifibozet. Lásd Kir. II. 9,6.
2 Sám 16,3
Ez rágalom volt. Lásd Kir. II. 19,24. s követk.
2 Sám 16,4
Szíba mondása szerint Mifibozet a lázadókkal tartott, s Dávid azért fosztá meg õt javaitól, s azokat gondviselõjének adá. Hogy Dávid oly könnyen hitt egy szolgának, hiba volt ugyan; de a szerencsétlen fejedelem menthetõ a majdnem általános árulás miatt, melyet maga körûl tapasztalt.
2 Sám 16,4
A héber szerint: leborúlok elõtted (háladatosságból).
2 Sám 16,4
továbbá is.
2 Sám 16,7
az országból.
2 Sám 16,7
gyilkos és gonosztevõ,
2 Sám 16,10
Nem helyeslem heveskedésteket, Szárvia fiai! Szemei nem egyéb, mint igazságtalan végrehajtója az Úr legigazságosabb akaratának; ki azt akarja, hogy bûneimért szenvedjek. Õ igazságtalan gyûlöletbõl teszi azt, mit az Úr igazságosan enged rám jõni, hogy megalázzon engem. – Ismerd el te is ellenségeidben az isteni igazság eszközét, melyet rád ereszt, hogy megalázzon.
2 Sám 16,10
ennél fogva.
2 Sám 16,11
egy benjaminita, Saul nemzetségébõl.
2 Sám 16,13
port vetvén utána.
2 Sám 16,14
Bahurimba.
2 Sám 16,15
A héber szerint: és Izrael férfiainak egész népe.
2 Sám 16,21
A héber szerint: hogy atyád elõtt büdössé (végkép utálatossá) lettél.
2 Sám 16,21
a király feleségeinek elhálása annyi volt, mint a trónnak elfoglalása, tehát a legnagyobb fölségsértés. Ezen gonoszság által Dávid és Absalom között a kiegengesztelõdés majdnem lehetetlenné vált. S ennek a pártütõkbe lelkesedést kellett öntenie, hogy ügyöket annál inkább biztosítsák.
2 Sám 17
2 Sám 17,2
A héber szerint: megijesztem õt.
2 Sám 17,8
Dávid nem fog szabad téren maradni, hanem valamely erõs hegyszorulatba vonúl, hol magát erõsebb hatalom ellen is föntarthatja.
2 Sám 17,9
a mi részünkrõl.
2 Sám 17,16
a Jordánon innét, közel Absalomhoz.
2 Sám 17,16
a Jordánon.
2 Sám 17,16
félni lehetett, hogy talán mégis Akitofel tanácsára hajlanak; azért Dávidra nézve biztosabb volt, ha túl megy a Jordánon.
2 Sám 17,17
Lásd Kir. II. 15,36.
2 Sám 17,17
Jerusalem mellett. Lásd Kir. III. 1,9. Miért tartózkodtak ott? lásd 10-ik jegyz.
2 Sám 17,17
Szádoktól és Abiatartól küldetve. A hely jól volt választva; mert azt kellett hinni, hogy a szolgáló vizért megy.
2 Sám 17,17
mivel Dávid-pártiaknak tartattak. Atyjaikat védé a fõpapi hivatal.
2 Sám 17,18
víztartó verem, akkor kiszáradva.
2 Sám 17,19
A héber szerint: és darált árpát hintett arra.
2 Sám 17,20
A héber szerint: a Bahurimnál levõ patakon.
2 Sám 17,21
Lásd 22. v.
2 Sám 17,23
miután végintézkedést tett.
2 Sám 17,24
A héber szerint: Mahanaimba (azaz: kettõstáborba, lásd Móz. I. 32,2.); város volt Jordán keleti oldalán.
2 Sám 17,25
Némelyek olvasása szerint: izmaeli. Lásd Krón. I. 2,17.
2 Sám 17,25
Naasz ugyanegy személy Izaival. Lásd Krón. I. 2,13.15.16. Amaza unokaöcscse volt Dávidnak, mint Joáb.
2 Sám 17,28
némelyek szerint: csészéket.
2 Sám 18
2 Sám 18,3
imádságod és parancsaid által.
2 Sám 18,8
az egész környéken.
2 Sám 18,8
eltévedés, posványok, vermek és vadállatok által.
2 Sám 18,9
két ág közé, melyre haja (Kir. II. 14,26.) feltekerõdzött, úgy hogy le nem bontakozhatott (Ar. sz. Ján. Theod.).
2 Sám 18,13
ha életemet koczkáztattam volna is.
2 Sám 18,14
A héber szerint: nem maradhatok oly soká melletted.
2 Sám 18,17
gyalázatúl emlék helyett. Lásd Józ. 7,26.
2 Sám 18,18
emlékoszlopot, diadalemléket.
2 Sám 18,18
Jerusalem mellett.
2 Sám 18,18
Absalom így vagy akkor szólt, mikor még fiai nem voltak (lásd Kir. II. 14,27.), vagy miután meghaltak.
2 Sám 18,18
munkájának.
2 Sám 18,19
megmenté õt ellenségei kezébõl.
2 Sám 18,23
a síkság útját.
2 Sám 18,24
a kapu-boltozat alatt, a külsõ és belsõ kapu között.
2 Sám 18,25
mert ha többen futnának, ez az elvesztett csata jele volna.
2 Sám 18,21
A héber szerint: de nem tudom mi volt az?
2 Sám 19
2 Sám 19,3
Mahanaimba (32. v.).
2 Sám 19,7
a bánkodásból.
2 Sám 19,7
így szól az érzéketlen, kevély, önmagával telt férfiú, ki magának mindent megenged, még a rosz bánásmódot is királyával.
2 Sám 19,8
t. i. a pártütõk. 9. v. Kir. II. 18,17.
2 Sám 19,9
A tizenegy nemzetségben, melyek Absalommal tartottak, értekeztek a király visszavitelérõl.
2 Sám 19,13
Lásd Kir. II. 17,25.
2 Sám 19,20
a tizenegy nemzetségbõl, melyek így neveztettek, mivel Efraim, József fia, volt köztök a leghatalmasabb.
2 Sám 19,22
miért tartotok vissza a jótól.
2 Sám 19,25
bemutattatott.
2 Sám 19,29
Dávid tehát Mifibozetet nem tartotta egészen ártatlannak, de mégis enyhítette õt illetõ büntetését, s javainak fele birtokában meghagyta.
2 Sám 19,32
Mahanaimban.
2 Sám 19,35
most.
2 Sám 19,36
A héber szerint: csak kevéssé megyek veled túl a Jordánon. Lásd 39. v.
2 Sám 19,37
fiam. Vesd össze Kir. III. 2,7.
2 Sám 19,40
a tíz nemzetségbõl.
2 Sám 19,43
hogy a meghívás a visszatérésre tõlünk származott volna.
2 Sám 19,43
még nyomatékosabban.
2 Sám 20
2 Sám 20,1
Dávid nem tartozik hozzánk. Lásd Kir. II. 19,42.
2 Sám 20,3
Lásd Kir. II. 16,21.
2 Sám 20,4
Dávid meg akará tartani Amazának tett igéretét (Kir. II. 19,13.), de Isten megengedé, hogy Dávidon elkövetett árulásaért bünhödjék (10. v.).
2 Sám 20,7
Lásd Kir. II. 8,18.
2 Sám 20,9
a keletiek még most is megcsókolják annak szakállát, kit meg akarnak tisztelni.
2 Sám 20,10
melyet balkezével kivont hüvelyébõl, mialatt jobbjával szakállát fogta.
2 Sám 20,11
A héber szerint e vers: Egy férfiú Joáb társai közõl Amazához lépett, és mondá: a ki Joábot szereti és Dávid mellett van, kövesse Joábot.
2 Sám 20,14
mind a kettõ ugyanegy hely. Lásd. 15. v.
2 Sám 20,14
A héber szerint: és egész Berimen át, és hozzá gyülekeztek és követék õt.
2 Sám 20,15
A héber szerint: Abela Bet-Hammaakában.
2 Sám 20,18
Egy régi közmondás a tanácskérõket az abelai okos emberekhez utasítja: a ki oda fordúlt, szándékában czélt ért. Mások így fordítják a héber szerint: Amaz mondá: Elõbb azt kellett volna mondani: Tegyünk kérdést Abelában (megakarja-e magát adni); akkor a czél eléretett volna (kitûnt volna, hogy megadja magát).
2 Sám 20,19
jó tanácsot adok. Ez asszony itt a város nevében szól. A héber szerint: Nem vagyok-e egyike a békeszeretõ és hû városoknak Izraelben?
2 Sám 20,26
legfõbb tiszt, az alkirály helyettese. Lásd Kir. II. 8,18.
2 Sám 21
2 Sám 21,1
a fõpap által. Lásd Bir. 1,1.
2 Sám 21,1
méretett e büntetés az országra. A gábaonitákat Józue megtûrte (Józ. 9,23.27.), Saul ki akará õket irtani (2. v.), a miért sokan közõlük a filiszteusokhoz futottak, (lásd Kir. II. 4,3.). Az Isten megfoghatlan végzéseinél fogva sokszor egész népet is büntet elõljáróinak vétkei miatt; valamint meg is áld azok erényeiért.
2 Sám 21,2
tulajdonképen a kananeusokéi, kik helyett itt az amorreus nép, amazok egy törzse vétetik.
2 Sám 21,2
hogy magok között lakást engednek nekik.
2 Sám 21,2
túlságos, eszélytelen buzgóságból. Lásd Rom. 10,2.
2 Sám 21,3
mikép tegyem jóvá Saul gonoszságát, hogy a nektek adott elégtétel után Izrael országa ismét megáldassék?
2 Sám 21,5
A héber szerint e vers: A férfiút, ki minket megrontott, és semmivé tett (kivánjuk mi), mert mi úgy kiirtattunk, hogy maradásunk nem volt Izrael minden határaiban.
2 Sám 21,6
A héber szerint: akaszszuk fel õt, vér- és esküboszúlásúl 1. 14. v. Vesd össze Móz. IV. 25,4.
2 Sám 21,6
a hol Saul lakott.
2 Sám 21,6
miután a vérboszúlás a törvénybe is fölvétetett (Móz. IV. 25,4.), Dávid elismerheté azt oly eszközûl, mely által az igazságnak elégtétel adatott, az Isten haragja megengeszteltetett.
2 Sám 21,8
Lásd Kir. II. 3,7.
2 Sám 21,8
Kir. I. 18,19. Mérobnak neveztetik; hihetõleg két neve volt.
2 Sám 21,9
marczius és aprilis havában.
2 Sám 21,10
a fölakasztottakra.
2 Sám 21,10
a holttesteknek e rendkivûli esetnél addig kellett temetés nélkül függve maradniok, míg Isten egy esõ által, melynek hiánya a drágaságot okozta, meg nem mutatá, hogy az igazságnak elég tétetett.
2 Sám 21,12
tulajdonképen a kapu melletti falról, mely mellett mindenkor volt egy piacz vagy utcza a vevõk és adók kényelmére. Lásd Kir. I. 31,12.
2 Sám 21,14
mások szerint: Zelában.
2 Sám 21,16
a refeusok, az óriások nemzetségébõl. Lásd Móz. V. 3,11.
2 Sám 21,16
azaz: súlymértéket (siklust). Vesd össze Kir. II. 14,26.
2 Sám 21,17
hogy te, kitõl Izrael jóléte függ, el ne veszsz.
2 Sám 21,19
A héber szerint: Elkanan (Adeodatus, Istentõl ajándékozott) Jare- (erdõ, saltus) Orgimnak (fordításunk szerint, selyemszövõnek) fia megölé stb.
2 Sám 21,19
tehát mást, nem a kirõl Kir. I. 17. r. van szó. Lásd Krón. I. 20,5.
2 Sám 21,22
óriások.
2 Sám 22
2 Sám 22,1
Lásd Zsolt. 17.
2 Sám 22,2
A héber szerint: váram (a hová futok).
2 Sám 22,3
valamint a külekedõ ökör szarva által gyõz, úgy gyõzök én az Isten által. Vesd össze Kir. I. 2,1.10. Luk. 1,69.
2 Sám 22,3
A héber szerint: hegytetõm, hol biztosságban vagyok ellenségeimtõl.
2 Sám 22,5
A héber szerint: hullámai.
2 Sám 23,5
az alvilágnak, az alvilág fejedelmének patakjai. Lásd Kor. II. 6,15. A halál és alvilág rémített engem, és ijedelmei árvíz gyanánt vettek körûl.
2 Sám 22,6
a legnagyobb veszélyek fenyegettek végromlással.
2 Sám 22,5
akkor híttam és mindig is hívom.
2 Sám 22,7
Itt a förgeteg képe alatt a Dávid ellenségeire haragvó Isten iratik le, a mint segélyt hoz.
2 Sám 22,8
ellenségeimre.
2 Sám 22,9
azaz: igen haragudott. Vesd össze Izai. 65,5.
2 Sám 22,9
villámokat szórt.
2 Sám 22,10
förgetegben az ég mintegy meghajlani látszik, mert a felhõk leereszkednek.
2 Sám 22,10
sötét viharos felhõk.
2 Sám 22,11
a villámos felhõk viharzó szeleire ült. Vesd össze Ezekiel 1,5. 14-ik jegyz. A kerubok alatt néha a természeti erõk is értetnek, melyeket Isten úgy használ, mint angyalait czéljai kivitelére.
2 Sám 22,12
A héber szerint: sátorúl.
2 Sám 22,12
csurgatván, mintegy rostán át.
2 Sám 22,15
az ellenségeket.
2 Sám 22,17
veszélybõl.
2 Sám 22,19
segítségével.
2 Sám 22,19
A héber szerint némely fordításokban: Õk (az ellenségek) megleptek engem (elzártak tõlem minden segítséget).
2 Sám 22,20
szabadságra.
2 Sám 22,21
ügyem igazsága miatt.
2 Sám 22,23
törvényei.
2 Sám 22,24
a természeti romlottságtól és kedvencz bûnömtõl.
2 Sám 22,26
vagyis, az iránt, ki téged és az embereket szereti, kegyességgel fogsz viseltetni.
2 Sám 22,26
az állhatatosakkal, kitartókkal te is kitartó leszesz. Mások szerint: a hívvel hív leszesz.
2 Sám 22,27
A héber szerint: a tiszta (õszinte) iránt õszinte leszesz; az álnok (elvetemûlt) iránt hûtelen. Mindenkit a szerint fogsz jutalmazni, a mint magát irántad viseli.
2 Sám 22,30
ha veled vagyok egyesûlve, gyorsan és bátran megyek minden ellenségeimre.
2 Sám 22,33
feddhetlenné tette viseletemet.
2 Sám 22,34
gyorssá, készségessé tõn engem a harczra.
2 Sám 22,34
a hol biztosságban vagyok ellenségeimtõl.
2 Sám 22,35
A héber szerint: és karom meghajtja a rézíjat.
2 Sám 22,38
kik a te ellenségeid, mert õk felkented és törvényed ellen lázadtak föl. A könyörgõ keresztény az ellenségrõl szóló ilyen és hasonló sz. irási helyeknél rosz szokásaira és vétkeire gondol, melyeket, mint legveszélyesebb ellenségeit, legyõznie és kiírtania kell; vagy pedig a pokol ellenséges hatalmaira, melyek lankadatlanúl üdvössége veszélyeztetésére vagy egész lerombolására törekszenek.
2 Sám 22,44
a néplázítók ellenmondásaitól.
2 Sám 22,44
Dávid itten, mint a Messiás elõképe, oly kifejezésekkel él, melyek inkább illenek erre, mint önmagára.
2 Sám 22,45
míg nem ismernek engem, és nem hallanak felõlem.
2 Sám 22,46
a népek elhagyván az igaz Istent, nem tudnak a tévelygés kötelékeibõl kibontakozni. A héber szerint: Az idegenek fiai elepednek, és vonaglanak köteleikben, vagy elbújnak rejtekeikben. Mások másképen.
2 Sám 23
2 Sám 23,1
A régi zsidók szerint azért neveztetnek igy ez igék, mert Krisztusra vonatkozó jövendölést foglalnak magokban, mely az utolsó idõkben teljesedik. Mások szerint: Dávid azokkal végzé zsoltárait. Akármelyik áll is, mindenesetre lelki végrendeletképen tekinthetjük azokat, melyekben Dávid a Messiásról és országáról tett igéretet utódainak átadja.
2 Sám 23,1
A héberben némelyek szerint: a férfiú, ki Jákob Istenétõl fölkentté emeltetett.
2 Sám 23,3
el fog jõni, t. i. a Messiás. Igy a régi zsidók. Lásd Kir. II. 7,19.
2 Sám 23,4
…úgy lesz õ és országa; úgy jön õ el világossága szelíd fényével, s úgy fog egy új nemzedék általa sarjadni.
2 Sám 23,5
de mégis meg fog történni; mert stb.
2 Sám 23,5
A héber szerint e vers: Nem ilyen-e az én házam Isten elõtt? örök szövetséget kötött velem, mindenben erõset és állandót. Ez minden üdvöm és kivánságom, se ne virágoztatná azt? Mások másként.
2 Sám 23,7
Ez ország ellenségei, a javúlni nem akaró gonoszok. Ezek hasonlítnak a tövishez, melyet erõszakkal kiszaggatnak és tûzre vetnek.
2 Sám 23,8
a hõsi rendek.
2 Sám 23,8
a székmester vagy nagymester. Némelyek a héber szerint a tulajdon nevet veszik: Jászobbázebet, mely helyett Krón. I. 11,11-ben: Jeszbaam, Hahamoni fia, van.
2 Sám 23,8
A héber szerint: a takemonita.
2 Sám 23,8
az elsõ a két következõ elõtt.
2 Sám 23,8
A héber szerint: fölemelte dárdáját, és nyolczszázat ölt meg egyszerre.
2 Sám 23,9
A héberben némelyek szerint: Dodo fia.
2 Sám 23,10
azaz: elfáradt, de a kardot még is erõsen tartá.
2 Sám 23,13
az itt elõszámlált 37 hõs között.
2 Sám 23,13
Lásd Kir. I. 22,1.
2 Sám 23,13
Refaim völgyében Jerusalem mellett.
2 Sám 23,14
ugyanazon barlangban.
2 Sám 23,16
mint italáldozatot.
2 Sám 23,18
Itt kezdõdik a hármas rend másodika, melybõl azonban csak két hõs emlittetik.
2 Sám 23,20
két hõst.
2 Sám 23,24
A héberben némelyek szerint: Dodo fia.
2 Sám 23,29
azaz: Gabaatból Benjamin nemzetségébõl.
2 Sám 23,32
A héber szerint: Benejasszen. Hogy itt csak egy hõs számíttassék, az alúl kitett összeg 37 kivánja.
2 Sám 24
2 Sám 24,1
Az Úr haragja fölgerjedett Izrael ellen, Dávidot kisértvén, és mondván neki: Számláld meg a népet. Ki ez az Úr haragja, megfejti a Szentlélek Krón. I. 21,1-ben, hol írva van, hogy a sátán fölkelt Izrael ellen, és Dávidot fölingerlé, hogy számlálja meg a népet. Itt tehát az Isten haragja alatt a sátánt kell értenünk, ki annyiban neveztethetett így, a mennyiben Isten a sátán haragját (gonoszságát, melylyel Dávidot megkisérté,) megengedé, hogy õt megpróbálja.
2 Sám 24,1
a nép számbavétele magában nem volt rosz, (mert vesd össze Móz. II. 30,12. Móz. IV. 1.), de itt a szándék tette azt vétkessé; mert Dávid azt részint nagyravágyásból, részint azért akará végbevinni, hogy a népet folytonos hadilábon tartsa, és hódításokra vezesse, mi abból tûnik ki, hogy fõvezéreinek erre parancsot adott. E szándék által a népszámlálás nem csak a polgárok személyes szabadsága, hanem a törvény ellen is volt. Vesd össze Móz. V. 17,16.
2 Sám 24,5
azaz: a déli részén.
2 Sám 24,6
A héber szerint: Taktim vidékére Hodsiban.
2 Sám 24,6
A héber szerint: Dan-Jaanra.
2 Sám 24,9
Krón. I. 21,5-ben nagyobb szám tétetik. Joáb, ki nem szivesen teljesíté királya parancsát (Krón. I. 21,6.), úgy látszik, készakarva mondott kisebb számot a királynak, hogy õt szándékától elmozdítsa. De az évkönyvekbe a valódi szám jegyeztetett, melybõl az a Krónikák könyvébe átvétetett. Mások e nehézséget leirási hibák föltevésével igyekeznek megfejteni.
2 Sám 24,10
a lelkiismeret szemrehányást tõn Dávidnak.
2 Sám 24,13
Krón. I. 21,12. szerint három esztendeig; így van a görög fordításban is, és így olvasták több sz. atyák.
2 Sám 24,14
Igen nehéz a választás.
2 Sám 24,15
Mivel csak Dávid vétkezett, miért büntette Isten az egész népet? Megfelel erre sz. Gergely pápa erkölcsi tanításaiban: Minthogy a fejedelmek szivét Isten a nép érdemei szerint igazgatja (védi vagy elhagyja), azért a bûnös király vétkeit azok ostorozása által büntette, kik miatt annak vétkeit megengedte. Mivel pedig Dávid is vétkezett kevélység által, azért õt is érte a büntetés. Ennél fogva bizonyos, hogy a fejedelmek és népek érdemei oly szoros összeköttetésben vannak egymással, hogy a nép erkölcsisége gyakran megromlik a fejedelem hibája miatt, és viszont. De azért a népeknek nem szabad vakmerõen itélniök fejedelmeiket; mert Isten rendelte azokat, s egykor õ fogja megitélni.
2 Sám 24,16
a jebuzeusok királya (23. v.), Dávid hûbérese. Lásd Kir. II. 5,6. s követk.
2 Sám 24,16
nyomtató szérûn, a nyilt földön, a késõbbi templomhegyen. Mórián.
2 Sám 24,17
büntetõ kezedet fordítsd ellenem és családom ellen, és kiméld meg a népet.
2 Sám 24,22
melyen az áldozat megégetendõ vala.
2 Sám 24,24
egyszersmind az egész Mória-hegyet Krón. I. 21,25. szerint, hol az egész ár ki van téve.
KIRÁLYOK HARMADIK KÖNYVE. A ZSIDÓK SZERINT ELSÕ.
1 Kir 1
1 Kir 1,4
Nincs kétség benne, hogy Dávid Abizágot másod-feleségûl valóban elvette, mit a törvény megengedett. Hogy valóban felesége volt, kitûnik különösen abból, hogy Adoniás, midõn Abizágot feleségûl kivánta, fölségsértésrõl vádoltatott, mintha trónra törekednék (Kir. III. 2,21.22.). Ez nem történendett, ha Abizág nem volt volna Dávid felesége, mivel csak az tekintetett pártütõnek, ki a király valóságos feleségét akarta nõûl venni. (Lásd Kir. II. 16,21.).
1 Kir 1,5
Lásd Kir. II. 3,4.
1 Kir 1,6
életében. Dávid tehát mindenkor megrovásra méltó elnézéssel viseltetett ezen gyermeke iránt.
1 Kir 1,8
Lásd Kir. II. 23,8. s. követk.
1 Kir 1,9
Jerusalemtõl keletre, túl az olajfák hegyén.
1 Kir 1,11
Izrael trónja örökös volt, de nem az elsõszülöttség joga szerint. Isten kijelentésétõl függött, melyik fiú nyerje el a koronát. Dávid utódjává Isten Salamont rendelé. (Lásd Kir. II. 12,25. 7,12.) Késõbb, midõn a vallás becse alább sülyedt, e részben is önkény állt be.
1 Kir 1,21
Adoniás fiamat, Salamont, mint trón-követelõt, velem együtt kivégezteti.
1 Kir 1,23
mire Betszabee eltávozott (28. v.).
1 Kir 1,28
és Nátán eltávozott (32. v.).
1 Kir 1,32
testõr-seregem fõnökét. (38. v.).
1 Kir 1,33
ez völgy volt éjszaknyugatra Jerusalemtõl, hasonnevû forrással.
1 Kir 1,36
õ is erõsítse meg.
1 Kir 1,39
a szent hajlékból (Kir. II. 6,17.), hol a fölkenetési szent olaj tartatott. Lásd Móz. II. 30,22. s követk. Vesd össze Kir. I. 16,1.
1 Kir 1,47
szerencsét kivántak neki, hogy parancsai teljesûltek.
1 Kir 1,50
ott menedéket keresvén. Lásd Móz. II. 21,14. Kir. III. 2,28.
1 Kir 2
1 Kir 2,3
Lásd Móz. III. 8,35.
1 Kir 2,4
jó szokásaikat.
1 Kir 2,4
hûségben.
1 Kir 2,4
mindig lesz utódod Izrael trónján.
1 Kir 2,5
ki átalán vérengzõ férfiú.
1 Kir 2,6
ne hagyd kimúlni természetes halállal, hanem mint orgyilkost végeztesd ki, habár vén is. Vesd össze 31. 32. v. Kir. II. 3,39.
1 Kir 2,8
A héber szerint: Mahanaimba, az Absalom elõli futáskor.
1 Kir 2,9
Szemei lázitó volt az Isten fölkentje ellen, és ennek káromlója, épen ezért lázitó volt Isten ellen is, ki Dávidot helyettesévé választotta, s igy káromolta Istent is. Ha Dávid elengedvén büntetlenül hagyá is az ellene elkövetett bûnt, de az Isten ellen elkövetett vétket s az ez által érdemlett büntetést nem engedhette el, azért adta õt át a büntetõ igazságnak.
1 Kir 2,10
A világ teremt. ut. 2990. Kr. e. 1014. évben.
1 Kir 2,10
Sion hegyén. Lásd Kir. II. 5,7. Ap.cs. 2,29. Ezen királyra, ki nagyobb volt jámborsága, mint hõstettei által, dicséretet mond a Szentlélek is Sirák 47. Õ nemcsak próféta, hanem tulajdonképen Krisztusnak és anyaszentegyházának volt prófétája; részint mivel élete különféle eseményeiben elõképe volt a Messiásnak; részint pedig, mivel Krisztusnak és anyaszentegyházának titkait befoglalá zsoltáraiba, melyek ez oknál fogva nemcsak Krisztus és az apostolok által gyakran fölhozattak hivatkozásképen a zsidók ellen, hanem az anyaszentegyházban szüntelenül imádságúl is használtatnak, mintha ez nem is találna más szózatot hálája, dicsérete, aggodalmai, vágyai, reményei és szeretete kifejezésére a királyi zsoltáros és próféta titokteljes énekeinél.
1 Kir 2,16
ne utasíts el engem.
1 Kir 2,20
megvetnem kérésedet.
1 Kir 2,22
Ha te Abizágot kéred neki, egyszersmind kéred az országot is; mert õ ezen kegyelmet joga elismerésének venné részemrõl (Kir. II. 16,21. Kir. III. 1,4. 1-sõ jegyz.) s akkor könnyen a királysághoz jutna, mert idõsebb, mint én, s ezenkivûl a fõpap és fõvezér az õ pártján van.
1 Kir 2,23
az Isten büntetése szálljon rám, ha Adoniás ezért életével nem lakol.
1 Kir 2,24
utódot, ivadékot adott.
1 Kir 2,24
ez nem volt elsietés, hanem szükséges gyors rendszabály a polgárháború megelõzésére. S ez a kérelem nem elsõ vétke volt Adoniásnak, mert trónkövetelése és lázadása által még atyja életében megérdemlette a halált.
1 Kir 2,26
Menj haza. Anatot papi város volt.
1 Kir 2,26
ámbár megérdemlenéd a halált.
1 Kir 2,26
atyám sorsában osztoztál.
1 Kir 2,27
Salamon megfosztá Abiatart a fõpapi hivatal gyakorlatától, s azt Szádokra ruházta. Igy teljesedett Sámuel jövendölése (Kir. I. 2,32.), hogy a fõpapság Héli családjától elvétetik, és Eleazar családjának más ágára ruháztatik.
1 Kir 2,28
A héber szerint: Adoniáshoz hajlott, de nem Absalomhoz.
1 Kir 2,28
Lásd Kir. III. 1,50.
1 Kir 2,31
akkor elhárítod rólam és házamról a büntetést, melyet megérdemlenénk, ha kimélnõk ezen gyilkost.
1 Kir 2,32
vérbûnét, gyilkosságát.
1 Kir 2,34
Némelyek szerint: a szent hajlékon kivûl, elragadván õt az oltártól (Móz. II. 21,14. miatt); mások szerint helyesebben, az oltárnál, mit Salamon megengedett (31. v.); mert egy ily gonosz kivégeztetését az isteni igazságnak tartozó áldozatúl tekinté, s Isten tiszteletére végbevitt cselekvénynek tartá.
1 Kir 2,34
a félpusztában. Ezen vitézi jeles tehetségekkel megáldott, de kevély, elbizott és kegyetlen ember így végzé életét. Ez eset által a sz. írás tudtunkra adja, hogy a jeles tehetségek valódi erényesség és jámborság nélkül, inkább arra szolgálnak, hogy az embert romlásba döntsék, mintsem igazán nagygyá és boldoggá tegyék.
1 Kir 2,37
magad leszesz oka halálodnak. Salamon a rosz érzelmû Szemeit fõvárosában szem alatt akará tartani, és azután megölni, ha valami ujabb vétket követ el, mi makacsságánál és engedetlenségénél fogva elõre látható volt.
1 Kir 3
1 Kir 3,1
A zsidó házasságra léphetett pogánynõvel, ha nem volt kananei (Móz. V. 23,7.); de ennek az izraeli törvényt kellett fölvennie (Ezdr. 9,1.), mit a királyleány valószinûleg megtett (Zsolt. 44,11.12.), bár úgy látszik, hogy attól késõbb elpártolt (Kir. III. 11,1.8.).
1 Kir 3,2
a nép különféle helyeken mutatá be az Úrnak áldozatait; mert a szentély, hol egyedül kellett volna áldozni (Móz. III. 17,4. Móz. V. 12,13.14.), még nem volt bizonyos helyen megállapítva. Miután a templom fölépûlt, eziránt szigorú törvény lépett életbe (Kir. IV. 18,22.). Addig ebben, valamint az istenitisztelet egyéb részeiben is, nem vétetett minden oly igen szigorúan.
1 Kir 3,3
papok által ugyan, de a minek törvény szerint csak a szent hajlékban volt szabad történni.
1 Kir 3,4
a legikitûnõbb azon helyen kivûl, hol a frigyszekrény állott (15. v.). Gábaonban volt a mózesi oltár és a régi szent hajlék (Krón. I. 16,39. 21,29.).
1 Kir 3,7
gyenge, kiskorú gyermek. Salamon akkor 20 éves lehetett.
1 Kir 3,7
nem tudom még vinni ügyeimet házamban és azon kivûl.
1 Kir 3,11
halálát és vesztét.
1 Kir 3,12
Salamon nemcsak az isteni dolgokban volt jártas, hanem a természeti és polgári tudományokban is (Bölcs. 7,17. Sirákf. 47,14.); az elsõre nézve volt ugyan hozzá hasonló Mózesben és az apostolokban, de az utóbbiakban nehezen.
1 Kir 3,13
A héber szerint: a te idõdben.
1 Kir 3,15
mint más szent embereknek és prófétáknak is voltak ilyes álmaik, midõn nekik Isten jövendõt akart kijelenteni, vagy igéreteket tenni.
1 Kir 3,15
hálaadásúl.
1 Kir 4
1 Kir 4,3
mint Kir. II. 8,16.17.
1 Kir 4,4
Abiatar kitétetett szolgálatából s számkivetésben élt (Kir. III. 2,26.27.35.).
1 Kir 4,5
kamarások, kamarás urak voltak.
1 Kir 4,5
Lásd Kir. II. 8,18.
1 Kir 4,6
Lásd Kir. IV. 18,18.
1 Kir 4,6
Kir. II. 20,24. Kir. III. 5,14.
1 Kir 4,11
a Dor magasa egészen.
1 Kir 4,13
azaz: Jair falui.
1 Kir 4,19
földén stb.
1 Kir 4,21
A héber szerint helyesebben: minden ország a folyótól (Eufratestõl) kezdve, és a filiszteusok földe Egyiptom határáig.
1 Kir 4,22
azaz: kor, annyi mint 10 éfi.
1 Kir 4,22
Itt a királynak és valamennyi udvarbelieknek asztaláról van szó, kik mindnyájan a királytól élelmeztettek.
1 Kir 4,24
Eufratesen.
1 Kir 4,25
az írás így rajzolja az akkori idõk házi örömeit. Egyszerûek és parlagiak voltak azok, de megedzék a lelket, távol attól, hogy azt a kötelességek teljesítésére s az erény gyakorlására nézve megtompították volna, inkább képessé tevék. A mi szórakozásaink, a szinházak, játékok stb. nem oly egyszerüek, de nem is oly lélekedzõk.
1 Kir 4,27
A héber szerint: tartották a királyt.
1 Kir 4,33
tudta a növények tulajdonait és hatását a legnagyobbtól a legkisebbig.
1 Kir 5
1 Kir 5,7
Hiram, úgy látszik, mint más pogányok (Dán. 6,2.6. Makk. II. 3. r. Kir. IV. 17,32.), bálványai mellett a zsidók Istenét is tisztelé.
1 Kir 5,9
szálhajókat, tutajokat csináltatok azokból, s úgy eresztem tengerre.
1 Kir 5,9
A tírusiak kereskedésbõl éltek. Gabonát, bort, olajat s egyéb élelmi szereket más országokból nyertek, melyekkel közlekedésben voltak.
1 Kir 5,11
a görög, szírus és arab fordításokban itt is huszezer kor-mérték tétetik.
1 Kir 6
1 Kir 6,1
Ez évek így számláltatnak: az Egyiptomból történt kijöveteltõl a Kanaánba lett bemenetelig 40 év. Józue uralkodása 17 év (lásd az elõszót Józue könyvében), Otónielé (Bir. 3,11.) 40 év, Áodé (Bir. 3,30.) 80 év, Samgáré, Baraké és Deboráé 40 év (Bir. 5,32.), Gedeoné (Bir. 8,28.) 40 év, Abimeleké (Bir. 9,22.) 3 év, Tólaé 23 év, Jairé (Bir. 10,3.) 22 év, Jeftéé (Bir. 12,7.) 6 év, Abeszáné (Bir. 12,9.) 7 év, Ahialoné (Bir. 12,11.) 10 év, Abdoné (Bir. 12,14.) 8 év, Sámsoné (Bir. 15,20.) 20 év, Hélié (Kir. I. 4,18.) 40 év, Sámuelé és Saulé (Ap.cs. 13,21.) 40 év, Dávidé (Kir. III. 2,11.) 40 év, Salamoné az épitésig 4 év, összesen 480 év.
1 Kir 6,1
april- és májusban a világ teremt. ut. 2992. Kr. el. 1012-ik évben.
1 Kir 6,2
a tulajdonképeni szent helynek, mely a szentélybõl és szentek szentébõl állott.
1 Kir 6,2
kelettõl nyugatra.
1 Kir 6,2
déltõl éjszakra.
1 Kir 6,3
elõcsarnok.
1 Kir 6,3
a szenthely elõtt (5. 17. v.)
1 Kir 6,3
déltõl éjszakra.
1 Kir 6,3
a templomtól kifelé.
1 Kir 6,4
azaz: olyanokat, melyek belûlrõl szélesek, s kivûlrõl keskenyek voltak, s mint ily nyílások légvonatúl szolgáltak.
1 Kir 6,5
s egyszersmind falára (6. v.)
1 Kir 6,5
hogy körûl lehessen menni.
1 Kir 6,5
a szentély.
1 Kir 6,5
a szentek szentje.
1 Kir 6,5
az emeleten, a folyosóba. Ezekiel 41,6.
1 Kir 6,6
a templom déli, nyugati és éjszaki oldalán három emelet volt köröskörûl, melyekben szobák valának. Az elsõ emelet öt könyöknyi széles volt, a többi kettõ, egy-egy könyöknyivel szélesebb; mert a templom falának irányában álló külsõ fal, mely az emeleteket képezte, emeletrõl emeletre keskenyebb volt egy könyöknyivel, úgy hogy ezáltal a felsõ szobák tágasabbak lettek.
1 Kir 6,6
az emeletek gerendáit.
1 Kir 6,6
az emeletek gerendái nem építtettek be a templom falába, hanem ez emeletenkint keskenyebb lévén, az így maradt párkányokra tétettek a gerendák.
1 Kir 6,7
midõn az épités elkezdetett, az anyagok, u. m. a kövek és fák mind el voltak készítve, s úgy illettek egymáshoz, hogy azokból többet lefaragni vagy elvágni nem kellett.
1 Kir 6,8
déli részén.
1 Kir 6,8
a déli részen, valószinûleg ennek közepén, egy ajtón, az alsó emeletben a csigalépcsõzethez lehetett jutni, mely a második és harmadik emeletbe vitt.
1 Kir 6,9
gerendákkal és deszkákkal.
1 Kir 6,10
melléképûletet.
1 Kir 6,10
a házhoz (5. v.)
1 Kir 6,10
minden emeletben.
1 Kir 6,10
az egész házat a melléképülettel együtt. Némelyek szerint ezen emelet egy felsõterem volt, felosztva több szobákra (Krón. II. 3,9.). De ezt az látszik megczáfolni, hogy ilyesmi a késõbbi herodesi templomban nem fordúl elé, pedig megtartandották azt, ha Salamon templomában megvolt volna.
1 Kir 6,15
beborítá a falakat és mennyezetet táblázattal.
1 Kir 6,16
az épület hátulsó részében húsz könyöknyi tért felelõhelynek, hol Isten kijelenté akaratát, szentek szentének hagyott.
1 Kir 6,17
a szentély.
1 Kir 6,18
A héber szerint: És a czedrusfa-házban belûl sártökök- (coloquinte) és nyiló virágokból álló faragványmû volt.
1 Kir 6,19
A héber szerint helyesebben: a ház hátulsó részében.
1 Kir 6,20
a jóillatú füstölés oltárát.
1 Kir 6,20
mely tehát kõbõl volt. Némely fordítás szerint: A czedrusfa-oltárt is beborítá (aranynyal).
1 Kir 6,21
A héber szerint: aranylánczokat vont a felelõhelyen, melyet aranynyal borított be; azaz aranylánczokkal ékesíté fel az aranylapokat. Lásd Krón. II. 3,5.16.
1 Kir 6,23
Lásd Móz. II. 25,18. Ezek valószinûleg a szentek szentének hátrészében voltak, szemben a belépõvel, a szekrényhez fordúlva, s kiterjesztett szárnyaikkal a szentek szentének hátúlsó falát egészen befödék.
1 Kir 6,27
az oldalfalat.
1 Kir 6,29
tudniillik: kerubokat stb.
1 Kir 6,29
A héber szerint: belûl és kivûl, azaz: a szentek szentében és szentélyben.
1 Kir 6,30
Lásd az elõbbi jegyz.
1 Kir 6,31
az ajtó ötszegû volt, azaz négyszegû egy csúcscsal, vagy hegygyel.
1 Kir 6,32
A héber szerint: virágmüveket.
1 Kir 6,33
négyszegû, csúcs nélküli.
1 Kir 6,34
két ajtót egymás után a falvastagságnak mind a két oldalán.
1 Kir 6,35
vert aranynyal.
1 Kir 6,35
jól elkészítve s épen a faragványokhoz illesztve.
1 Kir 6,36
a papok tornáczát, vagyis mindjárt a szentély körûli helyet, hol az égõáldozatok oltára volt.
1 Kir 6,36
a három sor kõ és egy sor czedrusfa alatt valószinûleg egy fal értendõ, mely három sor kõbõl, és egy sor czedrusfa-gerendákból épûlt. A papok tornáczán kivûl volt más tornácz is a nép számára (lásd Kir. III. 7,12.).
1 Kir 6,38
mely oktober második és november elsõ felének felel meg a holdévben.
1 Kir 6,38
valamint a szent hajlék, úgy a templom is elõképe volt a keresztény anyaszentegyháznak (lásd a jegyz. Móz. II. 39,43.). Bár mi is élõ kövek lennénk ezen templomban, és oly hívek, kik az Isten parancsait megtartják és azok szerint élnek, akkor Isten bennünk is lakoznék, és igéjét rajtunk is teljesítené. Lásd Kir. III. 6,12.13. Jel. 21,3.22.
1 Kir 7
1 Kir 7,1
az egész királyi épületet maga és övéi számára. Lásd Kir. III. 9,19.
1 Kir 7,2
ez valószinûleg a palota elõrésze volt, az arra fordított sok czedrusfáról így nevezve. Némelyek a Libanon hegyén épûlt nyári palotának veszik.
1 Kir 7,2
A héber szerint ezen vers: Megépíté… négy rend czedrusoszlopokon, az oszlopokon pedig gerendák valának (födél vala gerendákból). Tehát a ház elõrésze három sor oszlopból álló csarnokon nyugvék, mely sétahelyûl szolgált. A negyedik sor oszlop elõre nyult, s ez csarnoknak mondatik (6. v.).
1 Kir 7,3
épûletet.
1 Kir 7,5
Itt fordításunk egészen eltér az eredeti szövegtõl. Amaz a 4. és 5. versben úgy látszik még az épületet tartó csarnok oszlopairól szól, és az azokra tett gerenda-födélrõl; hanem a héber szerint e két vers így van: 4. És három rend ablakok (vagy emeletek) valának rajta (az oszlopos csarnok fölötti épûleten), egyik ablak a másik mellett (egyszersmind fölött) háromszor; 5. és minden (ablak) nyilások és oldalfák négyszegûek valának, és egyik ablak a másiknak ellenében vala három sorban.
1 Kir 7,6
ez a negyedik sor oszlopból alakúlt (2. v.) közvetlen a tulajdonképeni épület elõtt, mely a csarnokon állott.
1 Kir 7,6
A héber szerint: oszlopokkal és gerenda-födéllel amaz (a csarnok) elõtt. S ez volt tulajdonképen az elõcsarnok.
1 Kir 7,7
Némelyek szerint: ezen csarnok az egész épûlettõl külön volt választva, de valószinûleg a palotának már leírt elõrésze és a most (8. v.) következõ hátulsó része között állott.
1 Kir 7,8
A héber szerint: És az õ háza, melyben lakott, külön udvarban volt a csarnok (a törvénykezési hely (7. v.) vagy a palota elõrésze) mögött, hasonló mûvel építve.
1 Kir 7,8
a palota elõrésze, mely csarnoknak neveztetett a csarnoktól, melyen állott.
1 Kir 7,9
mind a látható mind a nem látható oldalon.
1 Kir 7,9
és kifelé.
1 Kir 7,9
a Moria-hegy legvégsõ széleig, melynek környülete Salamon épûleteit a templommal együtt körülvevé.
1 Kir 7,10
nyolcz könyöknyitõl tízig.
1 Kir 7,11
födélûl rakva.
1 Kir 7,12
A héber szerint: köröskörûl.
1 Kir 7,12
kõfal kerítése volt, mely három sor kõbõl és egy sor czedrusfából állott.
1 Kir 7,12
Lásd Kir. III. 6,36.
1 Kir 7,12
a templom melléképûletében, melyben a kõ- és fa-sorok hasonló renddel voltak rakva.
1 Kir 7,14
Krón. II. 2,14. szerint az asszony Dán nemzetségébõl volt születésénél fogva; de férjérõl Neftaliból is lehetett, ki itt tírusinak neveztetik, mivel Tírusban sokáig tartózkodott.
1 Kir 7,15
tizenkét könyöknyi volt mindenik oszlop körûlete.
1 Kir 7,16
oszlopfõt.
1 Kir 7,17
hálló formán össze fonva.
1 Kir 7,18
a hállózatos abroncsok, melyek a gombokon fûzérek gyanánt félkörben függének ezenkivûl még gránátalmákkal voltak ékesítve.
1 Kir 7,19
az elõcsarnokban, melyben valahol hasonló liliomdiszítmény volt.
1 Kir 7,19
A gombok fönn liliom alakra voltak csinálva, vagy átalán kinyilt virágkehely formára négy könyöknyi szélességben.
1 Kir 7,20
a leírt gomb, hállózat és virágkehely fölött még más kisebb gombok is voltak készítve arányosan az oszlophoz. Mások másként értelmezik.
1 Kir 7,21
azaz: (Isten) megerõsít.
1 Kir 7,21
azaz: benne az erõsség. A szilárdság- és erõsségnek ezen tulajdonait annyiban bírta a templom, a mennyiben elõképe volt a keresztény egyháznak, mely rendûletlenûl áll az idõk végezetéig, és elleneinek minden erõlködését diadalmasan meghiúsítja.
1 Kir 7,22
Ismétlése a 19. versnek, hogy a templomnak virágzását, melyet a liliom ábrázol, jelentse, és a szilárdsághoz kapcsolja.
1 Kir 7,23
Igy nevezteték a nagy réz-kád, melyben a papok mosakodtak.
1 Kir 7,23
zsinórhoz hasonló szél.
1 Kir 7,25
az írásértelmezõk közönséges véleménye szerint a tulkok szájából víz folyt, midõn az abba alkalmazott dugasz kivétetett.
1 Kir 7,26
A héber szerint: egy tenyérnyi.
1 Kir 7,26
azaz: bát; egy bát 432 tojásnyi, vagy is félakó lehetett.
1 Kir 7,27
Ezekre tétetett az üst, melyben az áldozathús megmosatott. Krón. II. 4,6.
1 Kir 7,28
A héber szerint: a talapalkotmány úgy volt készítve, hogy paizsai (térei) valának a párkányok között. A talapok ládaformák voltak négy oldallal, melyeknek szegletein pártázat volt, s ez foglalá körûl a négy paizst vagy tért.
1 Kir 7,29
a pártázatok közötti paizsokon vagy téreken oroszlán-, tulok- és kerub-képek voltak.
1 Kir 7,29
a pártázatokon, melyek a fölszin foglalványát képezék fölülrõl lefelé függõlegesen állt a három kép, melyek a paizsokon vízirányosan voltak.
1 Kir 7,29
tulajdonképen pártázatokon.
1 Kir 7,29
mint diszitmények.
1 Kir 7,30
a négy felsõ szegleten.
1 Kir 7,30
karok vagy tartók, úgy látszik a talapon nyugvó gömbölyû alkotmány (35. v.) tartására.
1 Kir 7,31
a talapnak. Ugyanis a talapon vagy annak ládaformáján vala egy félkönyöknyi magasságú gömbölyûség (35. v.), melyen az üst nyugodott.
1 Kir 7,31
az üstbõl.
1 Kir 7,31
az üst és az alkotmány. Ugy látszik ez értelme a jelen szövegnek, mely mind fordításunkban, mind az eredetiben kissé homályos. Mások másképen értelmezik.
1 Kir 7,31
Ez fordításunk szerint a talapzatra látszik vonatkozni, és nem a fölötte lévõ alkotmányra; de a héber szövegben így van: és száján is (az egész alkotmányon) képmû volt, és a pártázatok négy szegûek valának, és nem gömbölyüek.
1 Kir 7,32
két kerék egy tengelyen.
1 Kir 7,35
vagy emelvény, lásd 44-ik jegyz.
1 Kir 7,35
a mélyedésbe bocsátathassék, a zsidók szerint.
1 Kir 7,35
A héber szerint: És ugyanazon diszen (fön, tetõn) a pártázat és közök a talappal együtt egy öntvény voltak.
1 Kir 7,36
A héber szerint: a tengelyek és tartók lapjaira.
1 Kir 7,36
A héber szerint: …pálmafákat mindeniknek tére szerint és koszorúkat (diszítményeket) köröskörûl.
1 Kir 7,38
átmérõje.
1 Kir 7,39
délkelet felé, azaz a templom elõtt, mely kelet felé nézett, a déli oldalra.
1 Kir 7,41
felsõrészét, tulajdonképen fonadékát, foglalványát, koronáját.
1 Kir 7,45
A héber szerint: rézlapokból, vagy vert-rézbõl, s mindig ilyen értendõ a réz alatt.
1 Kir 7,47
az Úr templomában.
1 Kir 7,49
a szentélyben.
1 Kir 7,50
Mások szerint: csészéket.
1 Kir 7,50
Mások szerint: késeket.
1 Kir 7,50
Mások egyéb eszközökre magyarázzák.
1 Kir 7,51
az Isten templomának ajándékozott.
1 Kir 8
1 Kir 8,2
mely különben Tisrinek neveztetik, s a mi szeptemberünk és oktoberünk felének felel meg.
1 Kir 8,2
a sátoros ünnep ezen hónapra esett (Móz. III. 23,34.); mások magát a templomszentelés ünnepét értik.
1 Kir 8,4
a Mózesét, mely sokáig Gábaonban volt, s azontúl a templomban kellett õriztetnie. Némelyek szerint, a Dávidé is bevitetett. Lásd Krón. II. 1,3.4.
1 Kir 8,8
a szent hajlékban.
1 Kir 8,8
a rudak, midõn a szentély és szentek szentének ajtószárnyai nyitva voltak, az ott lévõ függönyig értek, s így kilátszottak.
1 Kir 8,8
mert a templomban a szentek szente hosszabb volt, mint a sátorban.
1 Kir 8,9
Áron vesszeje s a mannával töltött edény, melyek eddig abban voltak (Zsid. 9,4.), miután a templomban mindenre elég tér volt, különös helyre tétettek, némelyek szerint a kincstárba; valamint Mózes törvénykönyve is (Móz. V. 31,24.) más helyre tétetett. Lásd Krón. II. 34,14.
1 Kir 8,10
Móz. II. 16,10. 24,15.16. Móz. IV. 9,15. Zsolt. 104,39.
1 Kir 8,14
A király a nép tornáczában volt, hol számára bizonyos emelvény készíttetett (Krón. II. 6,13.). Üdvözlé a népet, s a következõ könyörgésre figyelmessé tevé.
1 Kir 8,21
a szövetség táblái.
1 Kir 8,25
továbbá is.
1 Kir 8,25
azon föltétel alatt.
1 Kir 8,27
a legmagasabb ég. Lásd Kor. II. 12,2. 4-ik jegyz.
1 Kir 8,31
tisztító esküt kell tennie; p. o. ha valakinél valami letétemény van, és azt eltagadja (Móz. II. 22,11.).
1 Kir 8,31
az esküvés által köteleztetik igazságot mondani. Az esküvõ elõtt átkot mondottak, melyeket az magára venni igért azon esetre, ha vétkes.
1 Kir 8,31
a fontosabb esküvések áldozat mellett tétettek. Lásd Móz. I. 15,10.
1 Kir 8,32
az átkokat. Lásd 15-ik jegyz.
1 Kir 8,32
igaztalanságát.
1 Kir 8,33
mások szerint: mivel vétkezett ellened.
1 Kir 8,35
vallást tesznek a te nevedrõl.
1 Kir 8,37
üszög. Lásd Móz. V. 28,22. Mások ezt hernyónak is fordítják.
1 Kir 8,37
A héber szerint: egy neme a sáskának, vagy cserebogár.
1 Kir 8,37
városait.
1 Kir 8,38
A héber szerint: minden imádságot, minden könyörgést, mely mondatni fog akármely embertõl egész népedbõl, Izraelbõl.
1 Kir 8,43
hogy a te neved, azaz, te magad lehivattál e házba, hogy ott áldásodat áraszd. Mások szerint: hogy e ház nevedrõl neveztetett.
1 Kir 8,44
a zsidó, mikor imádkozott, akárhol volt, mindig Jerusalem és a templom felé fordúlt. Lásd Dániel 6,10.
1 Kir 8,56
teljesûlés nélkül.
1 Kir 8,61
osztatlanúl.
1 Kir 8,63
a 14 napig (65. v.) tartó lakomához a Jerusalemben összegyült nép számára.
1 Kir 8,64
a papok tornáczát, az egész tornáczot szent szolgálatra, az áldozatok bemutatására szentelé.
1 Kir 8,64
a szentély elõtt.
1 Kir 8,65
a tartománynak legmagasabb éjszaki részétõl.
1 Kir 8,65
legalsó déli széleig.
1 Kir 8,65
hét napig a templom fölszentelését, hét napig a sátoros ünnepet. Némelyek szerint (2. v.) tizennégy napig egyedûl az elsõ végett.
1 Kir 8,66
az utóbbi hét nap után.
1 Kir 9
1 Kir 9,9
E jövendölés nem csak babiloni fogságára vonatkozik a zsidóknak, mely alkalommal Salamon temploma fölégettetett, hanem egyszersmind a második templom leromboltatására is, mit a romaiak vittek véghez, és a zsidóknak szétszóratására az egész világon. (Vesd össze Móz. V. 28,64.). Mind a két esemény Isten büntetõ itélete volt, melyet a bálványozás vont a zsidókra. Kik a babiloni fogság elõtt a szomszéd népek hamis isteneinek szolgáltak. Visszatérvén a fogságból nem estek ugyan többé a pogány bálványimádásba, hanem a bálványozás más nemére vetemûltek; mert midõn az igaz Isten megjelent a földön szegénységben, alacsony sorsban, tisztaságban és üldöztetés közt, a zsidók megvetették õt, és másnemû bálványok után rohantak, – a gazdagság, nagyravágyás, érzéki gyönyör után, és ezen bálványozást, a nélkül, hogy elismernék (Móz. V. 28,64.) folytatják mind e mai napig.
1 Kir 9,11
azaz: Kabul kerûletét, mely az igért földnek egészen éjszaki részén, sõt azon kivûl (Józ. 19,27.) feküdt, s azért róla Salamon lemondhatott (Móz. III. 25,23.). Izrael népe hajdan azt valószinûleg meghódítá, de késõbb részint elpusztítá, részint néptelenné tette (12. 13. v. Krón. II. 8,2.).
1 Kir 9,13
mi Flav. József szerint feníci nyelven „nem-tetszést“ jelent.
1 Kir 9,15
A héber szövegben azon adóról van szó, melyet Salamon kivetett, hogy a még következõ építéseket folytathassa. „És ez volt az adó oka (vagy dolga) melyet Salamon stb.“
1 Kir 9,15
az építés, városokról használva, sokszor csak kijavítást és megerõsítést jelent.
1 Kir 9,16
mely nép a várost késõbbi idõkben Józue után (vesd össze Józ. 10,33. 12,12.) az izraelitáktól ismét elvevé, s azt mindaddig bírá, míg az egyiptomi királytól meg nem hódítatott.
1 Kir 9,18
vagy Baalgádot, most Baalbek a Libanonnál.
1 Kir 9,18
Puszta-Arábiában, Damaskus és az Eufrates között.
1 Kir 9,19
A héber szerint: a magtárak minden városait.
1 Kir 9,21
A héber szerint: jobbágyokká.
1 Kir 9,22
azaz: a lovasok.
1 Kir 9,25
a három nagy ünnepen. Lásd Krón. II. 8,13. 31,3.
1 Kir 9,25
gyujtatott a papok által a jóillat oltárán. Lásd Krón. II. 26,18.
1 Kir 9,27
a feníciek az ó világ legjobb tengerészei voltak.
1 Kir 9,28
bizonytalan távol ország; némelyek szerint Afrika, mások szerint Spanyolország, mások szerint India, mások szerint Arábia, hol El-ofir nevû hely most is találtatik.
1 Kir 10
1 Kir 10,1
vagy: Széba, egy táj Boldog-Arábia déli részén (Máté 11,42.).
1 Kir 10,1
t. i. mit az Úr nevének dicsõitésére tett.
1 Kir 10,1
eljöve, neki kérdéseket tenni, hogy azok által próbálja meg bölcseségét.
1 Kir 10,5
mások szerint …pohárnokait, és fölmenetelét az Úr házába.
1 Kir 10,5
annyira elálmélkodott, hogy majdnem elállt lélekzete.
1 Kir 10,11
A héber szerint: Almuggim, Algummim, melyet némelyek szantal-fának, mások ében-fának tartanak.
1 Kir 10,12
Némelyek szerint: karzatokat, vagy kartámaszokat.
1 Kir 10,15
Némelyek szerint: kereskedõk, mások szerint: bányászok.
1 Kir 10,15
adófizetõ.
1 Kir 10,15
Ezek alatt némelyek a filiszteusok fejedelmeit értik. Mások egyebet.
1 Kir 10,17
kisebb paizst. A harczban kétféle paizst használtak, nagyobbat, mely az egész embert födözte, és kisebbet.
1 Kir 10,17
A héber szerint: három mina, egy minára száz siklust számítva. Lásd Krón. II. 9,16.
1 Kir 10,17
Kir. III. 7,2.
1 Kir 10,19
mint egy fülke.
1 Kir 10,19
kartámasztó.
1 Kir 10,22
tulajdonképen Tartesszusba, Spanyolországba; de ezen név átalában más messze tengeri tartományról is használtatik; itt valószinûleg Ofir értetik az alatt (11. v.).
1 Kir 10,25
Lásd Kir. I. 9,7.
1 Kir 10,27
Mit a szentírás itt és más helyen a nemes érczeknek akkori idõkben nagy bõségérõl mond, teljesen egyezik más régi iróknak a hajdani országok és fejedelmek gazdagságáról adott tudósitásaikkal; mikbõl azt kell következtetnünk, hogy a régieknek Ásia belsejében vagy más helyeken gazdag bányáik lehettek, melyek utóbb vagy kifogytak, vagy csak elõttünk ismeretlenek.
1 Kir 10,28
neve egy helynek, mely némelyek szerint Arábiában, mások szerint Egyiptomban volt. Sõt némelyek köz-névnek veszik, így fordítván: És lovakat hoztak Salamonnak Egyiptomból, és mindenféle árúczikket. Mások másként.
1 Kir 10,29
A héber szerint: Ily módon vették.
1 Kir 11
1 Kir 11,4
osztatlanúl egy.
1 Kir 11,5
Lásd Bir. 2,13.
1 Kir 11,5
Lásd Móz. III. 18,21. – Hihetõ-e, úgymond szent Ágoston, hogy Salamon, oly nagy bölcseséggel bíró férfiú, azon hiedelemben volt volna, hogy a bálványok tisztelete valamely tekintetben hasznos lehet? Valóban nem. De nem volt már képes ellenállani a felségeihez való ragaszkodásnak, kik õt ily nagy bûnre csábították. Hogy tehát vétkes szerelmétõl, melynek egészen átadta szívét, valamit meg ne tagadjon, azt cselekedte, mirõl jól tudta, hogy cselekedni tilos. – Vajjon megtért-e Salamon? Errõl a szentírás hallgat, a sz. atyák pedig különbözõ véleményben vannak. Okunk van félni, hogy Salamon, az Isten kedveltje, kinek békés és dicsõ uralkodása elõképe volt a Krisztus országának, ki által a Szentlélek több szent könyvben szólott, ki sok ideig az igazak és királyok példánya volt, megtérés nélkül halt meg. Tanúljuk meg ebbõl, habár Isten kegyelmébõl bölcsek és jámborok vagyunk is, hogy az emberi gyarlóság és Isten rettenetes itéletei miatt félnünk és rettegnünk kell.
1 Kir 11,6
A héber szerint: tökéletes.
1 Kir 11,7
Lásd Móz. IV. 21,29.
1 Kir 11,7
keletre az olajfák hegyén, mely a miatt botrány hegyének is neveztetett. Kir. IV. 23,13.
1 Kir 11,13
Júdát, melylyel helyzeténél fogva Benjamin is egyesûlve maradt; ezekhez csatlakoztak még az elszakadás után is a leviták és sokan az izraeliták közõl, kik az igaz istenitiszteletet Jerusalemben nem akarák fölcserélni a borjú-bálványozással.
1 Kir 11,15
õrsége volt ott. Lásd Kir. II. 8,13.14.
1 Kir 11,15
Valószinûleg az edomíták megrohanták az õrséget, megölték és temetetlen hagyták. E tény megboszúlására parancsolá Dávid Joábnak, hogy a megölteket temesse el, s az edomi férfiakat mind ölje meg.
1 Kir 11,18
az Edommal határos tartományból Egyiptom felé.
1 Kir 11,22
Edomba érkezvén, királylyá tette és valószinûleg fön is tartá magát Salamon ellenében.
1 Kir 11,24
A héber szerint: magához.
1 Kir 11,24
azaz: mikor Adarezer seregét megveré. Rázon a szétfutottakból néhányat egybegyûjtött, és velök rablást ûzött.
1 Kir 11,24
Salamon utolsó éveiben.
1 Kir 11,25
azaz: oly bajt szerze, mint Adad, oly ellenség volt, mint Adad, s úgy gyûlölt, mint õ.
1 Kir 11,27
adót vetett ki e végett. Lásd Kir. III. 9,15. 4-ik jegyz.
1 Kir 11,27
Mello, vagy Millo, több írásértelmezõk szerint, völgy volt Jerusalemben a Sionhegy és maga a város között, népes hely és a lakosok közlekedésére alkalmas. Ezt a völgyet Salamon betölteté, hogy ezáltal egyiptomi feleségének kedvességet tegyen; de a király építkezési szenvedélye és fényûzése által már kifárasztott nép elõtt annyira gyûlöletes dolog volt ez, hogy Jeroboam abból vett ürügyet a lázadásra.
1 Kir 11,28
azaz: a nemzetségébõl való munkások fölött.
1 Kir 11,29
Ahiásnak.
1 Kir 11,32
Lásd 13. v.
1 Kir 11,36
királyi maradéka. Lásd Kir. II. 21,17.
1 Kir 11,36
ismertessék, tiszteltessék.
1 Kir 11,38
állandó.
1 Kir 11,39
megalázom.
1 Kir 11,39
mert Dávid családja fön fog tartatni, mely bírja azon igéretet, hogy a Messiás belõle fog származni.
1 Kir 11,40
ki a próféta beszédét másokkal közlé, s így az elterjedett.
1 Kir 11,41
mely könyv elveszett.
1 Kir 11,43
A világ teremt. ut. 3029. Kr. e. 975. évben.
1 Kir 12
1 Kir 12,1
a tíz nemzetség, mert Júda és Benjamin fölött már király volt Roboam. Kir. III. 11,43.
1 Kir 12,2
A héber szerint: Egyiptomban maradt.
1 Kir 12,3
párthívei és az avatottak. Kir. III. 11,40. Vagy valamennyien az izraeliták, hogy õ szószólójuk legyen, ki a királynak elõterjeszsze, hogy a Salamon által rájok vetett terheken könnyítsen.
1 Kir 12,11
skorpio-tüskékkel. A közönséges ostorok bõrbõl voltak, ha valakit keményebben kellett büntetni, tüskéket fontak abba, melyek a hátat fölszaggatták, s olyan forma daganatokat okoztak, mint a skorpiók csípése.
1 Kir 12,15
úgy engedé történni.
1 Kir 12,16
mi közünk nekünk Dávidhoz és unokájához?
1 Kir 12,16
Dávid és unokája kormányozza maga házát, Júda nemzetségét.
1 Kir 12,17
a többi tíz nemzetségbõl.
1 Kir 12,18
hihetõleg közbenjáróúl, midõn Roboam még Szikemben volt.
1 Kir 12,20
Lásd Kir. III. 11,13.
1 Kir 12,25
megerõsíté, szépíté.
1 Kir 12,25
mind a két hely Izrael õsatyjáról volt nevezetes (Móz. I. 32,30.), az utóbbi a Jordánon túl. Ez által akarta az ott lakó izraelitákat engedelmességben tartani.
1 Kir 12,28
tiltott (Móz. II. 20,4.) jelképeit a mindenütt mûködõ erõs Istennek, hasonlag az egyiptomiak Apisához, a nemzõ, teremtõ erõnek jelképéhez. Lásd Móz. II. 32,1. Az izraelitáknak ezen képekben kellett imádniok az Urat és e mellett ünnepeket tartani, a nélkül, hogy Jerusalembe szükség volt volna fölmenniök. Igy hivé Jeroboam, hogy föltalálta az eszközt az isméti egyesûlés meggátlására.
1 Kir 12,28
Itt a te isteneid, a töbes szám nagyobb tisztelet kifejezése végett használtatik.
1 Kir 12,29
Lásd Bir. 18,30. Kir. I. 10,3. az ország déli és éjszaki részén.
1 Kir 12,30
alkalom lett bûnre.
1 Kir 12,31
a hegyeken, hol a borjúk fölállíttattak, és más helyeken.
1 Kir 12,31
a közönséges nemzetségekbõl, nem Lévi nemes nemzetségébõl, mely nagyobbrészt (Ezek. 44,10.) Júdához vándorlott ki.
1 Kir 12,32
sátoros ünnepet; ezt a hetedik hónapról (Móz. III. 23,14.) a nyolczadikra tévén át, hihetõleg mivel országában, éjszaki Palesztinában, a termények késõbb értek meg, mint a déliben.
1 Kir 12,32
A héber szerint: áldozott.
1 Kir 12,33
A héber szerint: és áldozott és jóillatú szert gyújtott (papi hatalmat is tulajdonított magának törvénytelenûl).
1 Kir 13
1 Kir 13,1
az Úr parancsára és erejével.
1 Kir 13,1
vagy oltárnál.
1 Kir 13,2
Ennek teljesûlését lásd Kir. IV. 23,16–18.
1 Kir 13,3
hogy a jövendölés (2. v.). Istentõl van, és valósúlni fog, a következõ csoda bizonyítsa.
1 Kir 13,5
a mint az Isten embere a csodát elõre megmondta.
1 Kir 13,6
Mennyi kegyelmet nyert az Istentõl e király, és mégis mily megátalkodott, mily vak maradt.
1 Kir 13,9
Isten az által jelenteni akarta, hogy az istentelenekkel ne legyen semmi közünk, sõt a hozzájok vezetõ utat is tisztátalannak tartsuk.
1 Kir 13,11
Némelyek õt igaz, némelyek hamis prófétának, mások törvénytudónak és tanítónak tartják.
1 Kir 13,14
részvétbõl, hogy visszahozza és megvendégelje. Azt hitte, hogy az Isten emberének szabad lesz egy prófétával enni.
1 Kir 13,18
hibás és bûnös véleménynyel (sz. Ágost.).
1 Kir 13,21
Sz. Gergely és más írásértelmezõk szerint hamis, hazug próféta volt, hanem itt rögtön igaz sugallást nyert.
1 Kir 13,24
Mily megfoghatlanok az Isten itéletei! a próféta megöletik az oroszlán által, mivel, úgyszólván, kényszerítve megszegé az Úr parancsát, és Jeroboam, a ravasz, istentelen, vallásmegvetõ, bátorságban él. Ki nem látja ebbõl, hogy kell lenni jövõ életnek, hol az istentelen elveszi bûntetését. Egyébiránt közvéleménye a sz. atyáknak, hogy a próféta a bûnbánat és halál által irgalmat és örök életet nyert.
1 Kir 13,29
a maga városába.
1 Kir 13,30
melyet magának készített.
1 Kir 13,31
hogy tetemei ne égettessenek meg a kép- és bálványimádókéival. Lásd Kir. IV. 23,18.
1 Kir 13,32
be fog teljesedni.
1 Kir 13,32
Szamaria országában. – Ez egész történet rémítõ példa volt Jeroboamra és Izrael népére nézve, mily szigoruan kellett teljesíteni az Úr parancsát, melyet õ a bálványimádás kiirtására és megbüntetésére adott. Ha a próféta megöletett engedetlenségeért, hogy maradhatott volna Izrael engedetlensége bûntetés nélkül?
1 Kir 13,33
azaz: pappá szentelé õt, mely az áldozat átadásával ment végbe, mit a fölszentelendõnek kellett bemutatni. Lásd Móz. II. 28,41.
1 Kir 14
1 Kir 14,4
egészen elgyengûltek.
1 Kir 14,10
A héber szerint: a berekesztettet és elhagyottat Izraelben, a legelsõket és legutolsókat (Jeroboam maradékaiból). Lásd Móz. V. 32,36.
1 Kir 14,10
végsõ utódait.
1 Kir 14,15
hogy ingadozni fog.
1 Kir 14,15
az Eufratesen.
1 Kir 14,15
Lásd Móz. II. 34,13.
1 Kir 14,17
a székvárosba, mielõtt Szamaria épûlt. Kir. III. 15,21. 16,8.
1 Kir 14,17
12. v. a kapu küszöbén. A királyi lak hihetõleg közel volt a kapuhoz, mint a törvénykezés helyéhez.
1 Kir 14,19
Izrael országának évkönyveiben, melyek utóbb elvesztek.
1 Kir 14,20
Lásd Kir. III. 15,25.
1 Kir 14,22
Júda országa.
1 Kir 14,22
Három évig hû volt Roboam és népe az igaz valláshoz (Krón. II. 11,17.), de azután becsúszott a bálványozás, hihetõleg Naama (21. v.) befolyása által.
1 Kir 14,24
fajtalanságra szánt férfiak egy bálvány szolgálatában. Lásd Móz. V. 23,17.
1 Kir 14,25
A világ teremt. 3033. Kr. e. 971. évben.
1 Kir 14,29
Júda országának évkönyveiben.
1 Kir 14,31
A világ teremt. 3046. Kr. e. 958. évben.
1 Kir 15
1 Kir 15,8
a világ ter. 3049. Kr. e. 955. évben.
1 Kir 15,10
Maaka, Ázának nagyanyja volt, ki itt, héber nyelvszokás szerint, anyjának neveztetik.
1 Kir 15,12
Lásd Kir. III. 14,12.
Zsolt 113,12
a bujaság bálványa volt.
1 Kir 15,13
A héber szerint: …letevé, hogy ne legyen fejedelemnõ, mivel egy bálványképet csinált a berekben.
1 Kir 15,14
lerontá a hamis istenek oltárait és bálványképeit, melyekkel az ország tele volt (Krón. II. 14,2.); de nem akadályozá meg, hogy a zsidók ne tiszteljék az igaz Istent azon helyeken, melyeken egykor áldoztak, mielõtt a templom fölépûlt s az isteniszolgálat tökéletes gyakorlata elkezdetett.
1 Kir 15,14
a hit és igaz istenitisztelet tekintetében; azért itt a más parancsok elleni bûnök, melyeket a király, fájdalom! elkövethetett, nincsenek kizárva.
1 Kir 15,16
Lásd 32. v.
1 Kir 15,17
Baaza minden összeköttetést meg akart szüntetni Júdával; azért építe egy várat, mely által az Izraelbe vivõ hegy-szoros fölött uralkodhassék.
1 Kir 15,22
megerõsítendõ a határszéleket, mely munkánál mindaz, ki e szolgálattal tartozott, kivétel és mentség nélkül köteles volt megjelenni.
1 Kir 15,24
A világ teremt. 3090. Kr. e. 914. évben.
1 Kir 15,25
A világ teremt. 3050. Kr. e. 954. évben.
1 Kir 15,28
A világ teremt. 3051. Kr. e. 953. évben.
1 Kir 16
1 Kir 16,1
Isten megkönyörûle elpártolt népén, és idõrõl idõre prófétákat külde hozzá, valamint közötte jámbor és Istenhez hív emberek soha sem hiányzottak.
1 Kir 16,1
Lásd 7. v.
1 Kir 16,2
minden hatalom Istentõl vagyon, és az árúló gyilkos Baaza is csak azért jutott trónra, mivel az Isten engedte meg, ki által a királyok uralkodnak.
1 Kir 16,2
Isten az elpártolt Izraelt még népének nevezi, részint mivel a régi szövetségbõl még sokat megtartottak, u. m. a körûlmetélést, a törvénykönyvet és egyebet, részint mivel Isten elõre látta, hogy elhagyott rokonaikhoz vissza fognak térni. Szolgáljon ez tanulságúl, hogy a másként gondolkozókat tûrjük és szeressük, habár hibáikat roszaljuk és kerûljük is.
1 Kir 16,7
„azaz, Hanani fiát, Jehu prófétát“ ez nincs meg a héber szövegben, ámbár oda kell érteni. Mások így fordítják: Jehu által lõn az Úr ígéje Baaza ellen, mindazon gonosz miatt, és mivel olyan volt, mind Jeroboam háza, és mivel ezt kiölé.
1 Kir 16,8
A világ teremt. 3074. Kr. e. 930. évben.
1 Kir 16,9
A héber szerint: a hadi szekerek.
1 Kir 16,9
Lásd Kir. III. 4,6.
1 Kir 16,10
A világ teremt. 3075. Kr. e. 929. évben.
1 Kir 16,13
haszontalan bálványaikkal.
1 Kir 16,18
a királyi lak legszebb részébe, hihetõleg a hárembe, hol hölgyei és drágaságai voltak.
1 Kir 16,19
A héber szerint: bûnei miatt.
1 Kir 16,22
A világ teremt. 3079. Kr. e. 925. évben.
1 Kir 16,28
A világ teremt. 3086. Kr. e. 918. évben.
1 Kir 16,31
képszobrokat állítván föl. Lásd Kir. III. 12,28.
1 Kir 16,31
ki bálványimádó volt.
1 Kir 17
1 Kir 17,1
Teszbi város Gád nemzetségében, Gálaádban lehetett a Jordánon túl. A sz. atyák összhangzó véleménye szerint, Illés valamely próféta-iskola elõljárója volt (vesd össze Kir. I. 10,5.), és szûztiszta életet élt; erõs lélekkel és szent nevének dicsõségeért lángoló buzgalommal áldotta meg õt az Isten.
1 Kir 17,1
ez kétségkivûl valamely feddõbeszédnek volt vége, melyet Ákábhoz intézett, ki a bálványozással nem akart fölhagyni.
1 Kir 17,9
azaz: tartományába.
1 Kir 17,12
azután éhen meghaljunk.
1 Kir 17,14
Illés kemény próbára tevé ezen asszony erényét és jószivûségét, de Isten kegyelmet adott neki, hogy a próféta szavának higyen, azért csodálandó készséggel fosztá meg magát a kevéstõl is, a mije volt. A sz. atyák magasztalják az õ szíves vendégszeretetét.
1 Kir 17,18
Ez asszony szavai méltók a csodálatra, úgymond Theodoret. – A te szentséged fénye, így szól Illéshez, fölfedezte az én bûneimet, melyek elõbb rejtve voltak; nem mondja: szerencsétlenséget hoztál rám; hanem szerencsétlenségét tulajdon bûnei eredményeûl tekinti. Alázatosságában nem tartotta magát méltónak arra, hogy prófétát fogadjon házába.
1 Kir 17,19
a tetõre. Lásd Bir. 3,20. Kir. IV. 4,10.
1 Kir 17,21
isteni sugallásból, hogy ez által egy nagy titkot, a népek föltámasztását jelképezze. A népek halva feküdtek bûneikben; de az Isten föltámasztá õket, s midõn inségökhöz leereszkedett, magát velök mintegy megmérte. A háromszoros mérés a Szentháromság titkára mutat, mert a keresztény nép nem csupán az Atya által a Fiú nélkül, és nem is az Atya és Fiú által a Szentlélek nélkül, hanem a teljes Szentháromság által támasztatik föl (sz. Ágoston).
1 Kir 18
1 Kir 18,1
Szareftában tartózkodásának harmadik, a szárazságnak negyedik évében. Lásd Luk. 4,25.
1 Kir 18,5
és minden patakhoz a völgyekben.
1 Kir 18,17
az éhség és drágaság által.
1 Kir 18,19
kik az egész országban különféle templomoknál és berkekben szolgáltak.
1 Kir 18,19
tõle nyertek ellátást.
1 Kir 18,24
tüzet küld az áldozat megemésztésére. Hogy ezt Isten meg fogja tenni, Illés belsõ sugallat által biztosítva volt a Szentlélektõl (36. v.).
1 Kir 18,26
melyet nekik engedett.
1 Kir 18,26
A héber szerint: sántikáltak (tánczoltak) az oltár körûl. Ha Baal alatt a napot tisztelték, akkor a táncz jelenthette a nap körfutását, vagy a föld útját is a nap körûl, mi a régieknél szintén nem volt ismeretlen. Egyébiránt a táncz az istenitisztelethez tartozott.
1 Kir 18,27
Mások szerint: talán gondolkodik.
1 Kir 18,28
Bizonyos neme volt az az önföláldozásnak és önmegadásnak, hogy az Isten kegyelmét megnyerjék.
1 Kir 18,29
imáikat mondván, és tagjaikat jártatván, mint a próféták szent lelkesedésökben. Lásd Kir. I. 19,24.
1 Kir 18,29
az esti áldozás ideje (36. v.).
1 Kir 18,30
mely a templom fölépûlte elõtt az igaz Istennek Karmél hegyén emeltetett, de késõbb a bálványimádóktól lerontatott.
1 Kir 18,32
vagy gödröt.
1 Kir 18,32
A héber szerint: két mértéknyi (seah) széleset; az árok t. i. olyforma tért foglalt körûl, mennyibe körûlbelûl két negyedrésznyi magot szoktak vetni.
1 Kir 18,35
Illés vízzel árasztja el az egész oltárt, megmutatandó, hogy az oltárra jövendõ tûz, csodálatos tûz leszen.
1 Kir 18,36
az esti áldozatot a templomban.
1 Kir 18,40
mint az igaz próféták gyilkosait (Kir. III. 18,4.) és mint népámitókat.
1 Kir 18,41
Karmél hegyére.
1 Kir 18,41
vídúlj föl, mert esõ lesz.
1 Kir 18,42
ez a nagy alázatosságot és figyelmet mutatja, melylyel a próféta imádkozott. Lásd Zsolt. 34,13.
1 Kir 18,44
A héber szerint: mint az ember tenyere.
1 Kir 18,45
mely Isszakar nemzetségében feküdt (Józ. 19,18.); itt Ákábnak nyári palotája volt (lásd Kir. III. 21,1.)
1 Kir 18,46
Lásd 12. v.
1 Kir 18,46
felköté alsóruháját, hogy könnyebben mehessen.
1 Kir 19
1 Kir 19,3
Illés, ki különben oly rendíthetlen jellemet mutatott, most egy nõ fenyegetésére megretten. Igy váltja föl egymást a szenteknél is a lelkierõ és gyengeség. Isten engedi meg nálok is e változást, hogy alázatosak legyenek, és ismerjék meg, hogy csak õ általa lehetnek erõsek.
1 Kir 19,3
A héber szerint: hogy életét megmentse.
1 Kir 19,4
Oly idõben, midõn a religio megvettetett, az istentelenség elhatalmazott, és az igazak üldöztettek, a mennyire Isten is úgy akarná, inkább kivánt Illés meghalni, mint Jezabel kezeibe kerûlni, mi csak új gyõzelme lett volna a bálványozásnak.
1 Kir 19,6
tüzes hamuban sûlt kenyér.
1 Kir 19,8
Lásd Móz. II. 3,1. Ezen angyali kenyér, természetfölötti erejével, jelképe az Oltáriszentségnek, melynek erejével mennyekbe az Istennek szinrõl szinre látásához eljuthatunk (sz. Paschasius).
1 Kir 19,11
ugyanazon helyen akarja Isten megjelenése által vigasztalni és oktatni Illést, hol egykor Mózesnek megjelent (Móz. II. 33,22.).
1 Kir 19,11
át fog menni.
1 Kir 19,12
Az Isten meg fog neked jelenni; így szólt az Úr Igéje, vagy egyik angyala Illéshez, de nem szélvészben, nem földrengésben, nem tûzben; hanem mikor lágy szellõ susogását hallod, akkor lesz jelen az Isten. Theodoret megjegyzése szerint Isten ez által Illésnek értésére akarta adni, hogy õt jóság és irgalmasság környezi; hogy hatalmában van ugyan, rettenetes itéletet tartani, de ezt csak akkor teszi, midõn az emberek gonoszsága és megátalkodottsága õt erre kényszeríti.
1 Kir 19,13
tiszteletbõl.
1 Kir 19,13
miután Isten a szélvészt, földrengést és tüzet átvonúlni engedte, gyönge susogás támada, melyet szelíd hang követett, mondván stb.
1 Kir 19,15
azaz: jelöld ki õt királylyá. Ezt Illés helyett Elizeus vitte véghez. Lásd Kir. IV. 8,12.13. Isten ezen parancsa által is megmutatta, mikép terjed ki gondviselése minden népre.
1 Kir 19,16
Elizeus tanítványa által. Lásd Kir. IV. 9,2.3.
1 Kir 19,17
a bálványozás büntetéseûl.
1 Kir 19,18
hódoló csókokat nem adtak. Lásd Zsolt. 2,12. Vesd össze Rom. 11,4.
1 Kir 19,19
prófétává avatván õt.
1 Kir 19,20
búcsuzóúl.
1 Kir 19,20
Mások szerint: mert gondold meg, mit cselekedtem neked (hogy prófétává avattalak).
1 Kir 20
1 Kir 20,1
Lásd Kir. III. 15,18.
1 Kir 20,1
hûbérest (24. v.).
1 Kir 20,9
hogy alattvalóimat kizsákmányoltassam (6. v.).
1 Kir 20,10
Benadadnak.
1 Kir 20,10
oly számos sereggel megyek ellened, hogy az elpusztítandó város romjaiból katonáim mindenikének nem juthat egyegy maroknyi por.
1 Kir 20,11
ki még csak készûl, ne dicsekedjék úgy, mint az, ki a nyert gyõzelem után fegyvereit leteszi.
1 Kir 20,14
a meghódított tartományok fõnökeinek szolgái, (15. v.) kik a tulajdonképeni izraelitáktól különböztek.
1 Kir 20,23
mivel Palesztina hegyes ország.
1 Kir 20,24
1. v.
1 Kir 20,30
melyen állottak, magokat védelmezvén; ledõlt velök és rájok az ostromeszközök és Isten itélete által.
1 Kir 20,30
Mások szerint: kamarákból kamarákba a legmélyebb rejtekbe.
1 Kir 20,31
az önmegadás és bûntudat jeléûl.
1 Kir 20,33
még él.
1 Kir 20,33
és maga mellé ülteté.
1 Kir 20,34
Benadad.
1 Kir 20,34
Mások szerint: szállóhelyeket az izraelitáknak, kik ott járhattak és kelhettek, a nélkül, hogy alattvalók voltak volna. Némelyek szerint pedig: legelõket a damaskusi pusztákon.
1 Kir 20,35
a próféta-tanítványok közõl. Lásd Kir. I. 10,5.12.
1 Kir 20,35
az Úr parancsára.
1 Kir 20,35
a prófétának meg kelle magát sebeztetnie, hogy annál könnyebben nyerjen a királynál bemenetelt (39. v.).
1 Kir 20,36
mikor Isten parancsol, egyenes szívvel, aggódás nélkül kell teljesíteni; ez a gyermeki föltétlen engedelmesség.
1 Kir 20,38
A héber szerint: porral behintvén szemeit, azaz arczát.
1 Kir 20,39
A héber szerint: a harcz közepébe (az utolsó harczon együtt részt vett).
1 Kir 20,42
a próféta.
1 Kir 20,42
Benadadot. Lásd Móz. IV. 21,2.
1 Kir 20,43
a mondottat nem vette magára, s nem tartott bûnbánatot.
1 Kir 21
1 Kir 21,1
Kir. III. 18,45.
1 Kir 21,3
a törvény szerint. Móz. III. 25,23. Móz. IV. 36,7.8.
1 Kir 21,4
semmi ételt.
1 Kir 21,7
mondá gunyolódva.
1 Kir 21,9
népgyülési böjtöt, mely Nábot magaviselete miatt tartandó volt. Nagy fontosságú tanácskozás elõtt szokás volt böjtölni (Krón. II. 20,3.4. Ezdr. I. 8,21.). Ez által színlelte Jezabel, mintha Isten kegyelmét kivánná megnyerni az igazságos biráskodáshoz.
1 Kir 21,10
azaz: átkozta; vagyis lemondott, búcsút vett Istentõl és a királytól, s õket épen ezáltal káromolta. A szentírási szójárás szerint a bûnös eltávozás, elszakadás is a búcsúvétel áldó szavával van itt kifejezve, mint Jób 1,5.11. 2,9.
1 Kir 21,13
és megölék fiait is. Lásd Kir. IV. 9,26. Mennyi vétek járt ez egyetlen gyilkossággal! képmutatás, hazudság, hamistanúság, megvesztegetés, és mindez a jámborság színe alatt!
1 Kir 21,15
a fölségsértõk javai elkoboztattak. Vesd össze Kir. II. 16,4.
1 Kir 21,19
Ákábot, ki tettét megbánta (24. v.) nem érte ez itélet, hanem fiát, Jóramot, (Kir. IV. 9,21–26. Vesd össze 29. v.); azonban az õ vérét is ebek nyalták föl. Lásd Kir. III. 22,38.
1 Kir 21,20
tán észrevetted valamibõl, hogy én ellenséged vagyok? Miért mondasz rám erõszakos halált, melyet, mint Isten embere, elfordíthatsz? A héber szerint: Megtaláltál engem, ellenségem?
1 Kir 21,20
rabszolga gyanánt Jezabelnek és szenvedélyeidnek.
1 Kir 21,21
Lásd Kir. III. 14,10.
1 Kir 21,23
A héber szerint: Jezrahel kõfalánál (sánczánál).
1 Kir 21,24
maradékai egyike.
1 Kir 21,26
A héber szerint: mint az amorreusok cselekedtek.
1 Kir 21,29
Ar. sz. János és Ambrús több értelmezõvel Ákáb bûnbánatát valódinak és õszintének tartják, mivel Isten a büntetésnek legalább egy részét elengedte; sz. Gergely pedig azt véli, hogy az istentelen király megalázódása nem az igazság valódi szeretetébõl, hanem a büntetés félelmébõl származott; s ebbõl következteti: mily kedves Isten elõtt az igazak bûnbánata, kiket az õ szeretete bír arra, – ha egy gonosz megtérése is kedvet talált elõtte, kit csak félelem alázott meg. Ákáb csak ideigvaló büntetéstõl menekedett meg, vétke elengedését nem érdemelvén; de csakhamar ismét visszaesett régi bûneibe, és nyomorúan végezte életét.
1 Kir 22
1 Kir 22,2
Lásd Kir. III. 15,24.
2 Kir 1,2
Ezt a barátságot az Isten roszalta és megbüntette. Lásd Krón. II. 19,1.2. Ne vonjatok egy igát a hitetlenekkel; így ír az apostol. Kor. II. 6,14.
1 Kir 22,6
hihetõleg a berkek 400 prófétáját, kik nem mentek föl a Karmélra. Kir. III. 18,19.22.
1 Kir 22,6
úgy beszélnek az Úrról, mintha isteneikhez tartoznék.
1 Kir 22,9
tulajdonképen egy heréltet.
1 Kir 22,10
a had szerencsés kimenetérõl mondtak énekeket.
1 Kir 22,5
gúnyosan, a hamis prófétákat utánozva.
1 Kir 22,16
a király észrevette Mikeás gúnyolódását; azért kivánt tõle komoly jövendölést.
1 Kir 22,17
Láttam lélekben, hogy Ákáb Gálaád bérczein elesék, és Izrael népe király nélkül lesz, mint a nyáj pásztor nélkül.
1 Kir 22,17
ne menjen harczra Izrael! vagy: az Úr Ákáb halála után a hazamenetelt elrendeli (36. v.).
1 Kir 22,19
a próféta.
1 Kir 22,21
a sátán. Lásd Jób 1,6.
1 Kir 22,22
Ezen látás által Isten meg akarta mutatni, hogy õ megengedte, miszerint a sátán megihlette a hamis prófétákat a király elámitására s egy oly háború viselésére, melyben õ vétkeinek bûntetéseûl nyomorú halállal fog kimúlni. Megjegyzendõ, hogy ez prófétai lelkesedésben feltünõ látomás, és inkább kép, mint történet, mivel az Isten nem tanácskozik, és a sátán nem jelen meg az õ színe elõtt; hogy az Isten nem akar ámítani, nem is ámít senkit, hanem gyakorta megengedi, hogy a sátán, ki kezdettõl hazug volt (Ján. 8,44.), elámítsa az istenteleneket, és így önmagoknak készítsék az érdemlett büntetést; végre, hogy a sátán csak annyiban kisértheti és ámíthatja az embereket, a mennyiben Isten, megfoghatlan végzeténél fogva, megengedi.
1 Kir 22,23
nála volt elvégezve.
1 Kir 22,25
Lásd Kir. III. 20,30.
1 Kir 22,25
a had szerencsétlen kimenete után, Ákáb fia valószinûleg keresteté az ámítót, hogy megölje; úgy látszik erre czéloz itt a jóslat.
1 Kir 22,27
csak kenyéren és vízen tartsátok, hogy nyomorúan tengjen.
1 Kir 22,30
A héber szerint: Én álöltözetben megyek a harczra, te pedig öltözzél ruháidba.
1 Kir 22,32
Lásd Krón. II. 18,31.
1 Kir 22,34
Mások szerint: a csatlás és pánczél között.
1 Kir 22,34
Fordúlj meg.
1 Kir 22,35
hogy jelenléte által övéit bátorítsa.
1 Kir 22,37
a világ teremt. u. 3107. Kr. e. 897. évben.
1 Kir 22,38
Némely fordítók szerint: És a parázna személyek fürdének ott. Oly kevés szomorúságot okozott a király halála, s oly megvetéssel bántak vele halála után.
1 Kir 22,39
melynek táblázatai elefántcsonttal voltak kirakva, melyet akkor az aranynál többre, vagy legalább egyre becsültek azzal.
1 Kir 22,44
hanem azokat elrontatá, melyek a hamis isteneknek voltak szentelve. Lásd Krón. II. 17,6. 19,3. Vesd össze Kir. III. 15,14. 3,2.3.
1 Kir 22,47
Kir. III. 15,12.
1 Kir 22,48
hanem Edom, Júda királyainak hatalma alatt volt, ennélfogva hajóik is voltak a vöröstengeren.
1 Kir 22,49
A héber szerint: Tarzis-hajókat, azaz nagy vitorlás hajókat. Lásd Kir. III. 10,22.
1 Kir 22,49
a vörös tenger melletti kikötõben.
1 Kir 22,51
A világ teremt. u. 3115. Kr. e. 889. évben.
1 Kir 22,52
Lásd 23-ik jegyz.
KIRÁLYOK NEGYEDIK KÖNYVE. A ZSIDÓK SZERINT MÁSODIK.
2 Kir 1
2 Kir 1,1
melynek az ország kettéválása után adót fizetett.
2 Kir 1,2
a karzaton, mely a tetõt s így a felsõtermet is körûlvevé (Kir. III. 17,19.), és mely letört. Némelyek szerint: az ablakon. Mások másképen.
2 Kir 1,2
Beelzebub, azaz legyek Baalja, legyek ura, egy neme volt Baalnak, kit segítségûl híttak a legyek ellen, melyek a filiszteusoknál és alsó Egyiptom mocsáros helyein nagy ország-csapások. Baalt nem csupán mint legyektõl oltalmazót tekintették, hanem átalán mint megmentõ, gyógyító Istent, kihez a betegségek ellen is folyamodtak. Különbözik ettõl Beelzebul (Máté 12,24. a görög szöveg szerint), a (földalatti) lakhely ura, a gonosz lelkek fejedelme; ki csak csúfolásképen neveztetett Beelzebubnak; vagy mivel a kiejtésben mind a két név oly igen hasonló. Lásd Máté 10,25.
2 Kir 1,2
a filiszteusok egyik fõvárosa.
2 Kir 1,8
tulajdonképen egy férfiú szõr-öltönyben, a legszegényebb ruházatban, melyet a próféták viselnek. Zak. 13,4. Máté 3,4. Izai. 20,2.
2 Kir 1,12
Rettenetes itélet! intõ példáúl Baal minden szolgáira nézve, az ó szövetségnek, a félelem szövetségének itélete. Vesd össze Luk. 9,54. A követek magok is kétségkivûl Baal szolgái voltak.
2 Kir 1,13
kiméld meg életünket, és ne ölj meg. Ezen követség más érzûlettel járúlt a prófétához, mint a két elõbbi.
2 Kir 1,17
A világ teremt. ut. 3108. Kr. e. 896. évben.
2 Kir 2
2 Kir 2,2
azaz: küld, hogy ott tanítványaimtól búcsút vegyek.
2 Kir 2,3
a tanítványok. Lásd Kir. III. 20,35.
2 Kir 2,9
adj nekem kettõs osztályrészt szellemedbõl, a közönségesnél többet (vesd össze Zak. 11,12.). Vagy némelyek szerint: adj nekem jövendölõ és csodatevõ erõt.
2 Kir 2,11
Illés is, mint egykor Hénok (Móz. I. 5,24.) elvétetett az élõk közõl. A jelenések könyve szerint (11. r.) az idõk végezetével két tanú fog föllépni, bûnbánat hirdetése és az antikrisztus megczáfolása végett; ezen két tanú több szent atyák véleménye szerint, Hénok és Illés lesz. Illésrõl lásd Sirák 48. r.
2 Kir 2,12
te többet használsz Izraelnek imádságod és csodatetteid által, mint minden hadisereg, lovagok és szekerek. Lásd Kir. IV. 13,14.
2 Kir 2,12
fájdalma és gyászolása jeléûl.
2 Kir 2,14
Elizeus alázatos szeretettel panaszkodik: Ah miért nincs most is jelen az Isten, mint Illéssel volt!
2 Kir 2,15
Lásd 7. v.
2 Kir 2,16
meg akarák keresni holttestét, hogy azt tisztességesen eltemessék.
2 Kir 2,19
egészségtelen.
2 Kir 2,19
tulajdonképen a héber szerint, némely forditók nyomán: e föld idétlen szülést okoz (a víz által a barmoknál).
2 Kir 2,21
nem fog többé okozni sem betegséget, sem idétlen szülést.
2 Kir 2,23
hol a borjúbálványok voltak fölállítva. Lásd Kir. III. 12,27.28.
2 Kir 2,23
Sz. Ágoston véleménye szerint, ezen gyermekek bálványozó szüleik által küldettek, hogy a prófétát vallása és jámborsága miatt kicsúfolják.
2 Kir 2,24
segítségûl hitta az Úr nevét, hogy õket és bennök szüleiket megbüntesse; vagy pedig: Átkot monda rájok az Úr helyett, kit õbenne meggyaláztak; mert Isten a szolgáin elkövetett méltatlanságot olybá veszi, mintha rajta követtetnék el.
2 Kir 3
2 Kir 3,1
Okoziás testvére. Lásd Kir. IV. 1,17.
2 Kir 3,1
miután Josafát, fiát, Jóramot már két éve hogy utódjának rendelé, a miért ez Kir. IV. 1,17. már királynak neveztetik.
2 Kir 3,3
Lásd Kir. III. 12,27.28.
2 Kir 3,4
évenkint.
2 Kir 3,4
Mások szerint: ugyanannyi báránynak és kosnak gyapjával.
2 Kir 3,8
Edom.
2 Kir 3,9
ki Josafátnak adófizetõje volt.
2 Kir 3,11
közel, lásd 12. v.
2 Kir 3,11
azaz: szolgája volt.
2 Kir 3,13
A héber szerint: Nem úgy! (mi segélyt akarunk az Úrnál keresni;) mert az Úr gyûjtötte egybe e három királyt.
2 Kir 3,14
ha rája nem lennék tekintettel.
2 Kir 3,15
a próféta látván a bálványozó királyt, fölindúla, azért kíván zene által lecsendesíttetni, s az által az isteni lelkesedésre elõkészûlni. Lásd Kir. I. 10,5. Theodoret és mások azt tartják, hogy a hárfás egy levíta volt, ki Dávid zsoltárait éneklé (Gerg.).
2 Kir 3,17
mely esõt jelent.
2 Kir 3,19
Móz. V. 20,19. szerint Kánaán meghódításánál ez meg volt tiltva, hogy ne kelljen újra ültetni gyümölcsfákat.
2 Kir 3,19
haszonvehetlenné tesztek.
2 Kir 3,20
az eledeláldozatot a templomban.
2 Kir 3,20
az imádság ereje által, mely a Jerusalemben bemutatott áldozattal egyesítve eszközlé a csodát.
2 Kir 3,21
A héber szerint: azoktól kezdve, kik a felfegyverkezésre alkalmasok valának, és azon fölûl, (azaz mások is).
2 Kir 3,24
a határon keresztûl az országba.
2 Kir 3,25
A héber szerint: úgy, hogy csak a kõfalak (és a házak) maradtak meg Kir-hareszetbõl (Izai. 16,7.11.).
2 Kir 3,26
beveszi Kir-hareszet városát.
2 Kir 3,27
hogy isteneit megengesztelje. A végsõ szükségben más népek p. o. a romaiak is tettek emberáldozatokat, hogy segítséget nyerjenek.
2 Kir 3,27
kedvetlenség és bánkodás a gyalázatos tény miatt. Mások szerint: Nagy csapás jött (Móz. IV. 1,53. 18,5. Józ. 9,20.) Istentõl, mivel a királyt ily undok tettre vitték. Mások másképen.
2 Kir 4
2 Kir 4,1
Lásd Móz. III. 25,39. Máté 18,25.
2 Kir 4,2
„melylyel magamat megkenem“ nincs a héber szövegben. Az özvegy az olajat talán temetéskori bekenetésére tartogatá.
2 Kir 4,5
azon edénybõl, melyben a kevés olaj volt, (2. v.) önté a csodálatosan megszaporított olajat.
2 Kir 4,6
megszûnt folyni.
2 Kir 4,8
Lásd Józ. 19,18.
2 Kir 4,8
azaz, nála evék.
2 Kir 4,12
Giezi elõtt (13. v.), ki õt azután bejelenté.
2 Kir 4,13
Úgy élek, mintha mindennap barátim között volnék, békében, háborgás nélkül, igénytelenûl, tehát nincs szükségem ajánlatra a királyi udvarnál.
2 Kir 4,16
A héber szerint: életednek ez idejében, esztendõ ilyenkorra.
2 Kir 4,23
e napokon a próféták hihetõleg ima- és tanítási órákat tartának.
2 Kir 4,27
leborúlt elõtte, és átölelte lábait.
2 Kir 4,27
azt vélvén, hogy ez által Elizeusnak alázatosságát és szerénységét megsértette.
2 Kir 4,29
Lásd Kir. III. 18,46.
2 Kir 4,29
a keletiek köszöntése hosszas, mely a sietve utazót föltartóztatja. Lásd Luk. 10,4.
2 Kir 4,30
neked velem kell jõnöd.
2 Kir 4,31
mert anyjának hite gyenge volt (30. v.).
2 Kir 4,34
Lásd Kir. III. 17,21.
2 Kir 4,35
Mások szerint: tüsszente.
2 Kir 4,38
közös életet éltek vele. Lásd Kir. IV. 6,1.
2 Kir 4,39
mint a felfolyó sártök, vagy keserû-ugorka.
2 Kir 4,40
mert igen keserû volt a fõzelék.
2 Kir 4,42
melyeket az elsõ terménybõl sütöttek.
2 Kir 5
2 Kir 5,1
gyõzelmet, menekvést.
2 Kir 5,5
siklust.
2 Kir 5,5
ünnepi ruhákat.
2 Kir 5,10
õ nem jött ki maga. Elizeus, ki különben oly alázatos és leereszkedõ volt (4. r.), a hatalmas Námannak értésére akarta adni, mily kevés becse van az emberi nagyságnak a szentek szemei elõtt. Náman meg is érdemlé e megaláztatást, mivel még a módot is õ akarta megszabni a prófétának (11. v.), mikép gyógyítsa meg õt; hasonlag sok hatalmashoz, ki azt hiszi, hogy az õ képzeletéhez kell alkalmazkodnia mindenkinek (Gerg.).
2 Kir 5,15
ajándékot.
2 Kir 5,17
annyi földet, a mennyit két öszvér elbír, hogy azzal egy oltárt betöltsek. Lásd Móz. II. 20,24. Kir. III. 18,38.
2 Kir 5,18
a király.
2 Kir 5,18
ismeretlen szíriai bálvány.
2 Kir 5,18
és követnem kell õt.
2 Kir 5,18
királyommal a bálvány elõtt.
2 Kir 5,18
Náman tiszténél fogva tartozott kisérni a királyt, és nem maradhatott állva, ha a király arczra borúlt (Kir. IV. 7,2.17.). Ennyibõl tehát, ha szivében a bálványozást megvetette, mentséget érdemel. Azonban másokra vonatkozólag, kik tanúi voltak Náman külsõ hódolatának, s így még inkább megerõsödhettek a bálványozásban, – Námán cselekedetében van, a mit menteni nem lehet, s a mit Isten irgalmának kellett elnézni. Maga is érezvén ezt, azért kérte a prófétát, segítse õt könyörgésével, hogy Isten gyámolítsa az õ gyarlóságát, és hárítsa el a rosz következéseket, melyek ezen tettébõl származhattak. – Többen a szentek közõl készebbek voltak meghalni, mint a pogányok templomába csak bemenni is. Némelyek bementek ugyan, de nyilván kijelentették, hogy a bálványokat megvetik és egyedûl Jézus Krisztusban hisznek.
2 Kir 5,19
tavasz idején. A héber szerint: Kis távolságra elment tõle.
2 Kir 5,21
Nincs e valami hiba?
2 Kir 5,23
tulajdon.
2 Kir 5,26
az én prófétai lelkem.
2 Kir 5,27
míg te ivadékoddal együtt ki nem halsz.
2 Kir 6
2 Kir 6,5
panaszkodik, hogy vissza nem térítheti, mert Elizeus tanítványaival együtt a legnagyobb szegénységben élt.
2 Kir 6,6
csodálatosan, mint a fa.
2 Kir 6,8
A héber szerint: szálljunk táborba.
2 Kir 6,9
hacsak elõre el nem foglalod. (10. v.).
2 Kir 6,10
több ízben.
2 Kir 6,17
melyen a város feküdt.
2 Kir 6,18
ezen vakság abban állott, hogy õt és a vidéket többé nem ismerték.
2 Kir 6,20
A bûnösök szemei, kik a mennyei dolgokra nézve e földön vakságban voltak, így nyilnak föl ez élet után; de már késõn!
2 Kir 6,23
oly hamar.
2 Kir 6,25
egy kab mértékbe annyi fért, mint 24 tojáshéjba.
2 Kir 6,25
Vesd össze Kir. IV. 18,27. Mások galamb-eledelt, vadborsót, babot stb. értenek ez alatt.
2 Kir 6,29
Lásd Móz. V. 28,53. s követk.
2 Kir 6,31
megmarad.
2 Kir 6,32
a király.
2 Kir 6,32
Ákáb és Jezabel fia. Kir. III. 21,19. 18,4.
2 Kir 6,33
megadjuk magunkat a szírusoknak, és a prófétát, ki minket hamis reményekkel ámított, megöljük. Némelyek szerint, ezen igéket a megérkezett király mondá. S azt vélik, hogy a vének mindaddig visszatarták a követet erõszakoskodásától, míglen a király megérkezett. Mások másképen.
2 Kir 7
2 Kir 7,1
A héber szerint: Seah, 1/3 éfi.
2 Kir 7,1
vagy stater, a mi görög pénz, körûlbelûl egyértékû a zsidó siklussal.
2 Kir 7,1
mely a törvénykezés és vásár helye volt.
2 Kir 7,2
ki azalatt megérkezett. Lásd Kir. IV. 5,18. 9-ik jegyz. 7,17.
2 Kir 8,9
ha a gabona esõként hullana sem lehetne oly olcsó.
2 Kir 7,3
Lásd Móz. III. 13,46.
2 Kir 7,5
A héber szerint: szürkületkor.
2 Kir 7,13
A héber szerint: Ime úgy vannak ezek, mint Izrael minden sokasága, mely benn megmaradt és mint Izrael minden sokasága, mely oda van; azaz: aránylag õ hozzájok Izrael is részint kihalt, részint még él.
2 Kir 7,14
lovagot, mások szerint: két szekeret lovakkal.
2 Kir 7,16
Lásd 1. v.
2 Kir 7,17
felügyelõûl.
2 Kir 8
2 Kir 8,2
A héber szerint: hét esztendeig.
2 Kir 8,3
melyeket azalatt mások vettek birtokukba.
2 Kir 8,6
heréltet, udvaronczot.
2 Kir 8,8
szolgájának. Lásd Kir. III. 19,15.
2 Kir 8,9
kevesebb is elbírta volna, de negyvenre rakatott, a pompa végett, mely keleten divatozik.
2 Kir 8,9
oh atyám! Lásd Kir. IV. 6,21.
2 Kir 8,10
megmondhatod neki, hogy fölgyógyúl, azaz nem nyavalyájában hal meg, hanem erõszakos halállal (14. 15. v.), mint ezt az Úr nekem kijelenté.
2 Kir 8,11
A héber szerint: És (Elizeus) merõen nézett rá, úgy hogy zavarba jött.
2 Kir 8,15
A megnedvesített ágyleplen a levegõ át nem hathatott, s a királynak meg kellett fúlnia, és meghalt a nélkûl, hogy testén a sérelemnek legkisebb nyoma lett volna. Mások szerint a fejgyuladásban szenvedõ Benadad, maga vevé a nedves leplet, hogy magát hûtse, mi halálát okozta.
2 Kir 8,16
midõn Josafát még király volt.
2 Kir 8,16
Világ teremt. u. 3115. Kr. e. 889. évben. Több évig együtt uralkodott atyjával. Hogy ez a Kir. IV. 1,17-el kiegyenlítessék, föl kell tennünk, hogy Jóram, mielõtt még Josafáttól uralkodótársul választatott, már hat évvel elõbb alkirálylyá neveztetett.
2 Kir 8,19
Lásd Kir. III. 11,36.
2 Kir 8,20
Lásd Kir. IV. 3,9.
2 Kir 8,22
elszakadva maradt.
2 Kir 8,22
Júda városa Edom határán. Józ. 10,30.
2 Kir 8,25
A világ teremt. u. 3119. Kr. e. 885. évben.
2 Kir 8,26
azaz: unokája. 18. v. Kir. III. 16,28.
2 Kir 9
2 Kir 9,7
ki megöleté a prófétákat.
2 Kir 9,8
Lásd Kir. III. 14,10.
2 Kir 9,11
mi jó hír van?
2 Kir 9,11
bolond, ábrándos; gyakori csúfnevök a prófétáknak és Isten fiainak a világfiak elõtt. Vesd össze Jer. 29,26. de a csúfolódók mégis hittek (12. 13. v.). Némelyek szerint: miért jött ezen elragadtatott, vagy lelkesedett? jó értelemben.
2 Kir 9,11
hiszen ti tudjátok, igaz lehet-e, a mit szólott.
2 Kir 9,17
A héber szerint: egy lovagot.
2 Kir 9,18
a szekérvezetõ, vagy a héber szerint: a lovag.
2 Kir 9,22
Lásd Móz. III. 17,7.
2 Kir 9,23
a gyeplõt.
2 Kir 9,25
e büntetést jelentõ itéletet rá mondá.
2 Kir 9,26
kik tehát atyjokkal együtt megölettek a törvény ellenére (Móz. V. 24,16. Kir. IV. 14,6.)
2 Kir 9,27
és azután tovább.
2 Kir 9,29
mint uralkodótárs; de Jóramnak 12-ik esztendejében, atyja halála után lett királylyá. Kir. IV. 8,25.
2 Kir 9,30
a keleti nõk most is megfestik pilláikat, azt vélvén, hogy ez szépségöket emeli, mivel szemeiket feketébbeknek és nagyobbaknak tûnteti elõ.
2 Kir 9,31
a második Zambrinak.
2 Kir 9,31
Zambri, ki Éla királyt megölte, nem sokára kényszerûlt a palotát magára gyujtani. Lásd Kir. III. 16,10.18. A királygyilkosság neked is károdra fog válni.
2 Kir 9,32
A héber szerint: ki tart velem?
2 Kir 10
2 Kir 10,1
A héber szerint: Izrael elõkelõihez.
2 Kir 10,1
Ákáb fiainak nevelõihez (6. v.).
2 Kir 10,3
ellenem. A levél kisértõ és fenyegetõ volt.
2 Kir 10,5
a királyi család udvari tisztjei.
2 Kir 10,6
magatokkal hozván fejeiket.
2 Kir 10,9
ártatlanok vagytok.
2 Kir 10,9
Nem látjátok-e, hogy ez nem az én mûvem, hanem az Úr keze mûködik itt? én nem egyedûli eszköze vagyok az isteni boszúnak.
2 Kir 10,10
nem maradt teljesûlés nélkül.
2 Kir 10,12
A héber szerint: Bet-Eked, fonott ház, azaz kosár, hol a juhokat nyírják.
2 Kir 10,13
testvéreinek fiait, mert testvéreit az arabok ölték meg. Lásd Krón. II. 21,17.
2 Kir 10,15
Rékab, Jonadab atyja, cineus volt, Jetro maradéka, és feje egy jámbor társulatnak, melyrõl Jerem. 35. r. van szó.
2 Kir 10,15
köszönté.
2 Kir 10,17
egyet sem véve ki.
2 Kir 10,22
ruhákat a bálványpapok, és ünnepiköntösöket a többi vendégek számára. A különféle bálványozás, különféle ruházat által tûnt ki.
2 Kir 10,24
életével fizet, a ki elszalaszt valakit.
2 Kir 10,25
a templom szentélyébe, hol a bálvány állott; némelyek szerint: Baalnak más városába; mások szerint: városról városra; mások meg másképen.
2 Kir 10,30
Ezen igéretet Jehu hihetõleg mindjárt Ákáb házának és Baal tiszteletének, kiirtása után nyeré jutalmúl; bár azért Isten, mint sz. Ágoston megjegyzi, sem a czél kivitelére használt hazudságot (18–20. v.), sem a borjú-imádást nem akarta kimenteni; mit Jehu is, mint elõdei, politikából tartott fenn.
2 Kir 10,32
elszakasztatni engedvén az ország némely részét.
2 Kir 10,33
tudniillik.
2 Kir 10,33
éjszaki Gálaádig és Bászánig, melyek Izrael határain kivûl voltak.
2 Kir 10,35
Lásd Kir. IV. 13,1.
2 Kir 11
2 Kir 11,1
Lásd Kir. IV. 9,27.28.
2 Kir 11,1
hogy maga uralkodjék.
2 Kir 12,4
Mások szerint: az ágyasházba (a papokéba a templomban).
2 Kir 11,3
a melléképûlet egyik lakában.
2 Kir 11,4
a fõpap, Jozaba férje. A bölcs, buzgó és jámbor férfiú, isteni sugallattól ösztönöztetve, igyekezék a törvényes örököst a királyi székbe ültetni.
2 Kir 12,5
a hadnagyok Krón. II. 23,1.2. szerint, leviták voltak, tehát az õ hatalma alatt állottak.
2 Kir 11,6
felváltva minden héten.
2 Kir 11,6
azon teremnél, melyben az ifjú király volt az Úr templomában.
2 Kir 11,6
Krón. II. 23,5. szerint, a templom egyik fõkapuja volt, hihetõleg a város felé.
2 Kir 11,6
a templom fõ bejárásait, hol a király volt, õrséggel rakta meg.
2 Kir 11,6
vagyis: az adó, az áldozatok és adományok házát (t. i. a templomot). Némelyek ez alatt a templom melléképûletét értik. Mások szerint: Álljatok õrt a házban, hogy semmi zavar ne támadjon. Mások másképen értelmezik.
2 Kir 11,7
az egész õrség, mely ki és belép (9. v.).
2 Kir 11,10
A héber szerint: paizsait.
2 Kir 11,11
a sorok a szentélynek déli és éjszaki oldalán voltak fölállítva, s így az oltárt és a király lakát, mely valószinûleg a melléképületben volt elrejtve, közbe vevék.
2 Kir 11,12
a törvénykönyvet; vagy eléje tevé. Lásd Móz. V. 17,18.
2 Kir 11,15
gondolta magában.
2 Kir 11,18
A héber szerint: lebontották a házat is.
2 Kir 11,18
Lásd Krón. II. 23,19.
2 Kir 12
2 Kir 12,1
Világ ter. u. 3126. Kr. e. 878. évben
2 Kir 12,3
Lásd Kir. III. 15,14.
2 Kir 12,4
a számbavételkor. Lásd Móz. II. 30,11.12. Mások szerint: mit az idegenek áldoznak. A héber szerint: a mi adatni szokott, vagy járandóság volt.
2 Kir 12,4
Némelyek szerint: tudniillik az, mely fölvitetik stb.
2 Kir 12,4
a fejadó, félsiklus (Móz. II. 30,11. s követk.), mely késõbb mint évenkinti templomadó fizettetett. Vesd össze Ezdr. II. 10,32.
2 Kir 12,5
A héber szerint: ismerõseiktõl.
2 Kir 12,7
a papok ezentúl ne vegyenek többé semmi pénzt magokhoz, és adják ki a mi eddig bevétetett és õriztetett.
2 Kir 12,9
tehát a papok tornáczába. – Késõbb, a második templomban, az adakozásra szánt ládák az asszonyok tornáczába tétettek, hogy az asszonyok is betehessék adományaikat. Lásd Krón. II. 24,8.
2 Kir 12,11
súly szerint.
2 Kir 12,16
A héber szerint: a vétek- és bûnáldozatért való pénzt.
2 Kir 12,16
Lásd Móz. III. 5,15.16. Móz. IV. 5,6. s követk.
2 Kir 12,17
Ezt az Isten büntetésûl bocsátá Joásra, ki Jojada halála után minden vétekbe, még bálványozásba is esett. Lásd Krón. II. 24,18.
2 Kir 12,18
De a következõ évben ismét Judeára tört, elpusztítá azt, és megveré Joás hadseregét, ki sebesûlten tért vissza Jerusalembe, és ott megöletett. Lásd Krón. II. 24,25.
2 Kir 12,20
az erõsségben Sion hegyén. Lásd Kir. II. 5,9.
2 Kir 12,21
Lásd Kir. IV. 14,1.
2 Kir 13
2 Kir 13,1
Világ teremt. u. 3148. Kr. e. 856. évben.
2 Kir 13,3
a meddig Joakáz élt.
2 Kir 13,5
Joakáz fiát, Joást (22–25. v.). Mások rövid idõre nyert szabadúlást értenek még Joakáz idejében.
2 Kir 13,6
melyet Ákáb Asztarte tisztelére és fajtalan szolgálatára ültetett. Lásd Kir. III. 16,33.
2 Kir 13,9
Világ ter. u. 3165. Kr. e. 839. évben.
2 Kir 13,13
Lásd Kir. IV. 14,23.
2 Kir 13,14
te Izraelnek többet segítettél a szírusok ellen, mint minden hadiszekér és lovasság segíthetének. Lásd Kir. IV. 2,12.
2 Kir 13,16
Elizeus a kesergõ Joás királynak, ki azt hitte, hogy az õ halála után segítség nélkül marad, a keletre fekvõ szírusok ellen gyõzedelmet jövendõl. Kezét a király kezeire teszi, jelenteni akarván, hogy halála után is fog neki segítséget könyörögni az Istentõl.
2 Kir 13,17
ez a nyíl legyen záloga a gyõzelemnek, melyet Isten neked Áfeknál engedni fog.
2 Kir 13,21
A zsidók sírjai tágas üregek voltak, bevágott fiókokkal, melyekbe a gyolcsba takart holttestet tevék. Az üreg nyilására követ hengerítettek.
2 Kir 13,21
Igy dicsõiti meg Isten szenteinek földi maradványait. A kathol. anyaszentegyház méltán ajánlja tehát a szentek ereklyéinek tiszteletét. Sirák 48,14.15.
2 Kir 13,25
Világ teremt. u. 3168. Kr. e. 836. évben. Úgy látszik, Joás ez évben választá fiát kormánytársának. Ezt föltéve, megfejthetõ, mikép léphetett Azariás (Kir. IV. 15,1.) kormányra Jeroboam uralkodásának 27-ik évében.
2 Kir 14
2 Kir 14,1
Világ teremt. u. 3165. Kr. e. 839. évben.
2 Kir 14,3
inkább atyját követé, mint Dávidot.
2 Kir 14,4
egyedûl ez szolgál példáúl.
2 Kir 14,4
Kir. IV. 12,3.
2 Kir 14,7
Latinúl Petra, a héber szerint: Szela (fõváros volt Sziklás-Arábiában).
2 Kir 14,8
mérközzünk meg, harczoljunk egymással.
2 Kir 14,9
te oly keveset fogsz nekem árthatni, mint egy bogácskóró a czedrusnak.
2 Kir 14,21
Világ teremt. u. 3194. Kr. e. 810. évben. Ez Oziásnak is neveztetik, Krón. II. 26,1.
2 Kir 14,22
erõsíté meg.
2 Kir 14,23
Világ teremt. u. 3179. Kr. e. 825. évben.
2 Kir 14,25
a holt tengerig.
2 Kir 14,25
ugyanazon próféta, kinek jövendöléseit bírjuk.
2 Kir 14,28
vagy Izraelnek a damaskusi király által elfoglalt részét, vagy a tõle elõbb elvett tartományokat. Vesd össze Kir. II. 8,6.
2 Kir 14,28
Ématnak Salamon által elfoglalt részét. Krón. II. 8,3.
2 Kir 15
2 Kir 15,1
Lásd Kir. IV. 14,21.
2 Kir 15,5
okát lásd. Krón. II. 26,16–21.
2 Kir 15,7
Világ teremt. u. 3246. Kr. e. 758. évben.
2 Kir 15,8
Világ teremt. u. 3232. Kr. e. 772. évben.
2 Kir 15,12
a Jehunak (Kir. IV. 10,30.) igért trónörökösök ezek voltak: Joakáz, Joás, Jeroboam, Zakariás.
2 Kir 15,25
Némelyek szerint: ágyasházában (Kir. III. 16,18.).
2 Kir 15,25
A héber szerint: Argob és Arie segítségével.
2 Kir 15,27
Világ teremt. u. 3245. Kr. e. 759. évben.
2 Kir 15,29
A héber szerint: Abel-Bet-Maakát.
2 Kir 15,29
Ful fia, Szárdanapál, asszíriai király alatt (19. v.) összeesküvék Arbaces, Média helytartója, és Belezus, Babilonia helytartója, s az asszíriai birodalomnak véget vetettek, miután Szárdanapál, palotáját magára gyujtva, meghalt. Asszíria romjain három birodalom támadott. Média Arbaces, Babilonia Belezus, Új-Asszíria, az ifjabb Ninus alatt, ki Teglatfalaszár (nagy fejedelem) melléknevet is viselt. Ez a közönséges idõszámítás szerint a világ ter. u. 3257. Kr. e. 747. évben jött el, és elvivé Izrael népének egy részét; és ez az izraeliták elsõ asszíriai fogsága. Vesd össze Kir. IV. 17,3. s követk.
2 Kir 15,30
A világ teremt. u. 3274. Kr. e. 730. évben.
2 Kir 16
2 Kir 16,2
Világ teremt. u. 3262. Kr. e. 742. évben.
2 Kir 16,3
Molok tiszteletére. Lásd Móz. III. 18,21.
2 Kir 16,3
a népek bálványozó szertartása szerint.
2 Kir 16,5
Lásd Izai. 7,1.
2 Kir 16,6
az arabiai tengeröbölnél Édomhoz tartozott, s majd Szíriának, majd Júdának adózott.
2 Kir 16,9
A héber szerint: Kirbe (Cyrus folyamánál).
2 Kir 16,11
Ebben Uriás igen vétkezett, mert az oltár alakját az Isten maga határozta meg. Lásd Móz. II. 27,1.
2 Kir 16,12
Ilyes papi foglalkozásokat némely királyok törvénytelenûl tulajdonítottak magoknak az igaz Isten tiszteleténél, mint a borjú-bálványozásnál. Lásd Kir. III. 12,33.
2 Kir 16,14
holott elõbb dél felé volt.
2 Kir 16,15
az új.
2 Kir 16,15
mig arról majd rendelést teszek.
2 Kir 16,17
Lásd Kir. III. 7,23. s követk.
2 Kir 16,18
A szombat hajléka, Muszach, valószinûleg elkülönzött és elfödött ülés volt a nép tornáczában, közel a papok tornáczához. Ezen ülést az asszíriai király kedveért, ki illetlennek tartá, hogy a király a nép közt imádkozzék, áttevé a papok tornáczába; úgy szintén, hogy ne kelljen a közös ajtón mennie üléséhez, külön folyosót épített, mely palotájából egyenesen a papok tornáczába vitt.
2 Kir 16,20
Lásd Kir. IV. 18,1.
2 Kir 17
2 Kir 17,1
Világ teremt. u. 3274. Kr. e. 730. évben.
2 Kir 17,3
Teglatfalaszár utódja. Lásd Kir. IV. 15,29.
2 Kir 17,4
miután Szamariát meghódította (5–6. v.). E verssel az elbeszélés folyama meg van elõzve.
2 Kir 17,6
adott nekik lakást, a nép legnagyobb részének (Jer. 39,10.), mint ez a régieknél szokásban volt, hogy a lázadásoknak elejét vegyék. – Ez volt a második fogságba vitetés (Lásd Kir. IV. 15,19.), mely az izraeliták fogságának is neveztetik. A világ teremt. u. 3283. Kr. e. 721. évben.
2 Kir 17,6
Némelyek szerint: Háborhoz, Gózan (tartomány) folyójához, Mezopotamiába.
2 Kir 17,9
mindenfelé.
2 Kir 17,12
a bálványokat, melyeket a buja tisztátalanság vétke által tiszteltek.
2 Kir 17,16
a csillagokat.
2 Kir 17,17
Moloknak. Kir. IV. 16,3.
2 Kir 17,18
Benjaminnal és a levitákkal. Lásd Kir. III. 12,20. Vesd össze Krón. II. 24,6.9.23.
2 Kir 17,20
a tiz nemzetséget.
2 Kir 17,24
Aszor Haddan (Ezdr. I. 4,2.).
2 Kir 17,24
népet.
2 Kir 17,24
Világ teremt. u. 3327. Kr. e. 677. évben. Vesd össze Izai. 7,8. Az oda telepített asszíriai népek összevegyûltek a hátramaradt kevés számú izraelitákkal, és így támadtak a szamaritánusok. Lásd Sirákf. 50,27.28. és a jegyzeteket.
2 Kir 17,25
az oroszlánok a néptõl megfosztott országban megszaporodván, Istentõl küldettek a bálványozó új lakosok közé, figyelmeztetésûl, hogy azon országban, melyet Isten különösen választott, hogy abban tiszteltessék, bálványozást ne ûzzenek.
2 Kir 17,28
az izraeliták szertartása szerint, valószinûleg a mint Jeroboam behozta a borjúbálványozást, e szerint átalakítva. Ezen pap tanítá õket a törvényekre a törvénykönyvbõl. (34–41. v.).
2 Kir 17,29
de mégis stb.
2 Kir 17,30
azaz: hajlékokat leányok számára, kik Venus szolgálatában állottak.
2 Kir 17,31
tulajdonképen Aviták.
2 Kir 17,31
mind ismeretlen bálványistenek.
2 Kir 17,31
a nagy és jóságos Moloknak.
2 Kir 17,34
midõn a sz. író ezt följegyzé, és még azután is. A zsidó és pogány istenitiszteletnek ezen utálatos vegyítéke miatt a zsidók inkább gyûlölék a szamaritánusokat, mint a pogányokat. Késõbbi idõkben magok a szamaritánusok is fölhagytak a bálványozással, és pusztán a törvényhez ragaszkodtak, a mennyiben azt eldõdeik elfogadták és gyakorlották.
2 Kir 17,40
szinte bálványozók is maradtak.
2 Kir 18
2 Kir 18,1
Világ teremt. u. 3277. Kr. e. 727. évben.
2 Kir 18,4
Rezecskének, hasztalan, hitvány réznek, az izraeliták megszégyenítésére, kik az élettelen érczet Isten gyanánt tisztelék.
2 Kir 18,5
ki úgy bízott volna Isten segítségében a bálványozás kiírtásánál. Vesd össze Kir. IV. 23,25.
2 Kir 18,8
vagyis, az egész tartományt. Kir. IV. 17,9.
2 Kir 18,13
Vesd össze Kir. IV. 17,24.
2 Kir 18,16
az isteni szolgálat helyreállitásánál. Lásd Krón. II. 29,3. – az aranyat levette az ajtókról és ajtófelekrõl.
2 Kir 18,18
Lásd Kir. II. 8,16.17.
2 Kir 18,22
Ez által akarja Rabzaces a zsidónépet, melynek a magas helyek még szívén feküdtek (Kir. III. 3,2.), Ezekiás király ellen lázítani, s egyszersmind mondani: hogy ezen Isten ezért nem lesz segítségtekre.
2 Kir 18,27
ha az ostrom sokáig fog tartani, hogy éhségökben és szomjuságukban megegyék stb.
2 Kir 18,32
tehát a fölhivás és alkudozás pontjai közt kivánták a megegyezést is, hogy a zsidók Asszíriába vitessenek, mint ez Izraellel már megtörtént.
2 Kir 19
2 Kir 19,3
melyet az asszíriusok tettek.
2 Kir 19,3
a legnagyobb inség és erõtlenség képe.
2 Kir 19,4
Júda és Benjamin nemzetségébõl.
2 Kir 19,7
Lásd 35. v. Mások szerint: a félelem lelkét.
2 Kir 19,8
Jerusalemtõl (Kir. IV. 18,17.).
2 Kir 19,9
Szennakerib.
2 Kir 19,9
Szennakerib Taraka ellen.
2 Kir 19,21
a Sion körûl fekvõ szûz Jerusalem, melynek birtokára vágyol.
2 Kir 19,23
azaz: kerteinek erdejét.
2 Kir 19,24
képleg azt mondja: hogy a legnagyobbhoz és legnehezebbhez mert fogni, s erejével azt végbevitte.
2 Kir 19,24
Ittam a kutakból és folyókból: azaz meghódítottam országokat és városokat.
2 Kir 19,25
Itt kezdõdnek az Isten igéi.
2 Kir 19,25
Esztelen! te az országok és városok földúlását tenerõdnek tulajdonítod, holott pedig én azt elõre láttam, és koronkint megtörténni engedtem (a bûnösök megfenyítéseûl).
2 Kir 19,26
erõtlen.
2 Kir 19,27
minden esztelen merényedet.
2 Kir 19,28
mint egy meglánczolt vadállatot.
2 Kir 19,29
csodálatos megszabadúlásodra.
2 Kir 19,29
Ámbár az ország ez évben elpusztíttatott, és a következõ év szombati vagyis hetedik év, melyben nem vettek, sem arattok; e két esztendõben mégis az, mi magától terem, élelmetekre s a harmadik évi vetésre is elég lesz.
2 Kir 19,30
a kik meghagyatnak erõsen fognak állani és sértetlenûl maradni, és számos utódokat nyerni. A próféta itt egyszersmind szilárd állásáról szól e földön az anyaszentegyháznak, mely Ábrahám hív gyermekeinek maradékaiból származott, és gyümölcsöt terem az ég számára.
2 Kir 19,31
Jerusalembõl népesûlt meg ismét az ország, onnan származott az üdv Krisztus által, s onnan terjedt szét az apostolok prédikálása az egész földre. Lásd Rom. 9,27.
2 Kir 20
2 Kir 20,1
tégy rendelést utóljára.
2 Kir 20,2
valószinûleg a templom felé.
2 Kir 20,3
Sz. Jeromos szerint, leginkább azon szomorkodott Ezekiás, hogy még nem volt fia, s így azt hitte, hogy kihal Dávid nemzetsége, melybõl az Üdvözítõnek származni kell vala. Azután három évre született Manasszes.
2 Kir 20,6
Ezekiás félt Azarhaddontól.
2 Kir 20,6
és a Messiásért (v. ö. e rész 3-ik jegyz. Kir. II. 7,12.), ki gyakran neveztetik Dávidnak (Ezekiel 37,24. Oze. 3,5.).
2 Kir 20,7
Krisztus és a próféták hasonló külsõ szereket azért használtak a természetfölötti gyógyításoknál, hogy a betegekben a hitet annál inkább serkentsék. L. Márk 6,13.
2 Kir 20,8
mibõl tudom meg?
2 Kir 20,9
a napmutatón, vagy napórán, melyet Ákáz csináltatott (11. v.)
2 Kir 20,11
Az árnyék visszatérése föltételezi a napnak (vagyis a földnek) visszatérését; így értették ezt a sz. atyák, s így tanúsítja világosan az írás is Izai. 38,8. Sirák 48,26.
2 Kir 20,13
hol a fûszerek készíttettek. Mások szerint: a kincstárt.
2 Kir 20,18
unokáid. Ennek teljesedését lásd Dániel 1,3.4. Kir. IV. 25,7. Izaiás természeti módon ezt elõre nem láthatta, mert Babilon akkor még igen jelentéktelen ország volt.
2 Kir 20,19
az alázatos megnyugvás kifejezése.
2 Kir 20,19
ohajtása teljesedett.
2 Kir 20,21
Világ teremt. u. 3306. Kr. e. 698. évben.
2 Kir 21
2 Kir 21,1
A szentirás gyakran felhozza a királyok anyjának nevét, mivel a nevelésre nagy befolyásuk volt. Istentelen, bálványozó anyák hasonló gyermekeket neveltek. Jegyezzétek ezt meg, anyák! hogy gyermekeitek lelki jólléte vagy boldogtalansága nagy részt tõletek függ, s mivel a kereszténység nektek hasonló szabadságot és jogot adott a férjjel, e nagy jótéteményt háláljátok meg az által, hogy gyermekeiteket keresztény módon neveljétek.
2 Kir 21,2
a bálványozók szokásai szerint.
2 Kir 21,6
Lásd Kir. IV. 16,3.
2 Kir 21,6
Lásd Móz. III. 20,27.
2 Kir 21,7
Asztartét. Venusféle bálvány volt.
2 Kir 21,8
nem hagyom õket kivándorolni.
2 Kir 21,10
szóval vagy írásban.
2 Kir 21,11
bálványozásaival.
2 Kir 21,13
úgy fogok cselekedni Jerusalemmel, mint Szamariával és Ákáb házával.
2 Kir 21,13
az irótáblákat; a héber szerint: tálakat.
2 Kir 21,13
„és többször stb“ nincs meg a héber szövegben.
2 Kir 21,13
a viasztáblákat az írótõrnek (stylus) megfordított vagyis szélesebb lapjával simították le, ha le akarták törölni, a mi írva volt. Az egész nem egyéb, mint Jerusalem elpusztulásának képe.
2 Kir 21,17
Krón. II. 33,11–18. szerint, az Isten Manasszes ellen Azarhaddon, az asszíriai király vezéreit küldé, kik õt megfogván, Babilonba vitték, mely város a közben az asszíriusok hatalmába kerûlt. A fogságban megbánta bûneit, visszanyerte szabadságát, és visszatért Jerusalembe, hol jámbor élete által igyekezett jóvátenni elõbbi botrányos tetteit.
2 Kir 21,18
nem tudni, miért neveztetik így.
2 Kir 21,18
Világ teremt. u. 3361. Kr. e. 643.
2 Kir 22
2 Kir 22,1
Világ teremt. u. 3363. Kr. e. 641. évben.
2 Kir 22,3
A héber szerint: az Úr templomába.
2 Kir 22,6
a kõmûveseknek.
2 Kir 22,8
a törvénykönyvet, mely Mózesnek kézirata volt (Krón. II. 34,14.) Ez Mózes parancsára egyéb szent tárgyakkal (Móz. V. 31,26. Zsid. 9,4.) együtt a frigyszekrény mellett vala; de midõn a templom fölépûlt, s mindennek elég hely hagyatott (Kir. III. 8,9.) több régiséggel együtt, hihetõleg valamely melléképûletbe tétetett. Itt rejlett az feledékenységben a bálványozó királyok, különösen az utóbbiak kormánya alatt (Vesd össze Kir. IV. 11,12.). Igen valószinû, hogy legalább némely jámborok bírták azt másolatban. Hogy pedig a király nem bírta, ámbár bírnia kellett volna (Móz. V. 17,18.19.), nem tûnik föl, ha az õ nevelését s általán az udvari nevelést tekintetbe veszszük. Vajjon korunkban is forog-e sok fejedelem kezében a szentírás?
2 Kir 22,11
Különösen az átkokat. Móz. III. 26. r. Móz. V. 28. r. Minthogy az idõben oszlott föl a kaldei-babiloni birodalom, s a scithák már Egyiptomig nyomúltak, a világ nagy változásnak nézett eléje, akkor Júda is legnagyobb istentelenségben élt, s így azt kellett hinnie a királynak, hogy az istenitélet, melylyel Isten a törvénykönyvben fenyegette népét, már az ajtó elõtt van. Nem csoda tehát, ha a király, olvasván a nagy átkokat, melyek a nagy törvényhozónak eredeti iratában elõtte voltak, azoktól, mint valami újaktól megrettent. Annál inkább rettent pedig meg, mivel azokat a teljesedésre megérve találta, és mivel azokról a törvényt soha sem olvasá.
2 Kir 22,13
mit várjunk?
2 Kir 22,14
a templomi ruhaõrzõ.
2 Kir 22,14
Némelyek szerint: az újvárosban.
2 Kir 22,16
tudniillik, a törvény minden átkait.
2 Kir 22,19
A héber szerint: pusztitásúl.
2 Kir 23
2 Kir 23,3
a neki készített emelvényre (Lásd Kir. IV. 11,14.).
2 Kir 23,4
mely tisztátalan volt a Molok-tisztelet gyakorlata miatt.
2 Kir 23,4
mely szintén tisztátalan volt az izraeliták borjú-bálványozása miatt.
2 Kir 23,5
A héber szerint: Kemarim, bálványpapokat.
2 Kir 23,5
azaz: a napnak stb.
2 Kir 23,5
az égi állatkörön. A héber szerint: Masszalot; csillagok, planeták.
2 Kir 23,6
a berek bálványát, Asztartét.
2 Kir 23,6
melyek, mint minden sírok, tisztátalanok, s ezenkivûl az ott fekvõk többnyire bálványozók voltak.
2 Kir 23,7
kéjsátrokat, melyekben az istennõ tiszteletére fajtalanságot ûztek.
2 Kir 23,8
hogy többé imádó-helyûl nem szolgálhattak; miképen? Vesd össze 14. 16. 20. v.
2 Kir 23,8
A bálványimádók, fõkép az elõkelõk házkapui elõtt bálványszobrok voltak.
2 Kir 23,9
a magas helyek papjai hivatalaiktól eltiltattak, de mégis az oltárról nyertek tartást, t. i. részt a kovásztalan áldozat-kenyerekbõl, tizedbõl stb. A testi fogyatkozások miatt nyugalmazott papokkal egyenlõen tartattak. Lásd Móz. III. 21,17.22.
2 Kir 23,10
azon hely, hol gyermekeket áldoztak, így nevezteték hihetõleg a Toffen Aduffen- vagyis kézi doboktól, melyeket az áldozáskor hangoztattak, hogy a szerencsétlen áldozatok kiáltása ne hallassék. Lásd Máté 5,22.
2 Kir 23,11
persa bálványszertartás szerint.
2 Kir 23,11
kinek alkalmasint kötelessége volt a lovakra felügyelni.
2 Kir 23,11
valószinûleg valami hely neve a templom mellett.
2 Kir 23,12
s azzal elfuta onnét. Mások szerint: azokat lerombolá. Ezen oltárok az ég seregeinek tiszteletére emeltettek. Jerem. 19. Szofon. 1,5.
2 Kir 23,13
az olajfák hegyén. Lásd Kir. III. 11,7.
2 Kir 23,16
350 évvel elõbb. Lásd Kir. III. 13,2.
2 Kir 23,18
Lásd Kir. III. 13,31.
2 Kir 23,19
Mikép jelen meg Joziás Szamariában? Asszíria akkor indúlván enyészetnek, Joziás vehetett magának bátorságot az önmagára hagyott Szamariába menni.
2 Kir 23,21
húsvéti ünnepet.
2 Kir 23,22
nem tartatott meg oly pontosan Mózes törvénye szerint, Ezekiás húsvétét sem véve ki. Lásd Krón. II. 30,2.3.17.18.
2 Kir 23,24
A héber szerint: halottidézõket.
2 Kir 23,24
A héber szerint: a házi bálványokat. Lásd Móz. I. 31,19. az Istenhez visszatérésre és Mózes törvényének pontos megtartására nézve. Lásd Kir. IV. 18,5.
2 Kir 23,25
az Istenhez való visszatérésre és Mózes törvényének pontos megtartására nézve. Lásd Kir. IV. 18,5.
2 Kir 23,26
Joziás jámborsága által az Úr meg nem engesztelõdött, mert mint Jeremiás, Szofoniás és Ezekiel próféták írásaiból kitûnik, a nép inkább kényszerítésbõl, mint jobbúlási szándékból állott el régi bûneitõl; ezek oly mély gyökeret vertek, hogy Joziás fiai is inkább követték istentelen õseiket, mint jámbor atyjokat. Oly nehéz a gyökeres megtérés a bûnök megszokása és a bûnös megrögzöttség után!
2 Kir 23,29
mert békés átvonúlandásáról adott igéreteinek nem hitt. Lásd Krón. II. 35,21.22.
2 Kir 23,29
mikor összeütközött vele.
2 Kir 23,30
A világ teremt. u. 3394. Kr. e. 610. évben.
2 Kir 23,32
mi világosan bizonyítja, hogy a Joziás elõtti idõk romlottságának és törvénytelenségének oka nem abban rejlett, hogy a törvénykönyvet nem ismerték, vagy hogy az még akkor meg sem volt írva, mint némelyek vakmerõen és hibásan állítják.
2 Kir 23,34
legfõbb uralma jeléûl.
2 Kir 24
2 Kir 24,1
A héber szerint: Nebukadnezar. A világ teremt. u. 3398. Kr. e. 606. Joakim harmadik éve végén és a negyedik kezdetén, melylyel a fogságnak Jerem. 25,1.2.11.12. megjövendölt 70 éve kezdõdött.
2 Kir 24,1
A kaldeusok (Izai. 13,19. Ezdr. I. 5,12.), kik egy, Mezopotámia éjszaki részén lakó népbõl keletkeztek, megdöntvén az asszíriai birodalmat, ennek romjain ama nevezetes babiloni birodalmat alapították Bábelben. Nabukodonozor, fejedelmök Jerusalemet is megszállotta, bevette, a templomot megfosztotta (Dániel 1,2.), és a királyt több elõkelõvel együtt, kik között Dániel is volt, fogva vitte Babilonba (Krón. II. 36,6.). Csakhamar visszaadta szabadságát a királynak, bizonyos adót vetvén rá; de Joakim csak három évig fizette az adót, azután ismét elpártolt.
2 Kir 24,2
Mások szerint: hadi csoportok, Nabukodonozortól küldetve. Vesd össze Jer. 52,28.
2 Kir 24,2
Lásd Kir. IV. 22,18. s követk. Jerem. 20,4.5.
2 Kir 24,5
a nélkül, hogy királyi temetést nyert volna. Jerem. 22,19. 36,30.
2 Kir 24,6
Jekoniásnak is neveztetik Máté 1,11. Jerem. 22,24.
2 Kir 24,8
Világ teremt. u. 3405. Kr. e. 599. évben.
2 Kir 24,12
megadta magát.
2 Kir 24,12
fogságra vivé.
2 Kir 24,13
leszedte azokról az aranylemezeket.
2 Kir 24,13
legnagyobb részben, mert lásd Kir. IV. 25,15.
2 Kir 24,13
Lásd 2. v.
2 Kir 24,14
elõkelõ polgárait, ezek közt Ezekielt és Mardokeust.
2 Kir 24,14
hogy zárakkal a városokat ismét meg ne erõsíthessék.
2 Kir 24,17
Joakin helyett.
2 Kir 24,17
azaz: Isten igazságának. – Lásd Kir. IV. 23,34.
2 Kir 24,18
Világ teremt. u. 3405. Kr. e. 599. évben.
2 Kir 25
2 Kir 25,1
Mások szerint: bástyafokot, faltörõ gépeket. Lásd Ezekiel 4,2.
2 Kir 25,3
a negyedik hó, Jerem. 39,2. 52,6.
2 Kir 25,4
Némelyek szerint, Szedeciás, kertjének földalatti útján futott el, mely a kaldeusok tábora mögé vezetett ki; Flav. József szerint, a kaldeusoktól nem ismerve, a városon át szaladt el, épen azon éjjel, midõn a templomot kirabolták.
2 Kir 25,7
Igy Nabukodonozor tudtán kivûl teljesítette Jeremiás és Ezekiel jövendöléseit; amaz megmondá elõre (32,5.), hogy Szedeciás Babilonba lesz kénytelen vándorolni; ez pedig (12,13,), hogy nem fogja látni Babilont.
2 Kir 25,9
Világ teremt. u. 3416. Kr. e. 588. évben.
2 Kir 25,16
a nagy súly miatt.
2 Kir 25,18
a fõpapnak helyettesét.
2 Kir 25,18
a leviták fõnökeit, kikre a templom ajtainak õrzése bízva volt.
2 Kir 25,19
az irnokot.
2 Kir 25,19
ki az ujonczállitást intézte.
2 Kir 25,23
az országban itt-ott szétszórva tartózkodtak még hadakozó férfiak.
2 Kir 25,25
a zsidók királyi vérébõl. Lásd Jerem. 41,1. hol ezen történet bõvebben eléadatik.
2 Kir 25,29
asztalánál nyert élelmet.
2 Kir 25,30
ellátást egyéb szükségeire nézve is.
KRÓNIKA ELSÕ KÖNYVE. PARALIPOMENON I.
A „Paralipomenon“ azaz kihagyott dolgokról szóló két könyvet, mely héberül „napok könyvének“ vagy „krónikának“ neveztetik, méltán úgy tekinthetni, mint toldalékot a királyok könyveiben eléadott történetek kiegészitésére. Az elsõ könyvben (1–8. r.) nemzetségi lajstromok adatnak elé, melyek a zsidók elõtt nagy tekintéllyel bírtak a nemzetségek megkülönböztetése, és a Messiás származásának kimutatása miatt; egyszersmind magokban foglalják a szent történetet is Ádámtól egész Dávid királyig, s ennek életrajza az elsõ könyv végeig folytattatik. A második könyv eléadja Salamonnak és az õ utódainak történetét Júda országában egész a babiloni fogságból való visszatérésig. – Ki írta ezen két könyvet, bizonyosan nem tudhatni; de azért azok hitelességökbõl mit sem vesztenek: mivel a szerzõ nemcsak a leghitelesebb és részben a prófétáktól készitett történelmi emlékeket használta (Krón. I. 29,29. Krón. II. 9,29. 12,15. 13,22. 16,11. 20,34. 26,22. 32,32.), hanem valamint a zsinagóga, úgy a kath. anyaszentegyház tanúbizonyságát is bírja, melyek ezen könyveket minden idõben az Istentõl ihletett könyvekhez sorozták. – Egyébiránt sz. Jeromos e könyveket oly fontosságuaknak mondja, hogy a ki azok nélkül tartana igényt a szentirás tudományához, önmaga elõtt is nevetségessé válnék; mert azokban minden név és szókötés által a királyoknak mindazon történetei megérintetnek, melyek a királyok könyveiben mellõztettek, s az evangéliom felõl is számtalan kérdések oldatnak meg.
1 Krón 1
1 Krón 1,1
azaz: Ádám nemzé Szetet, Szet nemzé Énoszt stb.
1 Krón 1,6
A héber szerint: Difat. A nevek különbözéseinél átalában megjegyzendõk: a) hogy némely nevek hibásan irathattak; b) némelyek különféleképen is helyesen iratnak; c) némely személy különbözõ neveket is visel; d) némely névnek jelentése ugyanegy, és csak kifejezésében van különbözés.
1 Krón 1,7
A héber szerint: Rodanim.
1 Krón 1,17
Husz és Hul unokái voltak, kik a szentirásban fiaknak is neveztetnek.
1 Krón 1,17
más néven: Masz.
1 Krón 1,24
Következnek Szem maradékai Arfaxád ágán (17. 18. v.)
1 Krón 1,32
Cetura egyike vala Ábrahám ágyasainak (Móz. I. 25,1.6.), kiket venni Isten engedelmébõl szabad volt, részint, mivel az akkori idõk átalános szokása szerint, a patriarkáknak nehéz lett volna (Máté 19,8.) az egyszerü házasságnál megmaradni; részint mivel a többnejûség egyik eszközûl szolgált Izrael népe szaporodásának elõmozditására, mi elõképe volt az Isten fiai jövendõ nagy elszaporodásának.
1 Krón 1,32
Ezekrõl nincs szó a héberben.
1 Krón 1,36
Tamna-Amalek, Tamnától született Amalek. Móz. I. 36,12. szerint Tamna Elifáznak, Esau fiának ágyasa vala, ki szülé neki Amaleket.
1 Krón 1,38
Ez a Szeir nem Esau, hanem egy horita, Szeirnek (Edomnak) õslakója. – Nemzetsége itt Tamna, Amalek anyja miatt említtetik (39. v.).
1 Krón 1,48
Eufrates.
1 Krón 2
1 Krón 2,6
Józ. 7,1.17.18. Zabdinak neveztetik.
1 Krón 2,7
Karminak, Zamri fiának. Józ. 7,1.
1 Krón 2,7
Másként: Ákán.
1 Krón 2,9
Másként: Árám.
1 Krón 2,11
Vagy: Szalmont. Lásd Rut 4,20.
1 Krón 2,15
A nyolcadik Kir. I. 16,10. fiú a régi zsidók véleménye szerint csak fogadott fiú volt. Mások másképen tartják.
1 Krón 2,18
vagy Kalubi (9. v.)
1 Krón 2,18
A héber szerint: Káleb Azubával és Jeriottal nemzé stb.
1 Krón 2,23
Lásd Józ. 13,2.
1 Krón 2,23
A szírusok.
1 Krón 2,23
Ezeket mind Makir fiai lakták.
1 Krón 2,24
A héber szerint ezen vers: És Heszron halála után Káleb-Efratában Eszron felesége, Abia, szülé neki Asszurt.
1 Krón 2,31
egy leányt (34. 35. v.)
1 Krón 2,42
Lásd 7-ik jegyz.
1 Krón 2,47
Némelyek szerint ugyanegy név Mózával.
1 Krón 2,50
A következõk.
1 Krón 2,50
Hur fiának, az ifjabb Kálebnek (19. v.).
1 Krón 2,50
ezen város lakóinak atyja. Atyjának sokszor neveztetik valamely város alapítója, kinek utódjai ott letelepedtek.
1 Krón 2,52
A Vulgata itt latinra fordítá a tulajdon neveket, melyek a héber szerint ezek: Haroe, Hazi, Hammenuhot.
1 Krón 2,54
Lásd 18-ik jegyz. és 51. v.
1 Krón 2,54
Némelyek szerint: a manahatiták a zareiták fele.
1 Krón 2,55
A héber szerint: Hamat (melegség).
1 Krón 2,55
A cineusok vagy rekabiták, Mózes sógorának (Bir. 1,16.) utódai, mindig sátorokban laktak (Jer. 35,2–8.), és pásztori életök mellett ráértek magokat az isteni dolgok fölötti elmélkedésre és Isten dicsõitésére szentelni, azért itt irástudóknak és szent énekeseknek is neveztetnek.
1 Krón 3
1 Krón 3,1
Másik neve Keleab volt (Kir. II. 3,3.).
1 Krón 3,8
Betszabee négy fián kivûl. Kir. II. 5,14. tizenegyen számittatnak elé. De kettejök valószinûleg gyermektelenûl korán halt meg.
1 Krón 3,17
A héber szerint: Asir, kinek fia Szalátiel.
1 Krón 3,18
Ezek tulajdonképen unokái Jekoniásnak, fiai Szalatielnek; azért neveztetheték Zorobabel (19. v.) Fadaja fiának, és Szalatiel fiának (unokájának).
1 Krón 3,19
Ezek közõl az egyik Abiud nevet is viselt. (Máté 1,13.)
1 Krón 3,22
Szekeniás utódai.
1 Krón 4
1 Krón 4,1
tulajdonképen utódai: Itt a szent író Júda nemzetségében több város alapítóit említi meg, hogy ezáltal azok utódainak, kik a babiloni fogságból visszatértek, lakhelyeiket kimutassa, és azokat biztosítsa.
1 Krón 4,2
azaz: ezektõl származtak Sarat vagy Saraa lakosai.
1 Krón 4,3
azaz: Étamban következõk laktak.
1 Krón 4,4
azoknak, kik Gedorban laktak.
1 Krón 4,4
Efrata és Káleb.
1 Krón 4,4
Betlehem azért neveztetik Efratának is, mert alapítójának õsanyja igy neveztetett.
1 Krón 4,5
Lásd Krón. I. 2,24.
1 Krón 4,5
alapítójának.
1 Krón 4,8
Némelyek szerint: Jábesz Kós fia volt, és Otonielnek (13. v.) is neveztetett.
1 Krón 4,9
Jábesz, tulajdonképen Jaebez, fájdalomszerzõt jelent.
1 Krón 4,10
akkor különös hálával leszek irántad. A szentirási szólásmód szerint az eskü utórésze közönségesen elhagyatik.
1 Krón 4,11
Júda egyik utódja, kinek atyja ismeretlen, de ez különbözõ az elõbbi Kálebtõl, valamint az utóbbitól is (15. v.).
1 Krón 4,13
Lásd Józ. 15,17.18. Bir. 1,13.
1 Krón 4,14
azokénak, kik ott laktak.
1 Krón 4,15
ama hires Kálebnek, ki Mózes idejében élt. Lásd Móz. IV. 13,7. Józ. 14,6.
1 Krón 4,16
kinek atyja ismeretlen.
1 Krón 4,17
ki szinte Júda utódja volt; atyja ismeretlen.
1 Krón 4,17
Kicsoda? valószinûleg Méred. Lásd 18. v.
1 Krón 4,18
tulajdon és fogadott fiai.
1 Krón 4,18
A 17. és 18. versben úgy látszik hiány van.
1 Krón 4,19
ki szinte Júdától származott.
1 Krón 4,20
A héber szerint: Benhanan.
1 Krón 4,21
A héber szerint: Betaszbeában, mi valószinûleg Egyiptomban volt. Értelme ez: A biborkészitõk utódai Szelától származnak.
1 Krón 4,22
A héber szerint: Jókim. A Vulgata ezen tulajdonnevet és a következõket jelentésök szerint fordította.
1 Krón 4,22
A héber szerint: Kozeba férfiai.
1 Krón 4,22
A héber szerint: Joás.
1 Krón 4,22
A héber szerint: Szaraf.
1 Krón 4,22
Midõn Egyiptomban tartózkodtak, Moábtól nehány várost elfoglaltak, de azután ismét visszatértek Láhembe, mi Egyiptomban volt (23. 40. v.)
1 Krón 4,23
azaz: fazekasok voltak.
1 Krón 4,23
Egyiptomban.
1 Krón 4,23
A héber szerint: a király szolgálatában.
1 Krón 4,25
Saulnak.
1 Krón 4,33
egész Baalig terjedtek. Lásd Józ. 19,8.
1 Krón 4,33
A héber szerint: nemzetséglajstromuk.
1 Krón 4,34
más Simeonita (24. v.), valamint a következõk is.
1 Krón 4,39
Lásd Józ. 15,58. Simeon fiainak a kis terûleten, mely nekik Júda nemzetségében kijelöltetett, nem volt elég helyök; azért igyekeztek Gádort meghódítani. Ugyanaz volt az oka egymás megtámadásának is (42. 43. v.).
1 Krón 4,40
a filiszteusok vagy kananeusok; mások szerint: egyiptomiak.
1 Krón 4,42
Idumeába.
1 Krón 5
1 Krón 5,1
birtokra nézve, mert József kétszeres örökségrészt nyert, t. i. két fia részére. Lásd Móz. I. 49. és 48. Tekintélyre és hatalomra nézve Júda tiszteltetett elsõszülött gyanánt, azért e nemzetséglajstromokban is övé elõre tétetik.
1 Krón 5,2
tekintélyre és hatalomra nézve. Lásd az elõbbi jegyz.
1 Krón 5,2
A héber szerint: õ volt a fejedelem, – tõle volt származandó a fejedelem (a hadvezér és egyszersmind a Messiás. Lásd Móz. I. 49,8.10. Krón. I. 28,4.
1 Krón 6,15
kinek atyja ismeretlen; némelyek szerint Karmi, vagy Hénok volt.
1 Krón 5,10
az arabsok, igy neveztetve hihetõleg Ágártól, Izmael anyjától.
1 Krón 5,12
A szent író itt egy szakaszt közöl két gaditának nemzetséglajstromából, kik Joatan és Jeroboam idejében éltek (17. v.). Ez a lajstromrész valószinûleg azért szakasztatott ki, mivel különösen azon személyek és nemzetségek származását és lakhelyeit akarák tudni, kik a babiloni fogságból visszatértek.
1 Krón 5,15
egészitsd ki: gaditák voltak. A héber szerint ezen vers: Ahi, Abdielnek, Gúni fiának fia, volt törzsökfejedelmök.
1 Krón 5,16
Sikság keleti Jordán tartományban Józ. 12,18. Mások szerint: Sárion, Libanon (Móz. V. 3,9.)
1 Krón 5,17
belajstromoztattak hihetõleg valamely háború kiütésekor.
1 Krón 5,20
A héber szerint: ezek is ellenök voltak, vagy: ez is ellenök ütött ki.
1 Krón 6
1 Krón 6,9
ki Jojadának is neveztetik. Lásd Kir. IV. 11,4.
1 Krón 6,10
azon papnak tartják õt, ki Oziás királynak ellenállt, midõn ez a füstölés oltárán áldozni merészlett. Lásd Krón. II. 26,17.18.
1 Krón 6,12
vagy Moszollámot. Lásd Krón. I. 9,11.
1 Krón 6,15
a többiekkel együtt a fogságba. Mások másképen.
1 Krón 6,19
A héber szerint: atyáik vagy egyes házaik szerint.
1 Krón 6,20
volt, s igy tovább a többieknél is.
1 Krón 6,22
volt.
1 Krón 6,28
Lásd Kir. I. 8,2. hol az õ másik neve, Joel, tétetik.
1 Krón 6,31
a kik következnek.
1 Krón 6,31
átalában a zenészek.
1 Krón 6,31
nem viteték egyik helyrõl a másikra, hanem Dávid által Sionban elhelyezteték.
1 Krón 6,39
azaz: Hemannak (33. v.) atyjafia Gerzon nemzetségébõl vala stb.
1 Krón 6,39
Három zenekar volt: középen, jobbra és balra.
1 Krón 6,48
többi.
1 Krón 6,48
Értsd: abban szolgáltak.
1 Krón 6,49
megégeték az áldozatot és a jóillatú szereket.
1 Krón 6,49
a szentélyben és a szentek szentében.
1 Krón 6,57
A nevezettek közõl csak Hebron volt oltalomváros. Lásd Józ. 20,7.8.
1 Krón 6,60
Lásd Józ. 21,13. s köv. Itt csak tizenegy számittatik elõ, Jeta és Gábaon kihagyattak, talán a leírónak elnézése által.
1 Krón 6,65
családneveiken.
1 Krón 6,66
egy részben, mert más részt városaik Manasszes félnemzetségében és Dánéban is voltak.
1 Krón 6,67
A következõkbõl csak Szikem volt oltalomváros. Lásd 18-ik jegyz.
1 Krón 7
1 Krón 7,4
A héber szerint: atyai házaik, egyes házaik.
1 Krón 7,6
Benjamin többi fiainak utódjai (vesd össze Krón. I. 8,1. Móz. IV. 26,38. s köv.) vagy kihaltak, vagy a (Bir. 20.) leirt harczban elvesztek, úgy hogy Dávid idejében (2. v.) csak e három élt.
1 Krón 7,12
azaz: Úriás, mint fönebb neveztetik (7. v.).
1 Krón 7,12
azaz: Házim fiaival együtt Áhertõl származik, a ki egyébiránt ismeretlen.
1 Krón 7,13
Bála unokái, ki Neftalit szülte.
1 Krón 7,14
Ezriel kisunokája volt Manasszesnek, ennek fia volt Makir, ennek fia Gálaád, ennek fia Ezriel (Azriel). Igy egyenlíttetik ki ezen hely Móz. IV. 26,29.30.31.-el.
1 Krón 7,15
Itt a szöveg hihetõleg csorbát szenvedett. Vesd össze Móz. IV. 26,33.
1 Krón 7,18
A héber szerint: Ishod.
1 Krón 7,21
mialatt Egyiptomban tartózkodtak.
1 Krón 7,23
Beria, azaz: szerencsétlenség.
1 Krón 8
1 Krón 8,1
Benjamin nemzetséglajstroma Saul, az elsõ király, és a babiloni fogságból visszatért több benjaminita miatt, még teljesebben is adatik.
1 Krón 8,6
Gera fia. Bir. 3,15.
1 Krón 8,6
Júda nemzetségében.
1 Krón 8,7
t. i. Ahod.
1 Krón 8,8
Nem tudatik, kitõl származott.
1 Krón 8,13
Nem tudatik, kitõl származott.
1 Krón 9
1 Krón 9,2
azaz: a szentélynek ajándékozottak, a szentély szolgái az alsóbbnemû szolgálatokra rendeltetve. Lásd Józ. 9,23. Ezdr. I. 2,43.
1 Krón 9,4
valószinûleg Ataiás, Aziam fia. Lásd Ezdr. II. 11,4. Itt is különbözés van az e helyen és másutt eléhozott nevekben, melyet a (Krón. I. 1. r. 1-sõ jegyz.) érintett mód szerint kell megfejteni.
1 Krón 9,5
Némelyek szerint: Siloni Sela, vagy ennek egyik utódja (Lásd Móz. IV. 26,20.).
1 Krón 9,11
A héber szerint: fejedelem az Isten házában.
1 Krón 9,16
a netofatitáknál Júda nemzetségében.
1 Krón 9,17
fõfelügyelõ.
1 Krón 9,18
melyen át a király palotájából a templomba ment.
1 Krón 9,19
még mielõtt a templom fölépûlt.
1 Krón 9,22
egymást fölváltva.
1 Krón 9,22
a nemzetséglajstromba jegyeztettek.
1 Krón 9,25
midõn a szolgálatban egymást felváltva a sor rájok jött.
1 Krón 9,26
az éléskamrákat.
1 Krón 9,33
A héber szerint: kik a kamarákban szabadok valának (egyéb tisztségtõl).
1 Krón 9,35
A szent iró itt a levitáktól ismét Benjamin nemzetségéhez fordúl, s újra elõadja Saul nemzetségsorát, hogy róla Dávidra térhessen. Ezen nagy királyt, a Messiás õsatyját, valamint az õ utódait különösen szem elõtt tartja. Az õ kedvéért sorolt elé többet a fönebbi nemzetséglajstromok közõl, valamint ezeknek egyszersmind nagyrészt az vala czéljok, hogy a babiloni fogságból visszatérõ zsidókat származásaikra és lakhelyeikre figyelmeztessék. Az azokban eléforduló hiányok és átugrások a többek közt azért sem tûnhetnek föl, mivel némely családok kihaltak, vagy az országba nem tértek vissza, s azért a szent író elõtt kevesebb fontossággal bírtak.
1 Krón 10
1 Krón 10,10
Saul és fiai holttesteit a betszáni kõfalra akaszták. Lásd Kir. I. 31,10.12.
1 Krón 11
1 Krón 11,8
A héber szerint: életben hagyá. Mások szerint: helyre állítá.
1 Krón 11,12
Jeszbaam nagybátyjának fia. A héber szerint: Dodo fia.
1 Krón 11,22
oroszlánt. Lásd Kir. II. 23,20.
1 Krón 12
1 Krón 12,2
Még Saul rokonai közõl is csatlakoztak nehányan Dávidhoz. Õk elismerték Dávid ártatlanságát, s erényeinél fogva vonzódtak hozzá.
1 Krón 12,14
mikor Dávid már kormányra jutott, mert Szicelegben Dávidnak nem volt többje 600 embernél.
1 Krón 12,15
marcziusban.
1 Krón 12,15
hogy Dávidhoz juthassanak, a gaditák, kiknek birtoka túl volt a Jordánon, kénytelenek voltak a folyón átkelni.
1 Krón 12,19
hûtelen lesz, ellenünk fordúl, és úgy visszatér Saulhoz.
1 Krón 12,21
a betörõ rablócsapatok ellen, melyek Sziceleget pusztíták. Lásd Kir. I. 30,1.2.
1 Krón 12,22
igen nagy sereggé nõtt.
1 Krón 12,27
azok vezére, kik Áron nemzetségébõl hadiszolgálatra szentelték magokat.
1 Krón 12,40
kik már nálok laktak, rokonaik.
1 Krón 13
1 Krón 13,2
A héber szerint: kik környékvárosaikban, azaz, városaikban és ezek környékén laknak.
1 Krón 13,3
Saul viharos idejében nem gondoskodhattunk arról, hogy a frigyszekrénynek biztos helyet készitsünk.
1 Krón 13,5
patakától. Lásd Józ. 13,3.
1 Krón 13,5
a legalsó déli résztõl a legmagasabb éjszaki részig.
1 Krón 13,6
A héber szerint: Bála felé.
1 Krón 13,6
Lásd Kir. II. 6,2.
1 Krón 13,11
elválasztotta lelkét testétõl.
1 Krón 13,11
vagy: elválasztásának; héberûl: Perez-Úza.
1 Krón 14
1 Krón 14,2
A héber szerint: az õ népe- Izraelért.
1 Krón 14,11
a Baal (bálvány) eloszlásának.
1 Krón 15
1 Krón 15,4
egybegyûjté.
1 Krón 15,8
Elizafan, Kaat unokája volt. Lásd Móz. II. 6,18.22.
1 Krón 15,9
Hebron, Kaat fia volt. Lásd Móz. II. 6,18.
1 Krón 15,12
mosdás és megtartózkodás által. Lásd Móz. II. 19,10.
1 Krón 15,13
ha a szekrényt érintjük.
1 Krón 15,17
a mint következik.
1 Krón 15,20
Mások szerint: hárfákon zengének és alamóton (ezt mint hangszert, vagy éneknemet vették, míg a mi fordításunk helyesebben „titkoknak“ mondja).
1 Krón 15,21
Mások szerint: Nyolc húros hárfákon zengének, mint elõénekesek.
1 Krón 15,22
Mások szerint: a leviták fejedelme volt a hordozásban; azaz: ügyelnie kellett a frigyszekrény és ehhez tartozók hordozására.
1 Krón 15,24
is.
1 Krón 15,26
megengedte, hogy a frigyszekrényt szerencsésen elvigyék.
1 Krón 15,27
legfinomabb egyiptomi vászon.
1 Krón 15,27
Mások szerint: fejedelem a hordozás és énekesek fölött.
1 Krón 15,27
a bíborköntös fölött kitüntetésûl.
1 Krón 16
1 Krón 16,3
A héber szerint: aprószõlõ-lepényt.
1 Krón 16,7
Dávid, Azaf és atyjafiai által elõször ez alkalommal énekelteté a következõ zsoltárt. Némelyek szerint: Az napon Dávid elõször dicsõitteté az Urat Azaf és atyjafiai által. Mások másként.
1 Krón 16,8
Lásd Zsolt. 104. és 95.
1 Krón 16,8
melyeket üdvünkre föltalált; a héber szerint: az õ tetteit.
1 Krón 16,10
vagy: dicsérjétek õt szent nevéért.
1 Krón 16,11
Keressétek föl az Urat gyakran az õ szekrénye elõtt, mely által annyi csodát cselekedett; forogjon elõttetek jelenléte, mindent elõtte cselekedjetek.
1 Krón 16,14
itéletei az egész földre kiterjednek, s mindenütt láthatók.
1 Krón 16,16
t. i. szövetséget.
1 Krón 16,18
osztályrészeûl. Móz. V. 32,9.
1 Krón 16,20
a patriarkák Kanaán földén.
1 Krón 16,22
a patriarkák, királyok és próféták voltak; azért neveztetnek fölkenteknek. Lásd Móz. II. 29,7.
1 Krón 16,26
azaz: semmi, tehetetlen.
1 Krón 16,28
Ismerjétek el uraságát, és hódoljatok neki engedelmességgel.
1 Krón 16,29
Dicsõitsétek nevét különösen jócselekedeteitek által.
1 Krón 16,29
fölékesitve jócselekedetekkel.
1 Krón 16,39
A mózesi sátor még Gábaonban volt az égõáldozat oltárával együtt. Oda rendelé Szádokot, kit Saul tett fõpappá. Abiatarnak pedig Jerusalemben kellett szolgálnia a frigyszekrénynél. Az égõáldozat oltára még a régi sátornál maradt, mert Isten az áldozathely felõl határozottan még nem nyilatkozott. A szekrény több idõ óta nem volt már a sátornál, mert Izrael fiai harczaikban azt magokkal hordozták.
1 Krón 16,43
köszöntse, – a köszöntés áldószavakban áll.
1 Krón 17
1 Krón 17,6
azaz: mint egész Izrael.
1 Krón 17,10
Ezen jövendölést és ennek magyarázatát lásd Kir. II. 7. r. valamint egyéb fölvilágositások is a királyok künyveiben keresendõk, hol ezen történet már eléadatott.
1 Krón 17,13
Saultól.
1 Krón 17,16
a frigyszekrény elõtt.
1 Krón 17,17
messze jövendõ dolgokról szólottál, a mik házamat illetik.
1 Krón 17,17
Némelyek igy forditják: Rám tekintettél nagy emberek módja szerint, Uram Isten! – Mások pedig így: Úgy tekintettél engem, mint alakját (elõképét) egy embernek, ki a magasságban az Úr Isten (mint az Istenember elõképét).
1 Krón 17,25
kijelentetted neki.
1 Krón 18
1 Krón 18,7
A héber szerint: pajzsokat.
1 Krón 18,10
A héber szerint: hogy üdvözölje õt.
1 Krón 18,11
a templom kincstárába tevé.
1 Krón 19
1 Krón 19,4
elvágá ruháikat egész az ágyékig.
1 Krón 20
1 Krón 20,2
azaz: király, ki másutt Moloknak neveztetik. Lásd Móz. III. 18,21.
1 Krón 20,3
Némelyek igy fordítják: És szétvágá õket fûrészekkel és cséplõszekerekkel és bárdokkal.
1 Krón 20,4
az óriások.
1 Krón 20,5
Góliát atyjafiának.
1 Krón 20,6
az óriások.
1 Krón 21
1 Krón 21,6
tehát a számlálás nem volt teljes.
1 Krón 21,13
Az Isten keze atyai, és szeretetbõl büntet: az embereket pedig sokszor szenvedély és roszakarat vezeti cselekedeteikben. De más értelemben jobb az emberek kezébe esni, mint az Isten kezébe, mint Dániel 13,23. mondatik; mert az Isten örökre is büntethet: de azon rosz, melyet az emberektõl kell szenvednünk, mulandó.
1 Krón 21,15
azaz: tudniillik.
1 Krón 22
1 Krón 22,1
Itt (Mória hegyén, hol Ornán szérûje volt) épûljön a templom, s ez legyen jövõre az áldozathely. Dávid ezen helyet isteni sugallatból határozta meg, mint Krón. II. 3,1. kitûnik. Mória hegye északkeletre volt Sion hegyétõl, s e kettõn, és az éjszaknyugatra fekvõ Akra halmán volt Jerusalem városa, mely késõbb éjszak felé a síkon mindinkább terjedett.
1 Krón 22,2
az Izrael népe között megmaradt kananiták, kik azon feltétel alatt hagyattak életben, hogy a bálványozásról lemondjanak, és szolgai munkákat tegyenek. Vesd össze Kir. III. 9,20.21.
1 Krón 22,9
azaz: Salamonnak.
1 Krón 22,14
a szerénység kifejezése. Mások szerint: fáradozásaimban, kormányzásom viszontagságos helyzetében.
1 Krón 22,14
Egy talentom arany körûlbelûl 4397 aranyat tesz; egy talentom ezüst 1050 tallért. E roppant összegrõl lásd Kir. III. 10. r. 18-ik jegyz.
1 Krón 23
1 Krón 23,3
Ezen évek szerint számláltatá õket elõször Dávid (Vesd össze Móz. IV. 4,3.). De késõbb azt tartá, hogy ifjabb leviták is megtehetik a szolgálatot, mivel már nem volt szükség a szent sátort és ahhozvalókat hordozni, mint egykor a pusztában; azért rendelt második számvételt is a húszévesektõl kezdve (24. 27. v.). Igy egyeztetnek meg a 3.24.27. versek.
1 Krón 23,4
kik fölváltva fognak szolgálatot tenni.
1 Krón 23,4
Lásd Móz. V. 16,18.
1 Krón 23,4
Lásd Krón. II. 19,8.
1 Krón 23,17
az elsõ- és utolsószülött. Lásd Máté 1,25.
1 Krón 23,18
Lásd 12. v.
1 Krón 23,21
Lásd 6. v.
1 Krón 23,22
Vesd össze Móz. IV. 27,3.6. 36,7.
1 Krón 23,28
parancsa alatt.
1 Krón 23,28
„A tisztúlás helyén és szentélyben“ helyett, a héberben ez van: Minden szentnek tisztántartására szolgáljanak.
1 Krón 23,29
melyek a templomban õriztettek. Lásd Móz. II. 30,13. Mindezen szolgálatok (29. v.) a héber szöveg szerint a levitáknak is tulajdonítatnak.
1 Krón 23,30
a templomban.
1 Krón 23,31
legyenek jelen.
1 Krón 23,32
ügyeljenek a szolgálatra.
1 Krón 24
1 Krón 24,3
Eleazar és Itamar utódait a maga korában.
1 Krón 24,3
Abiatar fiát (6. v.)
1 Krón 24,3
elkülönzé Szádok utódait Abiataréitól, és osztályokat csinált köztök a szolgálatra.
1 Krón 24,4
családfõ.
1 Krón 24,4
Eleazar tizenhat családjának tizenhat fejedelmet rendelt, Itamar nyolcz családjának nyolczat, összesen huszonnégyet.
1 Krón 24,5
Sors által határoztatott meg a rend, melyben a papi osztályok egymást fölválták; s igy eleje vétetett az irigységnek, a vetélkedésnek.
1 Krón 24,5
t. i. Szádokét és Ahimelekét.
1 Krón 24,5
a papi osztályok fejedelmei a szentély szolgálatában Isten elõtt.
1 Krón 24,6
a mint a sors rájok esett.
1 Krón 24,6
fõpap.
1 Krón 24,6
a többi házaknak, melyek között az elsõ volt, s azokkal együtt egy családot, egy papi osztályt képezett.
1 Krón 24,6
A sorsot fölváltva vetették egyszer Eleazar, egyszer Itamar családjaira, úgy, hogy fölváltva egyik papi osztály Eleazar utódjaiból, a másik Itamaréiból lett; s mivel Itamarnak csak nyolcz családja volt, a sors utóljára csak Eleazar utódaira vettetett.
1 Krón 24,7
Az elsõ papi osztályt azon család képezte, melynek Jojarib volt fejedelme.
1 Krón 24,10
Lásd Luk. 1,5.
1 Krón 24,19
azaz: szolgálataikra.
1 Krón 24,19
Lásd Krón. I. 23. r. 9-ik jegyz. a 24 papiosztály fölváltva szolgált a szentélyben.
1 Krón 24,20
Áron családján kivûl (Krón. I. 23,13.), mely egyedûl volt papi szolgálatra kijelölve.
1 Krón 24,21
Lásd Krón. I. 23,17.
1 Krón 24,22
Krón. I. 23,18. Szalomitnak neveztetik.
1 Krón 24,23
Itt Krón. I. 23,19. szerint Jahat helyett Hebront kell érteni: „És Hebron fia."
1 Krón 24,27
Oziau fiai.
1 Krón 24,29
Lásd Krón. I. 23,21.
1 Krón 24,31
Mások szerint: sorsot vetének… mind az idõsbek, mind az ifjabbak. Valamint Áron utódai, a papok 24 osztályra osztattak, és sorsot vetének, hogy tudják meg, mily rendben kell szolgálniok: hasonlóképen a leviták is 24 osztályra különöztettek, és sorsot vetének, hogy tudják, mily rendben soroztattak a papi osztályokhoz.
1 Krón 25
1 Krón 25,1
a Krón. I. 24,6. emlitett egyházi és világi elõljárók.
1 Krón 25,1
szent énekeket zengének. Lásd Kir. I. 10,5.
1 Krón 25,2
ki a király szent énekeit zenére tette és énekelte. Mások szerint: ki énekeit nem Gábaonban a régi sátornál, hanem Jerusalemben a király sátoránál zengé.
1 Krón 25,5
jövendölt, szent énekeket zengett.
1 Krón 25,5
magasztalja Istent. Lásd Zsolt. 88,19. s köv.
1 Krón 25,7
Az énekesek 24 osztályra voltak osztva (9–31. v.), mint a papok. Minden osztályban 12 mester volt, tehát összesen 288. Ezek alatt nagyszámú még kevésbé tanúlt énekesek voltak, kik mestereik útmutatása mellett magokat képezték.
1 Krón 25,8
Sorsot vetének, hogy megtudják, melyik osztályban kell kinekkinek szolgálnia. Ezen énekes osztályok valamint a többi szolgálattevõ levitaosztályok is, bizonyos papi osztályokhoz adattak.
1 Krón 25,9
Az elsõ énekes osztály fõnöke József volt. Fiai, testvérei (és atyjafiai) közõl telt ki a hátralevõ tizenegy mester (6-ik jegyz.) s az alénekesek szükséges száma.
1 Krón 25,9
azaz: 12-ten voltak a mesterek az alénekesekkel együtt.
1 Krón 26
1 Krón 26,1
a templomban és mellette. Ezek szintén 24 osztályba soroztattak, és négy fõ alatt állottak.
1 Krón 26,1
Kóre Kaat családjából származott, ki Lévi fia volt.
1 Krón 26,1
atyjafia.
1 Krón 26,1
Kóre családjának azon ágából, melynek Azaf (Ahiazaf Krón. I. 6,37.) volt törzsatyja.
1 Krón 26,4
ki szinte Kórétól származott.
1 Krón 26,7
Szemei.
1 Krón 26,7
t. i. Otni.
1 Krón 26,10
t. i. ki Meraritól, Lévi fiától származott.
1 Krón 26,10
mivel vagy meghalt, vagy alkalmatlan volt az elsõszülöttségi jogok gyakorlatára.
1 Krón 26,14
a napkeleti ajtókra való felügyelés.
1 Krón 26,14
Mezelémiásra. (2. v.)
1 Krón 26,15
A héber szerint: Obededomra a déli, és fiaira az Azuppim (gyülekezet- vagy élelem-) ház melletti.
1 Krón 26,16
a Salechet ajtónál, hol az út fölmegy (a templomhegyre).
1 Krón 26,16
egymással szemközt; mások szerint: egyik õrizet a másik után, felváltva.
1 Krón 26,17
A héber szerint: Aszuppimnál (l. 12-ik jegyz.) kettõ-kettõ.
1 Krón 26,18
A héber szerint e vers: És Farbarnál (az elõvárosban) nyugot felé valának négyen az úton, ketten Farbarnál.
1 Krón 26,21
Lásd Krón. I. 23,7.
1 Krón 26,21
Az õ családjából némelyik kincstárõrökké választattak; azért hozatik itt föl utódainak egy része. Lásd Krón. I. 23,8.
1 Krón 26,22
Jehieli.
1 Krón 26,28
E vers szavai jelentik: hogy nem csak Dávid, hanem Sámuel is, és Saul és a hadvezérek is adakoztak harczi nyereményeikbõl a szent kincsekhez, melyek Szelemit és atyjafiai fölügyelete alatt voltak.
1 Krón 26,29
tehát nem templomi szolgálatban.
1 Krón 26,29
A héber szerint: tisztviselõk és birák.
1 Krón 26,30
az igazság kiszolgáltatásában, s egyéb kormányzati szolgálatokban, melyek az izraelitáktól isteniszolgálat gyanánt tekintettek, mert az Isten volt királyuk.
1 Krón 26,31
tulajdonképen törzsökházaik szerint; mert lásd Móz. IV. 1. r. 3-ik jegyz.
1 Krón 27
1 Krón 27,1
a tisztek, parancsnokok.
1 Krón 27,1
a nekik rendelt sereggel, osztálylyal.
1 Krón 27,5
udvari tiszt a király legközelebbi környezetében. Vesd össze Kir. II. 8,18.
1 Krón 27,6
elõljáró harmincz fölött.
1 Krón 27,6
azaz: õalatta parancsnok volt. (4. v.)
1 Krón 27,12
azaz: Benjamin nemzetségébõl.
1 Krón 27,16
mint nemzetségfejedelmek, kik a nemzetség ügyeit vitték; mert az eddig elõsoroltak hadvezérek valának.
1 Krón 27,22
Áser és Gád nemzetségeinek fejedelmei hiányzanak; valószinûleg a leirók elnézésébõl maradtak ki már az elsõ kéziratokból.
1 Krón 27,23
azaz: mert az igéret szerint igen sokan voltak arra, hogy megszámláltassanak; a király megelégedett a fegyverfoghatók számával.
1 Krón 27,24
két nemzetségbõl senkit sem számított. Lásd Krón. I. 21,6.
1 Krón 27,25
Ez alatt valószinûleg gabonatermény értendõ.
1 Krón 27,29
igen kövér mezõség Cezarea és Joppe között a tengernél.
1 Krón 28
1 Krón 28,2
Igy neveztetik a frigyszekrény, mivel annak kerubjai fölött az Isten jelen volt.
1 Krón 28,4
ivadékában, Krisztusban.
1 Krón 28,4
Krón. I. 5,2. Móz. I. 49,10. Bir. 1,2.
1 Krón 28,8
intelek titeket.
1 Krón 28,11
mintáját. Vesd össze Móz. II. 25,9. átalában a templomnak és templomi edényeknek leirását lásd Kir. III. és Krón. II.
1 Krón 28,11
A héber szerint: a csarnoknak és házainak (a szentélynek és szentek szentének).
1 Krón 28,11
A héber szerint: a kincskamaráknak.
1 Krón 28,11
a legfelsõ teremnek a melléképületben.
1 Krón 28,11
a legbensõbb szobáknak.
1 Krón 28,11
a szentélynek és szentek szentének.
1 Krón 28,12
Lásd Krón. I. 26,20.26. A kamarák alatt itt valószinûleg ismételve a melléképület szobái értetnek.
1 Krón 28,14
azaz: adott aranyat is stb.
1 Krón 28,14
azaz: a mennyi szükséges volt.
1 Krón 28,15
Dávid nehány gyertyatartót ezüstbõl rendelt készittetni; de Salamon a tíz gyertyatartót aranyból csináltatta, valamint a többi eszközöket is. Krón. II. 4,21.
1 Krón 28,16
A héber szerint: az asztalok, valamint a gyertyatartók nem különböztek egymástól súlyra nézve.
1 Krón 28,17
Lásd Móz. II. 27,3.
1 Krón 28,17
A héber szerint: medenczékre.
1 Krón 28,17
A héber szerint: poharakra, forditásunkban is ezt kell értenünk az oroszlánkák alatt.
1 Krón 28,18
azaz: a kerubok képe, kik mintegy szekér gyanánt szolgálnak, melyen a jelenlévõ Isten nyugszik. Lásd Kir. II. 22,11.
1 Krón 28,19
azaz: a templomnak egész vázolata Istentõl jutott hozzám, ki azt nekem sugallá, szivembe írá, hogy értsem a vázolat minden tárgyait; vagy pedig: hogy értsem minden tárgyát a templomnak, mely elõképe a jövendõ szellemi templomnak.
1 Krón 29
1 Krón 29,2
fehér márványt Párosz szigetérõl. A héber szerint: márványköveket nagy bõségben.
1 Krón 29,7
tulajdonképen darika, persa aranyat, a mi pénzünk szerint körülbelûl másfél aranyat tesz. Vesd össze Ezdr. I. 2,69.
1 Krón 29,8
Lásd Krón. I. 26,20.21.
1 Krón 29,9
Kor. II. 9,7.
1 Krón 29,11
Dávid megalázta magát Istennek, s ez tette õt valóban nagygyá.
1 Krón 29,14
A héber szerint: hogy mindezt (a templom épitésére szánt adományokat) képesek lehettünk neked adni?
1 Krón 29,15
mi nem vagyunk tulajdonosai a javaknak, melyeket te nekünk adtál, hanem csak sáfárai; mi vándorok vagyunk, s a földi dolgokat csak azon rövid ideig használjuk, melyet a földön töltünk.
1 Krón 29,19
a megbizonyított szövetséget, a törvényeket.
1 Krón 29,21
valószinûleg bûn- és vétekáldozatokat.
1 Krón 29,21
a vendégséghez békeáldozatokat is adván. A héber szerint: …italáldozatokat és egyéb (béke-) áldozatokat bõségben egész Izraelért.
1 Krón 29,22
a második fölkenés Dávid halála után történt. Hihetõleg ismételtetett az elsõ, mely (Kir. III. 1.) sietve és nem a kellõ rendtartással vitetett végbe.
1 Krón 29,22
az Úr helytartójává.
1 Krón 29,24
Mások szerint: hõsök.
KRÓNIKA MÁSODIK KÖNYVE. PARALIPOMENON II.
2 Krón 1
2 Krón 1,2
hogy vele menjenek, hálaünnepet tartandók áldozatokkal.
2 Krón 1,5
Gábaonban.
2 Krón 1,6
égõáldozatot a pap által.
2 Krón 1,10
hogy igaz úton járjak.
2 Krón 1,13
A héber szerint: a szövetség hajlékától, mely Gábaon magasán vala.
2 Krón 1,14
hol a lovak számára istálló-épületek voltak.
2 Krón 1,16
A héber szerint: mint Kir. III. 10,28.29.
2 Krón 1,17
körûlbelûl háromszáz forinton.
2 Krón 2
2 Krón 2,2
teherhordó.
2 Krón 2,2
Kir. III. 5,16. szerint csak 3300; az itt fölös számú 300-an hihetõleg fõfelügyelõk voltak, s a királyok könyvében elmellõztettek.
2 Krón 2,4
szánom, rendelem.
2 Krón 2,6
de mégis házat akarok építeni, hogy jó stb. – nem hogy oly lakást készítsek Istennek, mely õt befogja.
2 Krón 2,7
ki bíbor, karmazsin és kék selyemmel, és átalában ezen szinekkel tud bánni.
2 Krón 2,10
Lásd Kir. III. 5,11.
2 Krón 2,10
azaz: Bát. Lásd Kir. III. 5,11.
2 Krón 2,10
azaz: Sát, mi harmadrésze egy bátnak. A héber szerint: 20 ezer bát olajat. Az árpa és bor elmellõztetett Kir. III. könyvében, hanem itt ki van pótolva.
2 Krón 2,13
kit úgy tiszteltek, mint atyámat. Vesd össze Bir. 17,10. Mások fordítása szerint: atyám emberét, ki már atyámnál volt.
2 Krón 2,14
a te mestereid és atyádéi társaságában.
2 Krón 2,17
mind az idegeneket. Lásd Krón. I. 22,2.
2 Krón 3
2 Krón 3,1
Lásd Krón. I. 21,15.26.28. 22,1.2.
2 Krón 3,3
az alaprajz, melyet stb.
2 Krón 3,3
a mózesi. A visszatérés után Babilonból változtatás történt a mértéken. Vesd össze Ezekiel 40,3.5. 43,13.
2 Krón 3,4
A héber szöveg, melybõl a Vulgata fordíttatott, a heródesi templom toronyalakú (és csakugyan 120 könyöknyi magas) csarnokának mértéke szerint lõn átváltoztatva.
2 Krón 3,4
a házat.
2 Krón 3,5
a szentélyt.
2 Krón 3,6
A héber szerint: És bevoná a házat drága kövekkel ékességûl.
2 Krón 3,7
A héber szerint: Parvaim aranya, tiszta arany; mások szerint aranypor; némelyek szerint: parvaimi arany; mások másként.
2 Krón 3,9
Vesd össze Kir. III. 6,9.10.
2 Krón 3,13
a szentély felé.
2 Krón 3,15
mindkettõnek összesen, egyiknek magassága tehát 17 1/2 könyöknyi volt, s az öt könyöknyi fõvel (Kir. III. 7,16.) 22 1/2 könyöknyi. Midõn Kir. III. 7,15. mindenik oszlop 18 könyöknyinek mondatik, ott be van számítva a félkönyök, mely az oszlopfõ által elfödeték.
2 Krón 3,15
az oszlopfõk.
2 Krón 3,16
a szentélyben, (5. v.) füzéreket. Mások szerint: csinált mintegy lánczocskákat a szentek szentében is (mint már a szentélyben csinált vala. 5. v.).
2 Krón 3,16
egyegy körben, minõ összesen négy volt, t. i. mind a két oszlopon kettõ-kettõ. Vesd össze: Krón. II. 4,13.
2 Krón 4
2 Krón 4,3
A héber szerint: szinte tulkok.
2 Krón 4,3
Miután a tenger körülete harmincz könyöknyi volt, a tíz könyöknyi öntött czifrázat azt körûl nem érhette, s igy úgy látszik ellenmondás van a szövegben; de mely megszûnik, ha fölveszszük, hogy a két sor mindenikének tíz könyöknyi hosszú három osztálya volt, mely a tenger öblét körûlvevé; s igy a tíz könyöknyi hosszaság nem az egész kerületre, hanem annak csak egy részére vonatkozik. Mások másképen.
2 Krón 4,3
a körületeken.
2 Krón 4,3
egyöntetûek a tengerrel.
2 Krón 4,5
A héber szerint: bát. Lásd Kir. III. 5,11. – A tengerbe Kir. III. 7,26. szerint csak kétezer bát fért; a jelen helyen úgy látszik beszámítattak a tulkok is, melyek részben üresek valának, magokba vévén a tengerbõl a vizet, mely a rabbinusok véleménye szerint, szájaikon folyhatott ki.
2 Krón 4,6
Mások szerint: csiga-medenczét, vagy csészét.
2 Krón 4,6
a tenger mellett.
2 Krón 4,8
A mi Kir. III. 7,48. átalánosan mondatott, részletesen így értendõ.
2 Krón 4,9
Némelyek szerint: a nagy elõudvart; mások szerint: a nagy körületet, a nagy korlátot, mely a nép tornáczát körûlvevé. A tulajdonképeni templomépület (a szentély) körûl két körfal által elválasztott tér volt, melyekbõl a belsõ a papok tornáczát, tulajdonképen az áldozat udvarát képezé, a külsõ a nép tornácza volt. Lásd Kir. IV. 21,5.
2 Krón 4,10
azon oldalra, mely a szent helyrõl kilépõknek jobbra volt.
2 Krón 4,10
azaz: délkeletre. A szentély úgy építtetett, hogy a szentek szente nyugat felé, a szent helyre való bemenet kelet felé volt.
2 Krón 4,11
Mások szerint: lapoczkákat az áldozathús kivételére.
2 Krón 4,11
a munkát, melyet a király Isten házaúl szánt.
2 Krón 4,12
Lásd Kir. III. 7,16–20.
2 Krón 4,15
mely imént leiratott.
2 Krón 4,16
azaz: tanácsadója. Mások az eredetit tulajdon névnek veszik: Hiram Abiv.
2 Krón 4,21
azaz: a virágokat s a gyertyatartók lámpáit.
2 Krón 4,22
Némely forditók szerint: késeket, medenczéket, tálakat, tömjénzõket.
2 Krón 4,22
A héber szerint: valamennyi ajtók aranyozottak voltak, hanem a metszés nem említtetik világosan.
2 Krón 5
2 Krón 5,5
A héber szerint: a hajlékkal együtt.
2 Krón 5,9
Lásd Kir. II. 8,8.
2 Krón 5,9
Igy volt följegyezve az okiratban, melybõl a jelen könyv szerzõje tudomását merité, mert az õ idejében a templom már föl volt dúlva.
2 Krón 5,11
elõkészittettek és fölavattattak. A Dávid által megállapított rend (Krón. I. 24. s köv.) még nem lépett életbe, s ez okból sokan a papok közõl szolgálataikba még nem voltak fölavatva és begyakorolva. Pedig épen most, a sok áldozat bemutatásához, sokra volt szükség közõlük.
2 Krón 6
2 Krón 6,13
emelvényt, szónokszéket.
2 Krón 6,13
a néptornácz.
2 Krón 6,13
Salamon az emelvényre állt s a néphez fordúlt, midõn az (1–11. v.) szavakat bevezetésûl mondotta imádságához. Az imádság (14–42. v.) alatt szinte az emelvényen maradt, hanem az oltárhoz fordult (12. v.) a papok tornáczában, s térdepelve mondotta azt.
2 Krón 6,23
cselekedetét.
2 Krón 6,24
ide zarándokolva.
2 Krón 6,34
imádságaikban azon táj felé fordúlnak, melyen stb.
2 Krón 6,41
lakhelyedre a szentek szentében.
2 Krón 6,41
mely által te jelenlétednél fogva annyi csodát tettél néped részére. Lásd Zsolt. 77,61.
2 Krón 6,41
Áraszd el õket kegyeiddel, hogy általok a nép is megszenteltethessék.
2 Krón 6,42
ne utasítsd el a fölkent (és tõled rendelt) királyt.
2 Krón 6,42
melyeket Dávid iránt mutattál.
2 Krón 7
2 Krón 7,6
áldozatokat mutattak be, és végezték, mi még tisztökhöz tartozott.
2 Krón 7,8
A templomszentelésnek hét napja után Salamon még hét napig a sátoros ünnepet ülte. Lásd Kir. III. 8,65.
2 Krón 7,9
a második hét után.
2 Krón 7,9
befejezõ ünnepet. Lásd Móz. III. 23,36.
2 Krón 7,14
melynek oltalmamat igértem. Mások szerint: mely nevemrõl neveztetik.
2 Krón 8
2 Krón 8,2
visszaadott. Lásd Kir. III. 9,11.
2 Krón 8,3
Ématnak azon éjszakkeleti része felé, melyet Szúba (Zoba, Nizibis Mezopotamiában) királya magához ragadott.
2 Krón 8,10
A héber szerint: minden fõfelügyelõi (a munkák fölött).
2 Krón 8,10
a munkában vezették, kormányzották.
2 Krón 8,14
elrendelé.
2 Krón 8,18
A vörös tengeren tartott hajóiból nehányat Salamon hajórajához adatott.
2 Krón 9
2 Krón 9,8
királyúl az Úr helyett, mert az izraeliták királya csak helytartója volt az isteni királynak.
2 Krón 9,13
az ország jövedelme.
2 Krón 9,14
adófizetõ.
2 Krón 9,14
a királyi kereskedõk.
2 Krón 9,14
a jövedelemszedõk a király magánbirtokaiból a tartományokban.
2 Krón 9,15
A héber szerint: paizst.
2 Krón 9,15
aranysiklusból.
2 Krón 9,16
kisebb paizst.
2 Krón 9,16
Helyesebben a héber szerint: és a király azokat a libanoni erdõházba tevé.
2 Krón 9,22
A héber szerint: bölcseséggel.
2 Krón 9,25
A héber szerint: és Salamonnak negyvenezer lóra és szekérre való istállói voltak.
2 Krón 10
2 Krón 10,2
félelembõl.
2 Krón 10,15
mert az Isten engedé meg, mint néha megengedi a roszat, hogy az ember szabad akaratát ne erõszakolja; azonban ezt ismét az igazak javára és megfoghatlan czéljainak kivitelére forditja.
2 Krón 11
2 Krón 11,5
falakkal megerõsített.
2 Krón 11,6
tudniillik.
2 Krón 11,15
Lásd Móz. III. 17,7.
2 Krón 11,17
hatalmassá tevék.
2 Krón 11,18
valószinûleg unokáját.
2 Krón 11,23
sok feleséget vett nekik (mások szerint: magának). A héber szerint e vers: és õ (Roboam) okosan cselekedett; és eloszta fiaiból Júda és Benjamin tartományában minden erõs városokra; és bõséges élelmet stb.
2 Krón 12
2 Krón 12,3
azaz: barlangbanlakók (a vörös tenger partján). A héber szerint: a sukkiták, ismeretlen nép.
2 Krón 12,3
A héber szerint: kusiták, kik déli Arábiában és Aethiopiában laktak.
2 Krón 12,7
A héber szerint: rövideden.
2 Krón 12,12
Júda többi lakói között is voltak jámbor és erényes emberek, kik jócselekedeteik által az ég haragját megengesztelték. Mások szerint: Júdáról is mondattak jó jövendölések.
2 Krón 12,13
hogy megállapítsa annak tiszteletét és megszenteltetését.
2 Krón 12,13
tulajdonképen: ammoni.
2 Krón 12,15
A héber szerint: a nemzetséglajstromokban, melyek közönségesen a történettel voltak egybekapcsolva.
2 Krón 13
2 Krón 13,2
Krón. II. 11,20. Maakának neveztetik.
2 Krón 13,2
vagy: Absalomé, azaz, Absalom unokája, ki Urielnek is neveztetik, Támár leánya. Lásd Kir. II. 14,27.
2 Krón 13,5
Lásd Móz. IV. 18,19.
2 Krón 13,8
azaz: mivel a népnek stb.
2 Krón 13,9
Lásd Kir. III. 13,33.
2 Krón 13,9
Lásd Kir. III. 12,31.
2 Krón 13,10
foglalkozásaikban mûködnek.
2 Krón 13,11
a papok a leviták segítségével.
2 Krón 13,12
Móz. IV. 10,9.
2 Krón 13,15
hadi lármát ütöttek.
2 Krón 13,19
melyek körötte fekvének.
2 Krón 13,20
halálos betegséget bocsátott rá.
2 Krón 13,22
életmódja, viselete. Lásd Kir. III. 15,3.
2 Krón 14
2 Krón 14,1
békében volt.
2 Krón 14,5
A héber szerint: a magasokat és a nap szobrait. Lásd Móz. III. 26,30.
2 Krón 14,13
Mások szerint: míg föl nem veheték magokat.
2 Krón 15
2 Krón 15,5
a járás-kelésben.
2 Krón 15,6
Ezen jövendölés közvetlen a babiloni fogságot megelõzõ idõre vonatkozik ugyan, de egyszersmind érdekli azon állapotot is, melyben az utolsó ítélet elõtt lesznek a zsidók. Most ugyan igaz Isten, pap és törvény nélkül vannak, mivel megvetették az evangéliomot, mely az Istent tökéletesen megismerteti, s mely a törvénynek teljesedése: mindazáltal az utolsó idõkben, midõn majd a nagy háborúságok a népek között (5. 6. v.) utat készítenek az Emberfiának eljövetelére (Máté 24,6.7.9.13. vesd össze Oze. 3,4.5.) elismerik igaztalanságukat, és a Megváltót föltalálják.
2 Krón 15,7
Vesd össze Luk. 21,19.
2 Krón 15,8
azaz: megújitá.
2 Krón 15,12
bement a templomba, s a bemutatott áldozat után szokás szerint megújitá a szövetséget.
2 Krón 15,15
azaz: elmondták az esküt, s ehhez átkot tettek azokra, kik azt megszegik. Lásd Kir. III. 8. r. 14-ik és 15-ik jegyz. A héber szerint: És egész Júda örûlt az esküvésnek.
2 Krón 15,16
Lásd Kir. III. 15,13.
2 Krón 15,19
A legtöbb irásmagyarázók ezen 35-ik évet a Júda és Izrael közt történt elszakadástól számítják, s így az Áza országlásának 15-ik évére esik.
2 Krón 16
2 Krón 16,1
Mások szerint: hogy senki bátorságosan ne juthasson Áza országához stb. Rámát határerõsséggé épité.
2 Krón 16,7
Te Istenben bizván, nem csak Izraelen, hanem szövetséges társain, a szírusokon is gyõzelmet nyertél volna.
2 Krón 16,9
Az Isten nézése itt mindenütt jelenlevõ erejét jelenti, melylyel minden teremtmények fölött uralkodik, és azokat megsegíti, kik benne bíznak.
2 Krón 16,10
Mások szerint: börtönbe, vagy õrültek házába vigyék.
2 Krón 16,10
A héber szerint: nyomott el, kegyetlenûl zsarnokoskodva.
2 Krón 16,12
Áza nem azért rovatik meg, mert az orvosok segélyéhez folyamodott; hogy ezt tiszteljük és használjuk, Isten akaratja (Sirák 38,1.); hanem, hogy õ csupán az orvosok tudományában helyezé bizodalmát, és nem az Istenben, kinek kegyelme egyedûl ad sikert az orvosi segélynek.
2 Krón 16,14
a holttesttel együtt, mint a héber szöveg kifejezi. Ezután a holttestek megégetése gyakrabban fordul elõ. Lásd Kir. I. 31,12. Krón. II. 21,19. Jerem. 34,5. Az itt említett temetés a király hamvainak eltakarítására vonatkozik.
2 Krón 17
2 Krón 17,3
mert jámbor volt, mint Dávid, eleste elõtt, életének elsõ éveiben.
2 Krón 17,6
mivel neki bátorodott jámbor életében. A jámbor annál biztosabban és elhatározottabban cselekszik, minnél jobban bízik Istenben, és mennél nagyobb haladást tõn az erényességben és isteni félelemben.
2 Krón 17,6
a bálványok berkeit. Vesd össze Kir. III. 22,44. Krón. II. 20,33.
2 Krón 17,9
A tanitó papok és leviták támogattattak a melléjök adott fejedelmek tekintélye által.
2 Krón 17,12
A héber szerint: koronavárosokat.
2 Krón 17,14
A héber szerint: fejedelmek ezer fölött, ezredesek.
2 Krón 17,16
azaz: ki az Úrnak önkéntesen szolgált, fogadásból szolgált. A többiek is zsold nélkül szolgáltak, mint ez általános szokás volt; hanem õk mint családfejedelmek köteleztettek a szolgálatra.
2 Krón 18
2 Krón 18,1
fia, Joram Ákáb leányát, Atáliát vevé feleségûl. E gonosz családdal kötött szövetkezése sok szerencsétlenséget hozott rá és népére. Lásd Krón. II. 19,2. 20,33. Egyébiránt ezzel vesd össze Kir. III. 22.
2 Krón 18,30
A héber szerint: szekerei.
2 Krón 18,33
A héber szerint: pánczélja foglalványai között.
2 Krón 19
2 Krón 19,4
beutazá az országot.
2 Krón 19,6
az itéletben nem az embernek vagytok képviselõi.
2 Krón 19,6
A héber szerint: Õ (Isten) van mellettetek az itéletben. Lásd Móz. V. 1,17.
2 Krón 19,8
a fõitélõszékhez (10. 11. v. Vesd össze Móz. V. 17,8.9. 19,17.).
2 Krón 19,8
az egyházi ügyeket.
2 Krón 19,8
világi dolgokat.
2 Krón 20,9
A héber szerint: …itélék, midõn Jerusalembe visszajöttek (a fönebbi [4. v.] útból a királlyal). Némelyek szerint: itélék, és Jerusalemben laktak. Mások másképen.
2 Krón 19,11
a lelki, vallási ügyekben.
2 Krón 19,11
A héber szerint: elõljárókúl, tisztviselõkûl. Lásd Móz. V. 16,18.
2 Krón 20
2 Krón 20,1
ellen.
2 Krón 20,1
Némely kiadások szerint helyesebben: némely edomiták. (10. 22. v.)
2 Krón 20,2
a holttengeren túli.
2 Krón 20,2
átalában a keleti országokból.
2 Krón 20,5
a király a nép tornáczában állott emeltebb helyen a papok tornácza elõtt, mely itt újnak neveztetik, mivel eddig a vétkek által elavúlt, s most a bûnbánat által vala megújitandó, mint eredetileg volt (sz. Jerom.).
2 Krón 20,9
a büntetés.
2 Krón 20,9
melyben a te hatalmad van.
2 Krón 20,10
az edomiták.
2 Krón 20,10
Lásd Móz. V. 2,1.18.19.
2 Krón 20,13
A zsidók köz inség és szorongattatás idején gyakran kisdedeikkel jelentek meg az Isten elõtt, hogy az ártatlanok siránkozó könyörgése által rajta némi szent erõszakot tegyenek, a mi, mint Tertullián mondja, kedves neki. Lásd Judit 4,9. Joel. 2,16.
2 Krón 20,15
nem magatok, hanem Isten ügyében harczoltok.
2 Krón 20,16
tulajdonképen a völgy végénél; a patakok és völgyek ugyanegy névvel bírnak a szent írásban, mivel a hegyes Palesztina völgyeiben közönségesen patakok is folynak.
2 Krón 20,21
A héber szerint: szent ékességben.
2 Krón 20,23
Forditásunk szerint: a szövetséges ellenség egymás közt meghasonlott, és egymást konczolá föl, úgy, hogy az Izrael fiai ellen intézett cselbe magok estek. Némelyek pedig így fordítják: hogy egy lesben álló rablócsoport ütött rájok és veré meg õket, mi által oly zavar és egyenetlenség támadt közöttük, hogy egymást öldökölték.
2 Krón 20,24
a Szisz halmára. (16. v.)
2 Krón 20,26
a hála és dicséret völgyében.
2 Krón 20,36
Tarzis (tulajdonképen Tartesszus Spanyolországban) itt átalában vétetik minden távol fekvõ tengerpart helyett. Lásd Kir. III. 22,49. hol Ofir van.
2 Krón 21
2 Krón 21,2
A héber szerint: Azarjahu.
2 Krón 21,7
Dáviddal.
2 Krón 21,7
Dávidnak.
2 Krón 21,7
jeles ivadékot, mely jó példává világít.
2 Krón 21,11
bálványozásra.
2 Krón 21,12
De Illés már Josafát alatt elvitetett a földrõl… valószinûleg megjelent, mint késõbb a megdicsõülés hegyén (Máté 17,3.), Elizeusnak vagy más prófétának, s annak adá az irást, hogy Jóramhoz elvigye. Igy magyarázzák ezt közönségesen az irásértelmezõk.
2 Krón 21,16
bátorságát.
2 Krón 21,17
ki a következõ részben Okoziásnak és Azariásnak neveztetik.
2 Krón 21,20
Mások szerint: siratatlanúl, gyászolás nélkül temették õt el stb.
2 Krón 22
2 Krón 22,1
az országra és a király birtokaira.
2 Krón 22,2
huszonkét évesnek kellett lennie, mint Kir. IV. 8,26. írva van, mert atyja csak 40 évet élt (Krón. II. 21,20.); így van a szírus és arabs fordításokban is.
2 Krón 22,7
Isten megengedõ akaratja az õ szerencsétlenségére.
2 Krón 22,8
Okoziásnak.
2 Krón 22,9
Megöletvén Jehu által Jóram, Izrael királya, Okoziás Szamaria tartományában lappangott, s rejtekébõl kivonatván, hogy Jehu parancsából megölessék, Gáver hegyére vitetett; itt sebet kapván, Mageddóba futott, hol meg is halt. Igy egyenlíthetõ ki e hely és Kir. IV. 9,27.
2 Krón 22,9
A héber szerint: mivel azt mondták, hogy Josafát fia stb.
2 Krón 22,10
Okoziás fiait.
2 Krón 22,11
Lásd Kir. IV. 11,2.
2 Krón 22,11
A héber szerint: …elrejté õt, hogy meg ne ölje Atália, el vala stb.
2 Krón 23
2 Krón 23,2
mindnyájan.
2 Krón 23,5
a templom kapuiban.
2 Krón 23,5
fõkapunak. Lásd Kir. IV. 11,6.
2 Krón 23,6
a nép tornáczában Isten elõtt csendesen várjon szent elmélkedésben. Ezek az ifjú király hivei voltak a népbõl, kiket hihetõleg Jojada nyert meg részére.
2 Krón 23,8
a mint a sor szombaton rájuk jött.
2 Krón 23,8
kik egész héten õrt állottak.
2 Krón 23,10
az õrtálló levitákat.
2 Krón 23,13
a papok tornáczában.
2 Krón 23,15
Mások szerint: helyet csináltak neki.
2 Krón 23,18
felügyelete alatt.
2 Krón 23,18
kiknek Dávid jelölte volt ki szolgálatjokat.
2 Krón 24
2 Krón 24,6
Lásd Móz. II. 30,13. Kir. IV. 12,4.
2 Krón 24,7
még Joram- atyjoknak életében; mert lásd Krón. II. 21,17.
2 Krón 24,7
adományoztattak szent fogadásból.
2 Krón 24,16
Dávid házával.
2 Krón 24,17
kik, mint akkori fölvilágosodottak, az idõ szelleméhez képest a bálványoknak hódoltak.
2 Krón 24,17
kétszinû hódolattal járúltak eléje.
2 Krón 24,17
a kéjelgõ udvarnokok szabadságot kértek a gyenge királytól, hogy bálványberkeket alakíthassanak, melyben azután fajtalanság által bálványaikat tisztelhessék. Joás ezt megengedte, mi, ha Jojada él, nem történt volna meg. Annyi függ egy jólelkû embertõl.
2 Krón 24,18
az Úr haragja.
2 Krón 24,20
Lásd Bir. 6,34.
2 Krón 24,20
Máté 23,35. és Izai. 8,2. Barakiás fiának neveztetik, a ki tán nagyatyja volt; vagy Jojada is viselé a Barakiás nevet, mely istenáldást jelent. Lásd Krón. I. 1. r. 2-ik jegyz.
2 Krón 24,20
az áthágás.
2 Krón 24,24
az izraeliták.
2 Krón 24,24
büntetést tõnek e háború által, melyben õ megsebesíttetett (25. v.).
2 Krón 24,24
a szírusok.
2 Krón 24,25
Mások szerint: sebekben, betegségben.
2 Krón 25
2 Krón 25,7
Izrael Efraimnak is neveztetik, mert ez egyik fõnemzetség volt benne.
2 Krón 25,11
az edomiták.
2 Krón 25,13
Szamariától, a hova már megérkeztek 10. v.
2 Krón 25,17
Lásd Kir. IV. 14,8.
2 Krón 25,24
a kincstárnoknál, ki Obededom utódja volt, (lásd Krón. I. 26,15.) vagy maga úgy neveztetett.
2 Krón 26
2 Krón 26,5
ki mint próféta beláthatott az isteni dolgokba.
2 Krón 26,5
Ezt azon Zakariás fiának tartják, kit Joás megöletett. Krón. II. 24,21.
2 Krón 26,7
A héber szerint: meuniták; talán a minaeiták, Boldog Arábiában.
2 Krón 26,8
A héber szerint: meuniták; de némelyek ammonitáknak is olvassák.
2 Krón 26,9
fölötte és mellette.
2 Krón 26,9
A héber szerint: kiszögellésén, szegletén. Lásd Ezdr. II. 3,19.20.24.25.
2 Krón 26,10
az ott legelõ nyájak védelmére.
2 Krón 26,11
A héber szerint: tiszt, (ki talán a lajstromjegyzést vitte).
2 Krón 26,11
E tisztek hajták végre az összeirást.
2 Krón 26,15
hajító-gépeket.
2 Krón 26,23
a sirboltok mellett való földön, és nem a sirboltokban.
2 Krón 27
2 Krón 27,2
jóillatú szert gyujtani, mint ezt atyja vétkesen cselekvé. Krón. II. 26,16.
2 Krón 27,2
bálványozás által.
2 Krón 27,3
a templom közelében. Lásd Ezdr. II. 3,26.
2 Krón 27,5
Lásd Móz. IV. 11,32. 25-ik jegyz.
2 Krón 28
2 Krón 28,2
Baaloknak.
2 Krón 28,3
Lásd Józ. 15,8.
2 Krón 28,3
Lásd Kir. IV. 16,3.
2 Krón 28,3
A héber szerint: elûzött.
2 Krón 28,6
Izrael királya.
2 Krón 28,10
A héber szerint: …legyenek; nincs-e magatoknak vétketek a ti Uratok Istenetek ellen?
2 Krón 28,15
Nagyszerû példája az emberszeretõ részvétnek.
2 Krón 28,16
A héber szerint: királyaihoz, értsd: királyához.
2 Krón 28,19
A héber szerint: Izrael királyaért; vedd itt tágasabb értelemben; vagy pedig: a királyért, ki oly istentelenûl cselekvék, mint Izrael királya.
2 Krón 28,19
Júdát.
2 Krón 28,19
azaz: bálványozásra vitte, s ez által az isteni segítségtõl megfosztotta. Lásd Móz. II. 32,25.
2 Krón 28,20
A héber szerint: szorongatá õt és nem erõsité. Kir. IV. 16,7.8. szerint Teglatfalnaszár megszabadítá Ákázt Szíria és Izrael királyának kezeibõl. Hanem a pogány szövetséges csakhamar megváltoztatta gondolkozását, Ákáz ellen fordúlt, ki õt a templom, királyilak és nemzet kincse által akarta békeségre bírni. – Igy fenyiti Isten a királyokat háború által, ha vallásukat a korszellem divatvallásával cserélik föl, Isten törvényeit megvetik, és azon isteneknek hódolnak, melyeket önmagoknak készitettek. Bár az ily büntetéseket minden fejedelem szeme elõtt hordozná és megtanúlná, hogy minden boldogsága, országának kül- és belbátorsága az õ népének vallásán alapszik, és Isten elveti õt, ha õ az Istent és ennek törvényét elveti.
2 Krón 28,23
az õ hiedelme szerint. Az istentelen örömest keresi magán kivûl szerencsétlenségének kútfejét, holott azt egyedûl önmagában, megromlott szivében kellene keresnie.
2 Krón 28,24
azok érczét összetörvén.
2 Krón 28,24
Végre az igaz Isten tiszteletét sem engedte meg.
2 Krón 29
2 Krón 29,3
kijavitá.
2 Krón 29,5
mindazt, mi a bálványozásra vonatkozik.
2 Krón 29,6
az Istenhez.
2 Krón 29,7
A tornácznak ugyan nem voltak ajtai, hanem a szentélybe nyiló szárnyajtók még a tornácz ajtaiúl tekinthetõk.
2 Krón 29,13
ki szinte Kaat fiai közõl vala. Móz. II. 6,18.22.
2 Krón 29,17
magába a szentélybe, miután a tornáczot megtisztították.
2 Krón 29,22
A héber szerint: hinték bûnáldozatúl.
2 Krón 29,30
zsoltáraival.
2 Krón 29,31
áldozatokkal. Lásd Móz. II. 28,41. Kir. III. 13,33. 18-ik jegyz.
2 Krón 29,31
könyörgõ- és hálaáldozatokat. Lásd Móz. III. 1. r. 1-sõ jegyz.
2 Krón 29,33
béke- (könyörgõ- és hála-áldozatúl.)
2 Krón 29,34
azaz: míg Áron nemzetségébõl elegendõ számú férfiakat találtak és papokká szenteltek; mert az Istenrõl való elfeledkezésnek elõbbi idejében szétoszlottak Áron maradékai, és sokan más foglalkozáshoz kezdtek, mivel a templomban nem volt többé szolgálatjok.
2 Krón 29,34
Vesd össze Móz. II. 29. Móz. IV. 8. A héber szerint: mert a leviták igazabbak (buzgóbbak) voltak a magok megszentelésében, mint a papok.
2 Krón 29,36
sietve.
2 Krón 30
2 Krón 30,1
Akkor Ozeás uralkodott Izraelben, ki kevésbbé volt istentelen, mint elõdei, és mivel kevéssel elõbb szorongatták az asszíriusok, hihetõleg félelembõl megengedé, hogy nemzetségei Jerusalemben ünnepelhessék a húsvétet.
2 Krón 30,2
Krón. II. 29,34.
2 Krón 30,3
az elsõ hónapban.
2 Krón 30,3
nem voltak még elegendõk az áldozatokhoz.
2 Krón 30,4
a javaslat.
2 Krón 30,6
azaz: hozzátok, kik nem vitettettek el azokkal. Lásd Kir. IV. 15,19.29. Krón. I. 5,26.
2 Krón 30,10
Hasonlóképen járnának az ily hirnökök mai nap is, ha az úgynevezett mûvelteket, kik az izraelitákhoz hasonlólag, az isteni törvényt csak annyiban fogadják el, a mennyiben eszökkel vagy inkább esztelenségökkel megegyezõnek vélik, – a keresztény istenitiszteletben való buzgó részvétre szólítanák. Az idõk hasonlítanak egymáshoz: hanem az Isten itéletei is.
2 Krón 30,11
A héber szerint: megalázván magokat.
2 Krón 30,11
csak kevés számú, s hihetõleg szegény és tanulatlan emberek.
2 Krón 30,15
A héber szerint: megszentelték magokat, – megszégyenûlvén, t. i. restségük és lanyhasságuk miatt, miután látták a nép készségét és buzgalmát.
2 Krón 30,17
A nép közõl sokan voltak még tisztátalanok, mert a tisztulásról szóló törvény már többé nem tartatott meg; a tisztátalanság miatt a Fázét csak a jövõ hónapban (Móz. IV. 9,10.11.) kellett volna megtartaniok, de erre nem kényszeríttettek; csakhogy a húsvéti bárányt ne magok ölnék meg, a mi különben minden családfõ dolga volt (Móz. II. 12,6.), hanem a leviták által öletnék meg, kik aztán a vért a papoknak nyujtanák át elhintés végett.
2 Krón 30,18
mint tiszták (Lásd Móz. IV. 9,10.11.), hanem mint tisztátalanok, mint Júda népe.
2 Krón 30,20
tiszta gyanánt nézte, mi abból tûnik ki, hogy nem haltak meg.
2 Krón 30,22
kik az Úr ismeretével bírtak, ki õket kötelességeik buzgó teljesítésére ösztönözte.
2 Krón 30,26
fõkép a tíz nemzetség részvétére vonatkozólag, melyek Salamon után Júdától elszakadtak, és többé az ünnepeket nem tartották meg.
2 Krón 30,27
Lásd Móz. IV. 6,24.
2 Krón 31
2 Krón 31,2
azaz: a templomban, mely az Úr táborának tekintendõ az üdvösség ellenségei ellen.
2 Krón 31,4
a nélkül, hogy elláttatásukról gondoskodni kelljen.
2 Krón 31,6
Lásd Móz. III. 27,30.
2 Krón 31,12
algondviselõ.
2 Krón 31,13
fõfelügyelése alatt.
2 Krón 31,13
„kikhez mindezek tartoznak vala“ nincs meg a héber szövegben.
2 Krón 31,14
azokra, a mik különösen magára az isteni szolgálatra ajándékoztattak.
2 Krón 31,16
A kisdedek három évig szoptak. Lásd Makk. II. 7,27.
2 Krón 31,19
a levita-városok körûl, melyeknek környéke bizonyos határig szinte a levitáké volt.
2 Krón 32
2 Krón 32,1
A héber szerint: Ezen dolgok és ezen hûség után. Miután Ezekiás Isten dicsõségére az igaz religiót visszaállitotta, Isten az õ hûségét az asszíriai király betörése által akarta megpróbálni, és erényét a szorongatásban megtisztítani.
2 Krón 32,4
Némelyek Cedront értik, mely akkorra lecsapoltatott; mások egy csatornát.
2 Krón 32,5
a várdát.
2 Krón 32,12
az Istennek.
2 Krón 32,20
alázatosan könyörögtek a káromlás ellenében.
2 Krón 32,21
Isten a kevélységet megbünteti s az alázatosságot fölmagasztalja.
2 Krón 32,24
csodajelt. A héber szerint: …Az Úr szólott neki (a próféta által) és jelt ada stb.
2 Krón 32,29
A héber szerint: igen sok.
2 Krón 32,30
tó éjszaknyugatra Jerusalemtõl.
2 Krón 32,30
Némelyek szerint: kifolyását.
2 Krón 32,31
a napárnyék visszatérésérõl lásd Kir. IV. 20,9.
2 Krón 32,31
magára hagyá Isten õt próbáúl, s igy titkos kevélysége, mely szivében volt, napfényre jött.
2 Krón 32,33
tiszteletbõl és hálából.
2 Krón 33
2 Krón 33,2
A héber szerint: elüzött.
2 Krón 33,5
minden csillagainak.
2 Krón 33,11
Tartan, Sargonnak fõparancsnoka küldetett Manasszes ellen. Izai. 20.
2 Krón 33,14
délkeleti völgy Jerusalem mellett.
2 Krón 33,14
azaz: halomig, egy része a Sion hegyének.
2 Krón 34
2 Krón 34,3
kezdé megtisztítani a faragott és öntött bálványképektõl, mint a héberben van.
2 Krón 34,4
Némelyek szerint: a nap oszlopait.
2 Krón 34,4
A héber szerint: az öntötteket is.
2 Krón 34,5
a bálványpapok.
2 Krón 34,6
Izrael országában is, melynek lakosai legnagyobb részt az asszíriai fogságra vitettek, leronta mindent, mi csak a bálványimádásra vonatkozott.
2 Krón 34,7
A héber szerint: a nap oszlopait, (a nap tiszteletére emelt oszlopokat, annak sugárképeit).
2 Krón 34,13
Némelyek szerint: a teherhordozók fölött is voltak, és fölügyeltek minden munka végbevitelére, s a leviták közõl (mások) irnokok, tisztviselõk és ajtónállók valának.
2 Krón 34,21
tulajdonképen: tegyetek kérdést.
2 Krón 34,26
azaz: kérdést tenni.
2 Krón 35
2 Krón 35,3
kiknek oktatására Izrael fiai ismét az Úrnak szentelék magokat.
2 Krón 35,3
A frigyszekrény Ákáz alatt, ki a templomban bálványokat állíta föl, jámbor papok által Olda férjének házába vitetett. (Jerom.)
2 Krón 35,3
ezután itt nyugton maradjon. Lásd Krón. II. 6,41.
2 Krón 35,5
a szentély mellett, mert benne a levitáknak nem volt szolgálatjok.
2 Krón 35,6
A héber szerint: készitsétek el atyátokfiainak (a Fázét és egyéb áldozatokat stb.) 5. 7. 11–15. v.
2 Krón 35,6
Szó szerint: Mózes keze által.
2 Krón 35,7
melyek Fázéúl megölettek.
2 Krón 35,7
egyéb áldozatokra.
2 Krón 35,8
Helciás volt a fõpap, a más kettõ valószinûleg a papi osztályoknak legidõsebb feje volt.
2 Krón 35,8
bárányokat és gödölyéket.
2 Krón 35,11
Ezt különben a papok tették, de lásd Krón. II. 29,34.
2 Krón 35,12
az égõáldozatokat a kisebb állatokból, családok szerint, melyekhez tartoztak. A családok átadták a papoknak, kik azokat az égõáldozat oltárára tevék.
2 Krón 35,12
melyek közõl szinte több égõáldozatra volt szánva.
2 Krón 35,13
mikre a marhák egy része fordíttatott.
2 Krón 35,15
szolgálatjokban mûködtek.
2 Krón 35,15
a szent énekek énekeseinek parancsa szerint; mint eredetileg rendeltettek. Lásd Krón. I. 25. r.
2 Krón 35,18
Joziás nemes bõkezûségére vonatkozólag. 7. 8. v. (Jerom.).
2 Krón 35,20
a megerõsített Circesium vagy Carcusium város ellen, t. i. az asszíriusok vagy babiloniak ellen.
2 Krón 35,21
Jeremiás gyõzelmet jövendölt Nékaónak Karkamis ellen, a mirõl az egyiptomi királynak tudomása volt. (Jerom.)
2 Krón 35,24
a harczi szekérbõl.
2 Krón 35,25
gyászverseket.
2 Krón 35,25
t. i. Jeremiás gyászverseit egyéb gyászeseteknél is énekelni.
2 Krón 35,25
egy elveszett gyüjteményben, mert hogy Jeremiásnak siralmai, melyeket birunk, azok volnának, gondolni sem lehet.
2 Krón 36
2 Krón 36,3
három hónappal Joziás halála után.
2 Krón 36,6
de kevés idõ múlva ismét szabadon bocsátá (Kir. IV. 24,1.). Ezzel kezdõdik a fogságnak Jeremiás által megjövendõlt hetven esztendeje.
2 Krón 36,7
Mások szerint: palotájába. Lásd Dán. 1,2. Ezdr. I. 1,7.
2 Krón 36,8
ki Koniásnak, Jekoniásnak is neveztetik. Jerem. 22,24.
2 Krón 36,9
Kir. IV. 24,8. szerint: 18 esztendõs, mint némely kéziratok- és fordításokban itt is tétetik. Mások ezt úgy igyekeznek kiegyenlíteni: hogy Joakin az együtt-kormányzást nyolcz éves, az egyeduralkodást tizennyolcz éves korában kezdette.
2 Krón 36,10
Lásd Kir. IV. 24,17.
2 Krón 36,13
hogy hû alattvalója lesz.
2 Krón 36,15
a legrégibb idõktõl fogva mindig intvén õket.
2 Krón 36,16
nem lehetett többé rajtok segíteni.
2 Krón 36,20
Círus.
2 Krón 36,21
Lásd Jerem. 25,11. s köv.
2 Krón 36,21
megnyugovék a mûveltetéstõl.
2 Krón 36,21
Igy volt ez megjövendõlve Móz. III. 26,34. Jerem. 25,11.12. 29,10.11.
2 Krón 36,22
Világ ter. u. 3468. Kr. e. 536. évb.
EZDRÁS ELSÕ KÖNYVE.
Ezen könyv szerzõje Ezdrás, Száraiás fõpap (Ezdr. I. 7,1. Kir. IV. 25,18.) unokája, Istentõl ihletett s a törvényben igen jártas férfiú, miért serény irástudónak is neveztetik (7,6.). E könyvnek 1–7. fejezetében leirja a zsidók egy részének (Júda és Benjamin nemzetségének) visszajövetét a babiloni fogságból Jerusalembe, és a templom isméti fölépûlését és befejezését, mely az elégördûlt akadályok daczára is megtörtént; ezen események folyama húsz évet foglal magában, úgymint Círus uralkodásának elsõ évétõl (világ ter. u. 3468. Kr. e. 536. évtõl) Darius Hisztaszpesz király hetedik éveig (világ ter. u. 3489. Kr. e. 515. évig). A hetedik résztõl végig elbeszéli saját tetteit, a zsidók második telepének az õ vezetése alatt történt visszajövetét a hosszúkezû Artaxerxes király hetedik évében; (világ ter. 3547. Kr. e. 457. évb.) a mózesi istenitiszteletnek és Izrael országának helyreállitását. – Valamint a zsidó úgy a keresztény egyház is kezdettõl Ezdrást tartotta e könyv szerzõjének.
Ezdr 1
Ezdr 1,1
Babilonban, országlásának elsõ évében. Elõbb már 28 évig uralkodott Persiában. Õ volt alapítója a nagy persa világuralomnak, mely az asszíriait és kaldeit követte, s utána a görög következett Sándor alatt. Õ majdnem az egész akkori mûvelt világ fölött uralkodott.
Ezdr 1,2
Lásd 1-sõ jegyz.
Ezdr 1,3
az igaz Isten.
Ezdr 1,4
azok t. i. kik fogságra vitettek és gyermekeik, kik önként visszamenni nem akartak.
Ezdr 1,4
a ki t. i. fölmegy.
Ezdr 1,6
a templom számára (4. v.).
Ezdr 1,8
A héber szerint: Mitridatesnek, a kincstárnoknak keze által.
Ezdr 1,8
Szasszabázár persa név Zorobabel helyett (Ezdr. I. 2,2.), ki a zsidóknak vezére s a templomnak újra fölépítõje volt. Lásd Zak. 4,9. Ezdr. I. 3,2. 5,2.14.) Ez Dávid utódja volt (Máté 1,12.) és persa helytartó Júdeában.
Ezdr 1,9
áldozathoz való kés.
Ezdr 1,11
A 9. és 10. versben kevesebb van, valószinûleg mivel ott csak a jelesebbek említtetnek.
Ezdr 2
Ezdr 2,1
Júdeának, vagy Kaldeának, a hol fogva voltak.
Ezdr 2,2
a vezérrel. Ezdr. I. 1,8.
Ezdr 2,2
a fõpap.
Ezdr 2,2
valószinûleg különbözõ Ezdrás második könyvének szerzõjétõl. Vesd össze Ezdr. II. 7,5.7.
Ezdr 2,2
Talán a ki Eszter 2,3.-ban említetik, ki késõbb ismét visszatért Szúszába.
Ezdr 2,3
maradékai.
Ezdr 2,6
A héber szerint: Jesua.
Ezdr 2,29
Nébo (Nábo) város lakosainak utódjai. Lásd Ezdr. II. 7,33.
Ezdr 2,33
Három város neve Benjamin nemzetségében. Lásd Krón. I. 8,12.
Ezdr 2,43
azaz: ajándékozottak, a szentély szolgái. Lásd Krón. I. 9,2. Józ. 9.
Ezdr 2,55
Lásd Kir. III. 4.
Ezdr 2,59
kaldei városok nevei.
Ezdr 2,59
a következõk. Azon izraeliták utódaiknak tartattak, kik Szalmanaszár alatt vitettek az asszíriai fogságra; ezek elvesztették nemzetséglajstromjokat s igy Izraeltõl származásukat nem tudták bebizonyítani.
Ezdr 2,61
leányai nevérõl, azaz, Berzellai nevérõl.
Ezdr 2,63
azaz: a kormányzó vagy helytartó, valószinûleg Zorobabel, valamint e nevet Nehemiás is viselte. Lásd Ezdr. 8,9. 10,1.
Ezdr 2,63
a papok áldozatrészébõl.
Ezdr 2,63
A héber szerint: mignem pap támad Urimmal és Tummimmal (Móz. II. 28,30.), ki azáltal Istent e papok felõl megkérdezze. A babiloni fogság után nem nyilatkozott Isten e szent sors által, azért nem volt oly pap.
Ezdr 2,64
a fön elõadott szám összesen csak 29,818; a felül valók hihetõleg a tíz nemzetségbõl teltek ki, s itt nem tétettek a számba, mivel származásukat nem tudták kimutatni.
Ezdr 2,69
Lásd Krón. I. 29,7.
Ezdr 2,69
Lásd Kir. III. 10,17.
Ezdr 3
Ezdr 3,2
a fõpap, Száraiás unokája. Kir. IV. 25,18.
Ezdr 3,3
régi helyére.
Ezdr 3,4
Lásd Móz. III. 23,34. s köv. Móz. IV. 29,12–38. Az elsõ, vagyis Nizan (marczius) hónapban indultak ki. Hat hónap telt el részint az úton, részint az új megtelepedésnél az országban. S mivel a hetedik hónapban a törvény szerint sátoros ünnepet kellett tartani, ezzel kezdték meg vallási ünnepeiket. A hála és szeretet mily érzelmeit költhette fel bennök ez ünnep, melyet atyáik honában elõször ismét megtarthattak.
Ezdr 3,8
a világ ter. u. 3469. Kr. e. 535. évb.
Ezdr 3,8
hogy felügyeljenek s az épitõket ösztönözzék.
Ezdr 3,9
Némelyek szerint: Cedmihel fiai, Odovia fiai. Ezdr. I. 2,40.
Ezdr 3,10
az általa készitett zsoltárokkal.
Ezdr 3,12
és láthatták is, mert csak 53 évvel elõbb rontatott az le (lásd Kir. IV. 25,9.) Kr. e. 588. óta. A fogság 70 éve az elsõ elhurczoltatástól számitandó (Kir. IV. 24,1.)
Ezdr 3,12
mert észrevették, hogy ez a második templom az elsõnek fényéhez nem lesz hasonló. Valóban hátrább is állt az elsõnél, mind a mellett, hogy késõbb Heródes király épitései által terjedelemre nézve nyert. Hasonlóképen mondható ez a lelki templomról, a keresztény anyaszentegyházról is, melynek amaz elõképe volt (Pét. I. 2,5.). Kezdetben, mikor még kisebb volt terjedelemben, annál gazdagabb volt hiveinek erényeiben. Most pedig terjedelemre nézve ugyan nagyobb, de aránylag nincsenek erényekben annyi dús hivei.
Ezdr 3,12
kik nem látták az elsõ templomot. Egyébiránt Aggeus próféta is (2,10.) gerjeszté és nevelé örömüket, azt jövendölvén, hogy e második templom dicsõsége felül fogja múlni az elsõét, mi annyiból teljesûlt, mert Krisztus abban lépett föl és tanított.
Ezdr 4
Ezdr 4,1
A szamaritanusok (Kir. IV. 17,24. s köv. Vesd össze alább 4. 9. 10. v.).
Ezdr 4,2
ezen Istennek. Lásd Kir. IV. 17,32. köv.
Ezdr 4,2
Lásd Kir. IV. 17,24. 19,37.
Ezdr 4,3
együtt, közösen a pogányokkal, mint a szamaritánusok is szintén azok voltak.
Ezdr 4,5
megvesztegették a persa király tanácsadóit a zsidók ellen.
Ezdr 4,5
a zsidók szándékát.
Ezdr 4,5
még hátralevõ napjaiban.
Ezdr 4,5
Darius, Hisztaszpesznek fia, ki mindjárt Cambízes, Círus fia után kezdett uralkodni, vil. ter. u. 3483. Kr. e. 521. évb., tehát az akadály (Ezdr. I. 3,8.) 14–15. évig tartott.
Ezdr 4,6
Círus fia, ki különben Cambízesnek neveztetik; a persa uralkodók gyakran viseltek két nevet.
Ezdr 4,7
Ezen Artaxerxes (nagy harczoló) itt valószinûleg az a név, melyet a mágus Oropasztesz, ki magát Cambízes testvérének, Szmerdisznek adá ki, és öt hónapig uralkodott, trónraléptekor fölvett.
Ezdr 4,7
A héber szerint: aramei, tulajdonképen kaldei nyelven, mint alább 8. vers. Az aramei nyelv szírus és kaldei szólásmódra oszlott, s ez utóbbi szerint beszéltek Babilonban.
Ezdr 4,7
kaldei nyelven. A nevezett személyek tették föl a levelet a mint annak Reum és Szamszai által (8. v.) végrehajtani kellett.
Ezdr 4,8
„Beelteem“ némelyek szerint, fõjegyzõ.
Ezdr 4,8
A nevezett személyek készitették és hitelesítették a levelet; s mint ilyeneket teszi Ezdrás a levél homlokára.
Ezdr 4,9
Dina elõljárói; a többi ott nevezett népek azon telepek, melyeket Szalmanaszár Szamariában telepített meg, kik az ott maradt zsidókkal a szamariai népet tették. Ezek elõljáróinak volt része a levélben.
Ezdr 4,10
Ez valószinûleg más neve Aszor-Haddannak (2. v.) vagy Szalmanaszárnak.
Ezdr 4,10
az Eufratesen; Szamariában s a tiz nemzetségbõl álló ország egyéb tartományaiban.
Ezdr 4,10
a 9.10. vers teszi a levél föliratát.
Ezdr 4,11
a kaldeusban (mert a 8-ik verstõl egész 6,18.-ig e könyv kaldei nyelven van írva, valamint a 7,12–26. is), nincs köszöntés, de alatta értendõ.
Ezdr 4,12
a kald. szerint: alapokat rakván.
Ezdr 4,13
kárára lesz a királyi kincstárnak.
Ezdr 4,14
megemlékezvén a kenyérrõl, melyet a király szolgálatában eszünk, fizetésünkrõl. A só a régi korban sokszor használtatik fizetés gyanánt, innen a salarium a latin sal-tól.
Ezdr 4,18
Némelyek szerint a kaldeusban: fölbontatott és elolvastatott; mások szerint: persa nyelven tolmácsoltatott.
Ezdr 4,19
a történetkönyvek átvizsgálását.
Ezdr 4,20
Dávid és Salamon. Lásd Kir. III. 2,24. stb.
Ezdr 5
Ezdr 5,1
Lásd Agg. 1,1.
Ezdr 5,1
unokája. Lásd Zakar. 1,1.
Ezdr 5,1
lelkesítették õket a templomépítésre. Valószinûleg akkor léptek föl, miután Artaxerxes, az ál-Szmerdisz meghalván, kormányának minden rendelete megsemmisíttetett, s így Círus parancsa a templomépités iránt ismét teljes erejébe lépett.
Ezdr 5,2
buzdítván õket.
Ezdr 5,3
persa helytartó.
Ezdr 5,5
azaz: habár azok nevét, kik az épitést kezdék, kijelentették, mégis az isteni gondviselés õrködött a zsidók elõljárói fölött, hogy nem gátoltattak az épitésben.
Ezdr 5,5
a szamaritanusok.
Ezdr 5,5
abban egyeztek meg.
Ezdr 5,5
a zsidók.
Ezdr 5,6
A kald. szerint: az õk; többesben.
Ezdr 5,6
Ezek szamariai telepek voltak (Ezdr. I. 4,9.) Közõlük talán azért választattak a kormány tanácsosai, mert igen számosan lehettek.
Ezdr 5,8
a pogányok is nagy Istennek tartották Jehovát.
Ezdr 5,8
azaz: oly kõbõl, melyet már nem kell faragni, négyszegû kõbõl.
Ezdr 5,8
Lásd Kir. III. 6,6.
Ezdr 5,10
a kik hatalmat adtak.
Ezdr 5,14
Lásd Ezdr. I. 1,8.
Ezdr 5,16
a tisztviselõk nem említik az épités iránti tilalmat, mely az ál-Szmerdisz által adatott ki; valószinûleg mivel azt magok is érvénytelennek tartották.
Ezdr 5,17
a titkos levéltárban.
Ezdr 5,17
Szerencsés fejedelmek, kiknek oly szolgáik vannak, kik a nélkül, hogy uraik iránti kötelességeiket megszegnék, mindent elkövetnek, hogy az Isten dicsõségét és az alattvalók javát elõmozdítsák.
Ezdr 6
Ezdr 6,2
hol a persa királyok nyári palotája volt.
Ezdr 6,2
a medusok.
Ezdr 6,3
Itt a szentélyrõl, a templomházról van szó. Az itt elõadott mértékek nagyobbak az elsõ temploméinál (vesd össze Kir. III. 6,2.); de ezek, úgy látszik, nem elhatározó szabályúl, hanem annak kijelölésére adattak, mely mértéket ne haladjon túl a templom.
Ezdr 6,4
Lásd Ezdr. I. 5,8.
Ezdr 6,4
A kald. szerint: és egy rendet fából. Itt azon falról van szó, mely a papok tornáczát a népétõl elválasztá. Lásd magyarázatát Kir. III. 6,36. 47-ik jegyz.
Ezdr 6,5
Itt vége van az oklevélnek. A mi következik, az Darius további parancsa.
Ezdr 6,8
ezennel.
Ezdr 6,8
mit kelljen tennetek a zsidók azon véneinek.
Ezdr 6,9
A kald. szerint: kosokat.
Ezdr 6,9
A kald. szerint: …naponkint, és semmi el ne vonassék tõlök. Mások szerint: naponkint és csalás nélkül.
Ezdr 6,10
Hogy a hívek könyörgése sokat ér Isten elõtt, e pogány király is elismerte. Lásd Móz. II. 8,8. Tim. I. 2,1.2. Jerem. 29,7. Makkab. I. 12,11.)
Ezdr 6,11
az akasztás és keresztre feszités a persáknál gyakori büntetés volt. Lásd Eszter 2,23.
Ezdr 6,11
A kald. szerint: legyen árnyékszékké (gyalázattá). Lásd Dániel 2,5. Mások szerint: legyen a templomi kincstáré.
Ezdr 6,12
Lásd Kir. III. 9,3.
Ezdr 6,14
Artaxerxes, a hosszú kezû, ki a zsidókat igen kegyelte (Lásd 7. r. 1-sõ jegyz.). Úgy látszik alatta nyeré a templom belsõ fölszerelését, miután az épités a 15. v. szerint már Dárius 6-ik évében bevégeztetett.
Ezdr 6,15
melynek fél februárunk, fél marcziusunk felel meg.
Ezdr 6,15
Világ ter. u. 3489. Kr. e. 515.
Ezdr 6,18
Lásd Móz. IV. 3,6. 8,9.11.14. Itt megszûnik a kaldei szöveg.
Ezdr 6,19
Lásd Móz. II. 12.
Ezdr 6,20
mindnyájan tiszták valának, mi nem volt úgy Ezekiás napjaiban. Krón. II. 30,3.
Ezdr 6,21
azaz: kik a tisztátalan (Móz. IV. 35,34.) pogányságból a zsidóságra tértek át, és magokat körülmetéltették. Lásd Móz. II. 12,44.48.
Ezdr 6,22
tulajdonképen Persia, melynek tartománya volt Asszíria.
Ezdr 7
Ezdr 7,1
A héber szerint: Artazaszta, azaz Artaxerxes, a hosszú kezû (Longimanus), Darius unokája, Xerxes fia. A világ ter. u. 3540. Kr. e. 464. évb. kezdett uralkodni.
Ezdr 7,1
unokája vagy dédunokája. Száraiás 120 év elõtt öletett meg Nabukodonozor által. Ezen nemzetséglajstromban hat atya van elmellõzve. Lásd Krón. I. 6,7.8.
Ezdr 7,5
A héber szerint: a legfõbb pap fia.
Ezdr 7,6
azaz: gyakorlott, ügyes törvénytudó.
Ezdr 7,6
azaz: mint az Úr rendelte Ezdrás felõl.
Ezdr 7,7
Lásd Ezdr. I. 2,43.
Ezdr 7,7
a királylyal együtt.
Ezdr 7,7
a világ ter. u. 3547. Kr. e. 457. Mivel ez elõbbi rész Dárius 6-ik esztendejével (Kr. e. 515.) végzõdik, így a 6. és 7. rész közt 58 évnyi hézag marad. Ez idõköz alatt úgy látszik a zsidók elsõ buzgalma megfogyatkozott; miért Ezdrás szükségesnek látta õket a törvényben oktatni. Õ egy második zsidóteleppel ment hozzájok.
Ezdr 7,9
Ez nem igen nagy idõ oly karavánnak, mely asszonyokkal, gyermekekkel és nyájakkal költözik.
Ezdr 7,9
Lásd 6. v.
Ezdr 7,10
Ezdrás elõbb maga teljesítette, a mire másokat akart tanítani, nem úgy, mint az irástudók és farizeusok, kik Mózes székén ülvén, elmondják, mit kell tenni, de magok nem cselekszik. Máté 23,3.
Ezdr 7,12
Innen a 26-ik versig a szöveg kaldeus.
Ezdr 7,14
a szent szám szerint a persa királyoknak hét titkos tanácsosuk volt, kik a trón mellett állottak. Eszter 1,14.
Ezdr 7,14
hogy megvizsgáld.
Ezdr 7,17
t. i. gabonát, bort, olajat, sót, mint Darius is adott. Ezdr. I. 6,9. Vesd össze Móz. III. 2,2.13. Bir. 9,13.
Ezdr 7,19
állítsd az Isten színe elé.
Ezdr 7,22
egy talentom 3000 siklusból állt, egy ezüst siklus körülbelül fél forintot tett. Lásd Móz. II. 38,26.
Ezdr 7,22
Kor. Lásd Móz. IV. 11,32.
Ezdr 7,22
Bát. Lásd Kir. III. 7,26.
Ezdr 7,25
melylyel bírsz.
Ezdr 7,26
Itt vége a kaldeus szövegnek; a következõket Ezdrás mondja.
Ezdr 8
Ezdr 8,2
azaz: Fineesz fiainak nemzetségébõl.
Ezdr 8,2
Gerzom, a családfõ.
Ezdr 8,2
nem a hasonnevû próféta.
Ezdr 8,3
e melléklet különbözteti meg ezen Szekeniást az alább (5. v.) említettõl.
Ezdr 9,4
A héber szerint: Jahasziel.
Ezdr 8,13
kik utoljára csatlakoztak a költözõkhöz.
Ezdr 8,15
ismeretlen folyó.
Ezdr 8,15
papok ugyan voltak ott, de nem voltak egyszerû leviták, kikre az istenitisztelet tartásánál szinte szükség vala.
Ezdr 8,16
az értelmes tanítókat.
Ezdr 8,17
ki hihetõleg feje volt az azon vidéki levitáknak.
Ezdr 8,17
ismeretlen hely Babilonban.
Ezdr 8,17
Lásd Krón. I. 9,2.
Ezdr 8,22
Ezdrás nem mer kérni utazására védsereget a királytól, nehogy népében az igaz Isten hatalmáról és gondviselésérõl való meggyõzõdést megingassa; azért jól tudván mily sikerrel bir Isten elõtt a böjtölés és imádság, egyedül ezen fegyvereket használja védelmûl az uton ellenségei ellen. Mi is véd inkább minket láthatlan ellenségeinktõl életünk vándor utján, mint a folytonos társalgás Istennel az imádságban, s érzékiségünk gyengitése böjtölés és testi lelki sanyargatás által.
Ezdr 8,25
Babilonban, és Palesztinába nem akartak visszatérni.
Ezdr 8,26
Lásd Ezdr. I. 7,15–22.
Ezdr 8,27
Lásd Ezdr. I. 2,69.
Ezdr 8,28
ti az Úrnak vagytok szentelve, az õ szolgálatára.
Ezdr 8,28
szent szolgálatra vannak szánva.
Ezdr 8,36
ezek.
Ezdr 9
Ezdr 9,1
bálványozásaitól. Lásd Móz. V. 12,31. A zsidóknak ugyan szabad volt házasságra lépni az ammonitákkal, moabitákkal és egyiptomiakkal (Kir. III. 3,1.); de ezentúl ez is eltiltatott, nehogy a bálványozás kísértetébe essenek.
Ezdr 9,2
feleségeket.
Ezdr 9,2
kiknek jó példával kellett volna elõmenni, azok vétkeztek elõször.
Ezdr 9,3
Mások szerint: magánosan, leveretve; mindez a legnagyobb szomorúság jeléûl.
Ezdr 9,4
Lásd Móz. II. 29,39.41. Kir. III. 18,29.
Ezdr 9,8
biztos hely.
Ezdr 9,9
Lásd Ezdr. I. 7,28. hozzánk fordítá irgalmát.
Ezdr 9,9
kõfalat, biztosságot.
Ezdr 9,10
kegyességednek ennyi bizonyítékai után.
Ezdr 9,11
egyik végétõl a másikig egészen.
Ezdr 9,12
ne ragaszkodjatok ezen népekhez, s ne gondoljatok azzal, mi nekik hasznos lehetne. – De vajjon köteles-e minden ember felebarátjának javát elõmozdítani, akárki legyen ez, és vele jót tenni, mikor csak lehet? – Erre az a felelet: nem vagyunk kötelesek embertársaink iránt a szeretetnek oly küljeleit mutatni, melyek alkalmúl szolgálhatnának arra, hogy magunk is az elcsábitás veszedelmébe esnénk. Isten a zsidóknak minden közlekedést, rokonsági viszonyt, barátságot megtiltott a kánaáni föld népeivel, mert ezek által az õ népe könnyen bálványozásra s az evvel összekötött vétkekre és utálatosságokra csábitathatott volna. Ezen kivûl Isten végzése volt e népeket kiírtani a föld szinérõl, mivel bûneik mértéke már betelt. Lásd Móz. V. 7,2.3.
Ezdr 9,14
a gonoszra.
Ezdr 9,14
mi megtörténnék, ha ezt cselekednõk.
Ezdr 9,14
hogy az általad föntartott maradék sem szabadúlhatna meg, hanem elveszne.
Ezdr 9,15
melybe a tiltott házasságok által estünk.
Ezdr 9,15
nem menthetjük ki magunkat elõtted.
Ezdr 10
Ezdr 10,1
a nép tornáczában.
Ezdr 10,2
ki e részben nem volt vétkes, mert a házassági törvény megszegõinek alább írt jegyzékében õ nem találtatik, ámbár atyja és testvérei ott vannak. Nagy volt az õ hite és állhatatossága, hogy nem tekintvén a vérségre, a nép bûnét nyilván elismeri, s annak nevében bocsánatért esedezik.
Ezdr 10,2
A héber szerint: mivel még van remény Izraelre nézve.
Ezdr 10,3
az idegen feleségeket.
Ezdr 10,3
Az idegen, pogány nõkkel kötött házasság nem csak tilosnak, hanem érvénytelennek is tekintetett, mivel a törvénynyel ellenkezõleg köttetett. Az anyákkal együtt a gyermekek is elbocsátattak, mivel ha a gyermekek megtartattak volna, folyvást félõs volt, hogy az apák visszahivandották az anyákat is.
Ezdr 10,4
Ezdrás nem csak mély belátással és nagy törvénytudománynyal, hanem egyszersmind fölhatalmazással is bírt a persa királytól mind azt tenni, mit jónak látott. Mint ebbõl is látszik, õ nagy mérséklettel cselekedett, s nem fogott semmihez a vének beleegyezése nélkül.
Ezdr 10,6
Eliaszib fõpap vala.
Ezdr 10,8
elvétetik, a templom kincstára részére.
Ezdr 10,9
a kilenczedik hónapnak novemberünk második, és decemberünk elsõ fele felel meg, s ekkor Palesztinában hideg esõs idõ szokott lenni.
Ezdr 10,13
közõlünk sokan vétkeztek e részben.
NEHEMIÁS, VAGY EZDRÁS MÁSODIK KÖNYVE.
Ezen könyv csak annyiban neveztetik Ezdrás második könyvének, a mennyiben Zsidóország helyreállitásának története, melynek elõadása Ezdrás elsõ könyvében elkezdetett, ezen könyvben folytattatik. Szerzõje nem Ezdrás, hanem Nehemiás, ki Artaxerxes persa királynál (Ezdr. I. 7,11.) igen nagy tekintetben álló izraelita volt, kinek Isten nagy lelket, nemes szivet s társai iránt forró szeretetet adott, hogy õt népének vigasztalójává képezze, a mit neve is kifejez. Õ könyvében elbeszéli, hogy a zsidótelepnek rosz helyzete mikép inditá õt kétszeri utazásra Szúzából Jerusalembe, mint újitá meg a városnak az ellenség által lerontott falait, mint osztá el Judeában a lakhelyeket, irtá ki a visszaéléseket, mint hozá be és rendezé a jó szokásokat, s mint újitá meg Istennel a szövetséget. Õ, sz. Jeromos és más sz. atyák tanitása szerint, személyében szép elõképét állítja elé Krisztus Jézusnak, ki (Izai. 61,2.3.) mennyei Atyjától szintén azért küldetett, hogy a kesergõket Sionban vigasztalja, a régit megújítsa, s a szeplõtelen anyaszentegyházat megalapítsa.
Neh 1
Neh 1,1
Fél novemberünk- és fél decemberünkben.
Neh 1,1
a hosszúkezû Artaxerxes (Ezdr. II. 2,1.) 20-ik, világ ter. u. 3560. Kr. e. 444. évb.
Neh 1,1
a persa királyok téli palotájában.
Neh 1,3
Ez a háborgós idõk következménye volt, melyek Zorobabel és Ezdrás intézkedései után csakhamar bekövetkeztek. Palesztina t. i. a persa és egyiptomi királyok közötti háborúnak szinhelye volt, mi által nemcsak az ország átalában sokat szenvedett, hanem a szamariaiak is újra alkalmat nyertek a régi ellenségeskedést büntetlen folytathatni.
Neh 1,8
Móz. V. 30,1. s követk.
Neh 1,11
Artaxerxes király elõtt.
Neh 2
Neh 2,1
Marczius és aprilis felében.
Neh 2,1
Nehemiás itt a gazdasági év szerint számít, mely õsszel kezdõdött, s igy mind a két hónap t. i. a Kazleu (1,1.) Nizan Artaxerxes 20-ik évébe eshetett.
Neh 2,1
szomorú valék és levert. Mások szerint: és én különben nem voltam szomorú elõtte.
Neh 2,8
Némelyek itt a templom tornáczának kapuit értik, mások a templom melletti vár kapuit, mely a zsidó fejedelmek által késõbb kijavittatott s a romaiak által Antoniának neveztetett.
Neh 2,8
a mint az Isten jó keze, jóságos gondviselése, mely velem volt, engedé.
Neh 2,10
ki Horonaimban, egy moábi városban született (Izai. 15,5. Jerem. 48,34.), vagy Betóronban, Efraim nemzetségében, melynek osztályrésze akkor a szamariai tartományhoz tartozott. A zsidó történet-író, József szerint, Szanaballát építé a szamaritánusok templomát Garizim hegyén.
Neh 2,10
ki elõbb az ammanitáknál (jobban mondva az ammonitáknál) szolga (rabszolga) volt.
Neh 2,14
a város nyugati részére.
Neh 2,14
a héber szerint: a király tavához (melyet Ezekiás csináltatott) Krón. II. 32,3.30.
Neh 2,14
a fal romjai miatt.
Neh 2,15
tulajdonképen a völgyben. Lásd Móz. IV. 13,24.
Neh 2,16
kik késõbb a város és templom fölépitésén dolgoztak.
Neh 2,19
a mint látszik, mivel a várost erõsítitek.
Neh 2,20
maradandó nevetek.
Neh 2,20
Valamint Nehemiás nem hagyá magát elijesztetni a földi Jerusalem fölépítésétõl, úgy mi se engedjük magunkat föltartani a lelki Jerusalemnek, az Isten anyaszentegyházának épitésében, s a mi lelkünknek minden erény és igazság általi fölékesitésében. Sok ellenség igyekszik ugyan ebben gátolni, gúnyolnak és megvetnek minket, sõt lázítóknak is neveznek a király és elõljáróság ellen (Luk. 23,2.); de az ilynemû üldözések, melyeknek az igéret szerint ránk jõniök kell (Márk 10,30.), tévedésbe ne ejtsenek minket. Épitsünk Istennel, és csak az õ segélyében bízzunk; mert nála nélkül az építõk hiába épitenek (Zsolt. 126,1.)
Neh 3
Neh 3,1
a templomhoz legközelebbi kapu, melyen át az áldozatra szánt állatok vitettek a templomba.
Neh 3,1
fölavaták azt vagy az épitést vallásos szertartásokkal és áldozatokkal kezdették, mert az egésznek ünnepélyes fölszenteltetésérõl csak a 12. részben van szó.
Neh 3,1
a héber szerint: Meah (száz) toronyig.
Neh 3,2
a másik oldalon.
Neh 3,5
elvonták magokat a munkától.
Neh 3,7
úgyszinte a gábaoni stb.
Neh 3,7
A falnak azon részét a tartományi helytartó saját költségén építteté, vagy a szent város iránti különös tiszteletébõl, vagy Nehemiás iránti kedveskedésbõl.
Neh 3,8
Meltiás és segédei mellett.
Neh 3,8
megerõsíték Jerusalem kõfalát.
Neh 3,8
Ezen részt az ellenség nem rontá le. Némelyek szerint: és fölépíték Jerusalemet. stb. Mások másképen.
Neh 3,11
Egyik városrész keritésének felét.
Neh 3,12
kik valószinûleg leányörökösök voltak.
Neh 3,15
fölépíté.
Neh 3,16
Némely fordítók szerint: Aszuja taváig és egész Bet-Gibborimig.
Neh 3,17
az õ városrészének megfelelõ kerítést.
Neh 3,19
egy más, neki kijelölt részt.
Neh 3,19
Némelyek szerint: a szegleten álló fegyverház magasának ellenében.
Neh 3,20
Mások szerint: Utána nagy fáradsággal.
Neh 3,26
Lásd Krón. II. 27,3.
Neh 3,30
lakásának ellenében a templomban.
Neh 3,31
A nyáj-kapunál (1. v.) kezdett a fõpap építeni. Tehát a kõfal épitése a város körûl egészen le van írva. A lakosok minden osztálya részt võn az építésben. Ily buzgón járúljanak a keresztények is a lelki Jerusalemnek, az anyaszentegyháznak épitéséhez. A pásztorok menjenek elõ példájokkal, a hivek pedig kövessék õket. Az épûlet alapja maga Krisztus Jézus, mire mindenki oly munkát tegyen, mely a tûzpróbát kiállja. Kor. I. 3,6. s követk.
Neh 4
Neh 4,2
rövid idõ alatt.
Neh 4,5
A szenteknek ilyen és hasonló könyörgése korán sem harag és boszúvágyból eredt átkozódás, hanem inkább azon büntetésnek jövendölése, melyet Isten a megrögzött gonoszokra bocsát, kik az õ szenteit megvetik és üldözik. Azért ránk nézve erkölcsi szabályúl az nem szolgálhat: sõt kötelesek vagyunk ellenségeinknek is megbocsátani, érettök imádkozni, hogy Isten ne a szerint büntesse õket, a mint velünk bántak.
Neh 4,8
Némelyek szerint: és azt hirtelen megrohanják. Mások másképen.
Neh 4,9
a jámbor, ha bajba jut, mindenek elõtt Istenhez folyamodik, és a földi eszközöket csak az isteni segélyben bizva használja bajai elháritására.
Neh 4,9
Üdvösségünk láthatlan ellenei, a sötétség hatalmasságai, hasonlitanak a zsidók ezen ellenségeihez. Õk gúnyolnak midõn jobbúlásunkon munkálkodunk, és nem hiszik, hogy az nekünk sikerûl. És ha Isten kegyelmével még is gyõzünk, s az üdv útjára lépünk, erõvel meg akarnak rohanni, hogy munkánkat lerombolják. Azért ha az üdv útján járunk, ne bizzuk el magunkat biztosságunk iránt, hanem a láthatlan ellenség ellen annál inkább készek legyünk, vigyázzunk és imádkozzunk, hogy a vesztünkre törõ ravasz ellenség ármányai be ne hálózzanak.
Neh 4,10
azaz: Júda, a zsidók.
Neh 4,16
Júdának egész háza mögött voltak.
Neh 4,18
mikor? lásd a következõt.
Neh 4,22
az õrködésben.
Neh 4,23
ha valami tisztátalanságba keveredvén, mosdania kellett. Némelyek szerint: mindenik fölhagyott a mosdással. Mások másképen.
Neh 5
Neh 5,1
a szegényeknek a gazdagok ellen.
Neh 5,2
adjuk el õket, és vegyünk gabonát, hogy életünket föntarthassuk. A legvégsõ szükségben az apa eladhatta gyermekeit (Móz. II. 21,7.); de ezek csak hat évig lehettek rabszolgák (Móz. II. 21,2. Móz. V. 15,12.). Mások forditása szerint: Honnan veszünk gabonát, hogy együnk és éljünk?
Neh 5,4
A mint a következõkbõl kitûnik, a gazdagok ezen kölcsönnél mentek túlságra, és kamatra adtak, mi a törvényben világosan tiltva volt. (Móz. II. 22,25. Móz. V. 23,19.)
Neh 5,5
Mi emberek vagyunk, mint õk, Ábrahám fiai, mint õk; hozzájok hasonlók vagyunk a természet és választottság törvényénél fogva (Móz. V. 15,7.). Miért oly kemények õk irántunk, fölöslegjökbõl nem akarván adni, csak uzsorás kamatra?
Neh 5,7
Hogy igazságtalanságukról meggyõzze.
Neh 5,8
A héber szerint: eladjátok atyátokfiait, kik nekünk eladattak, azaz, kiket mi kiváltottunk?
Neh 5,11
A gazdagok nem csak az elzálogosított javakat adják vissza, hanem azon százalékot is fizessék le helyettök, melyet a királyi pénztárba kellett fizetni. Eddig a gazdagok azon kivûl, hogy minden hasznot a szegények javaiból vettek, még a királynak leteendõ fizetésével is terhelék õket. Nehemiás azt kivánja tehát, hogy a zsidók az õ atyjokfiainak a bevett százalékot adják vissza. A régieknél havonkint fizettetett százalék.
Neh 5,12
A papok jelenlétében esküdjenek meg az uzsorások, hogy akarják azt cselekedni, a mit Nehemiás kiván.
Neh 5,13
keblemen a ruhát.
Neh 5,13
az Isten ûzze ki házából, és foszsza meg keresetmódjától.
Neh 5,15
A héber szerint: vettek tõlök kenyeret, bort és pénzt és ahhoz még negyven siklus ezüstöt (naponkint).
Neh 5,16
melynek munkáltatása idõt igényelt volna.
Neh 5,17
Jerusalem birái, s mind, kik az elõljárósághoz tartoznak, azokon kivûl, kik az idegen népektõl néha látogatásra jöttek, naponkint asztalomnál voltak.
Neh 5,18
Minden tizedik nap változtattam a bort és ételeket.
Neh 5,18
hanem mindent tulajdonomból fedeztem; valószinûleg pohárnoki jövedelmébõl.
Neh 6
Neh 6,2
Jõjünk össze Óno vidékének valamely falujában (Benjamin nemzetségében. Lásd Ezdr. II. 11,35.)
Neh 6,9
A héber szerint: Azokért (gondolám) erõsitsd meg kezeimet (oh Isten!). Vesd össze Ezdr. II. 5,19. 6,14.
Neh 6,10
Valószinûleg késõbb ismételt hívás után.
Neh 6,10
Szemaiás papi nemzetségébõl (Krón. I. 24,18.) hamis próféta volt Szanaballát és a szamaritánusok által fölbérelve (12. v.). Látszik, hogy Nehemiás õt eleinte igaz embernek és valóságos prófétának tartotta.
Neh 6,11
harczos férfiú és fejedelem.
Neh 6,12
mintha próféta lett volna, pedig nem volt.
Neh 6,14
kik magokat prófétákúl adták ki, a nélkül, hogy azok lettek volna.
Neh 6,15
Szerintünk: augusztus és szeptember felében.
Neh 7
Neh 7,1
Némelyek szerint: kõfal-õröket.
Neh 7,1
azaz: miután az énekesekbõl és levitákból ajtónállókat rendelék.
Neh 7,2
a templomépület legfõbb elõljárójának; mások szerint: a vár fõnökének.
Neh 7,3
Mások szerint: És midõn még ott vannak, tétessenek be a kapuk és erõsittessenek meg. Mások másképen.
Neh 7,3
õröket a falakra.
Neh 7,3
Jerusalem polgárai a fal azon részén õrködtek, mely házaik átellenében volt, a mint a sor rájok jött.
Neh 7,4
kellõ számmal.
Neh 7,5
nemzetségeik szerint: Nehemiás megszámlálá õket, hogy közõlük elegendõ számmal híjon lakosokat Jerusalembe. Az itt következõ névsor a fönebbitõl (Ezdr. I. 2.) kissé különbözõ, valószinûleg mivel Nehemiás némely újszülötteket hozzáadott, és némely elhunytakat abból elhagyott.
Neh 7,6
Vesd össze Ezdr. I. 2. r.
Neh 7,69
a 6. verstõl kezdve.
Neh 7,69
Ez sem a héberben sem más régi forditásokban nem találtatik, csupán vulgátánk némely kéziratainak lapszélén van.
Neh 7,70
azaz, a helytartó, Nehemiás. Lásd Ezdr. II. 8,9.
Neh 7,71
Lásd Ezdr. I. 2,69.
Neh 8
Neh 8,1
Lásd Móz. IV. 29,1.
Neh 8,5
Lásd Móz. IV. 23,18. Bir. 3,20. Ma is felállunk, midõn a sz. misében a sz. evangéliom olvastatik, tiszteletünk jeleûl, s hogy azért készek vagyunk életünket is föláldozni.
Neh 8,7
Némelyek szerint: a törvényt értelmezték a népnek.
Neh 8,8
Ezdrás és a leviták, kik valószinüleg a nép között valának elosztva, hogy a törvényt olvassák és fejtegessék.
Neh 8,8
némelyek szerint: olvastak fordítással (az araméi nyelvre). A zsidók fogságuk ideje alatt Aram vidékén az araméi nyelvet megtanúlták és a zsidót elfelejtették; ez oknál fogva visszatérésök után Palesztinában többé a zsidó nyelvet nem beszélték, hanem az araméinak egyik tájszólását, a szírus nyelvet. Ezen tolmácsoltatott a törvény ettõl kezdve.
Neh 8,8
érthetõleg s egyszersmind értelmezve azt, a mit olvastak.
Neh 8,9
Lásd Ezdr. I. 2,63.
Neh 8,9
Ez napon volt (2. v.) a polgári új év, vagyis a harsona-szó ünnepe. Lásd Móz. III. 23,24.
Neh 8,10
Igy parancsolja ezt Mózes törvénye (Móz. V. 16,11.14.) és a keresztényeké (Luk. 14,13.).
Neh 8,10
azaz: ha az Úrban (õt félve, a bûnt kerûlve, neki hálát adva) örvendezünk, õ megerõsíti lelkünket, és bátorságot fog önteni szivünkbe, hogy neki annál buzgóbban szolgáljunk.
Neh 8,14
Lásd Móz. III. 23,39. s követk.
Neh 8,15
Némelyek szerint: balzsam-ágakat. Mások másképen.
Neh 8,16
udvarában.
Neh 8,17
Józue bemenete óta Palesztinába a zsidók a sátoros ünnepet nem ülék meg ily örömmel és lelkesedéssel.
Neh 8,18
Ezdrás és a leviták (8. v.). Lásd Móz. V. 31,11–13.
Neh 8,18
befejezõ ünnepet, mint (Móz. III. 23,36.)
Neh 9
Neh 9,1
gyászruhákban.
Neh 9,1
fejökön.
Neh 9,2
Lásd Ezdr. I. 9,1. 10,11.
Neh 9,2
tulajdonképen elõléptek.
Neh 9,3
a törvényt állva hallgatták, az Istent térdepelve dicsérték, bûnvallást térdepelve és arczraborúlva tettek.
Neh 9,3
négyszer magasztalták az Istent, és könyörgõ helyzetben megvallák bûneiket.
Neh 9,4
a következõ leviták.
Neh 9,5
Fel, rajta!
Neh 9,6
minden eget, a levegõeget, a csillagos eget, a boldog eget, hol szenteivel az Isten lakik.
Neh 9,6
a boldog eget, hol magát Isten angyalainak és szenteinek kijelenti. Lásd Kir. III. 8,27.
Neh 9,6
és mindent, mi a nevezett egekben foglaltatik.
Neh 9,7
Ur (azaz: tûz) városából.
Neh 9,10
eszközölted, hogy téged Mindenhatónak ismerjenek.
Neh 9,15
megesküdtél.
Neh 9,17
fõvezért akartak tenni. Lásd Móz. IV. 14,4.
Neh 9,17
A héber szerint: lázadásukban, vagy mint mások forditják: türhetetlenségökben.
Neh 9,21
Lásd Móz. V. 8,4. 29,5.
Neh 9,26
kik az Isten igéje és saját jámbor, bûnbánó életök bizonysága által akarták az izraelitákat megtérésre és bûnbánatra indítani. A tanítóhivatal akkor lesz valódi bizonysággá, ha a tanitó tanitása életével összehangzik.
Neh 9,27
Lásd az elõszót a Birák könyvéhez.
Neh 9,29
intetted õket, lásd 18-ik jegyz.
Neh 9,29
vállaikat kivonták a teher alúl, melyet azokra tenni akartál.
Neh 9,30
sok évig türted õket.
Neh 9,32
az asszíriai király, Teglatfalaszár, ki elõször vitte fogságra a tíz nemzetségnek egy részét. Kir. IV. 15,29.
Neh 9,33
teljesítvén a mit igértél.
Neh 9,38
mindezen szerencsétlenség miatt.
Neh 9,38
Isten iránti hûségfrigyet.
Neh 9,38
irásban kötünk szövetséget, s azt elõljáróink aláirják.
Neh 10
Neh 10,29
csatlakoztak a fõnebb (1–27. v.) nevezettekhez.
Neh 10,31
nem követeljük az adósságot, a szolgákat fölszabadítjuk, a terményt a szegényeknek hagyjuk. Lásd Móz. II. 23,10.11. Móz. III. 25,10. Móz. V. 15,2.)
Neh 10,32
az istenitisztelet tartása. Az elõtt minden 20 éven felül levõ izraelita fél siklust adott egész életére. Lásd Móz. II. 30,13. Kir. IV. 12,4.)
Neh 10,33
minden napi.
Neh 10,33
a megszentelt dolgokra, u. m. olajra, jóillatszerre stb.
Neh 10,33
a bûnért való áldozatra.
Neh 10,33
a héber szerint: hogy kiengeszteltessék Izrael.
Neh 10,34
Elvégeztük sors által, mily rendben hordja egyik család a másik után az égõáldozathoz szükséges fát, és mily rendben vegyék azt át a papok és leviták.
Neh 10,35
köteleztük magunkat.
Neh 10,36
Ezen vers értelme: hogy különösen fiaink elsõszülötteit és tisztátalan barmaink elsõ fajzását, miután természetben át nem adhatjuk, pénzen váltjuk meg, s ezt adjuk a papnak a kincstárba. Lásd Móz. II. 13,12.13.
Neh 10,38
Mások szerint: egy pap legyen mindig a levitákkal, midõn ezek a tizedet szedik.
Neh 11
Neh 11,2
a mi költségesebb volt, mint a vidéki lakás.
Neh 11,3
Júdeának vagy Júdának, mely most persa tartomány volt.
Neh 11,3
A héber és görög forditás szerint helyesebben: …lakának. Júda városaiban (a tartomány városaiban) pedig kiki az õ birtokában lakott stb.
Neh 11,4
Júda nemzetségébõl.
Neh 11,4
többi.
Neh 11,7
a következõk.
Neh 11,8
Szellum után.
Neh 11,8
utódaikkal és rokonaikkal együtt.
Neh 11,9
Joel után következõ elõljáró.
Neh 11,11
Száraiás fõfelügyelõ volt a templomépület fölött.
Neh 11,14
A héber szerint: Gedolim fia.
Neh 11,17
Mataniás után való.
Neh 11,20
szétszórva lakának.
Neh 11,21
Jerusalem egyik részében.
Neh 11,22
Lásd Krón. II. 35,15.
Neh 11,23
Dávid. Lásd Ezdr. II. 12,24.
Neh 11,24
tehát Nehemiás segédje volt.
Neh 12
Neh 12,1
Egy-e ez ama hires és törvénytudó Ezdrással, ki Artaxerxes országlása alatt (Ezdr. I. 7,1.) királyi teljhatalommal felruházva Jerusalembe visszajött, nem egészen bizonyos. A 26. és 35. v. ugyan e mellett szól, hol ez az Ezdrás törvénytudónak is mondatik; de ellenkezõre látszik mutatni a nagy életkor, melyet Ezdrásnak el kellett volna érni, mivel Zorobabel és Nehemiás visszajötte közt több folyt el 80 évnél. A sz. iró itt elõsorolja a nevezetesebb papokat, hogy az elõbbi részben elõszámlált polgári rendhez, az egyházit csatolja.
Neh 12,12
papi családok fejei.
Neh 12,12
azaz: Száraiás családjában fõ volt Maraiás stb.
Neh 12,22
Darius Nothus alatt, ki Kr. e. 423. évb. kezdett országlani.
Neh 12,24
Lásd Krón. I. 26.
Neh 12,30
a törvény parancsa szerint. Móz. III. 15,5. Krón. II. 29,34.
Neh 12,30
azokat, kik valamely törvény alá esõ tisztátlanságba estek.
Neh 12,30
valószinûleg szenteltviz vagy áldozatvér hintése által.
Neh 12,31
mely igen széles és felûl egyengetett vala.
Neh 12,31
kik egy pontról kiindulva, egyik rész jobbra, másik balra menének a kõfalon a templomhoz. (39. v.).
Neh 12,31
az egyik kar tagjai (38. v.).
Neh 12,35
Zakariás.
Neh 12,36
kik balra mentek. (37. v.).
Neh 12,36
Sion hegyének, melynél a fal felvonúlt.
Neh 12,36
A héber szerint helyesebben: És a kút kapujánál, mely ellenökben volt, fölmentek a lépcsõkön Dávid városába stb.
Neh 12,37
a többi nép, mely nem volt a két karban.
Neh 12,43
Némelyek szerint: az emelékekhez, azaz átalában az áldozati adományokhoz.
Neh 12,46
szenteltet (Istennek ajánlottat) tizedet adott a levitáknak.
Neh 12,46
a tizednek tizedét adták nekik.
Neh 13
Neh 13,1
valamely napon.
Neh 13,3
elkülönözték a nem izraelitákat, különösen pedig az idegen nõket, kikkel gyermekeket nemzettek, gyermekeikkel együtt.
Neh 13,4
mielõtt Nehemiás odaérkezett.
Neh 13,4
sógorságban lévén az ammonita Tóbiással, holott az ammoniták a zsidóknak örökös ellenségeik voltak.
Neh 13,5
a templomi épületekbõl, melyek részint tárházakra, részint papi lakásokra voltak szánva, Eliaszib nagy részt elfoglalt Tóbiás rokonának lakásúl és tárházúl. Ez a templomnak szörnyû megszentségtelenitése volt.
Neh 13,5
mielõtt Tóbiás oda érkezett.
Neh 13,5
az eledeláldozatokat.
Neh 13,5
az õket illetõ adományokat.
Neh 13,6
vissza: azaz világ ter. u. 3572. Kr. e. 432. évb.
Neh 13,6
azaz: bizonyos idõ múlva; némelyek szerint: egy év múlva; de egy év alatt a tized körüli visszaélések annyira el nem harapózhattak volna, mint a 10. v. elõadatik; s egy év alatt a vegyes házasságokból, melyek csak Nehemiás elutazása után köttettek, nem lehettek oly nagy gyermekek, kik már beszélhettek is. Minden körûlmény arra mutat, hogy Nehemiás második eljövetele Darius Nothus elsõ éveire esik (Ezdr. II. 12,22.)
Neh 13,6
Hogy ismét Jerusalembe utazhassék.
Neh 13,10
a nép látta, hogy a szent adományokból a pogány Tóbiás szedi a jövedelmet; s azután nem fizeté pontosan a tizedet.
Neh 13,11
a levitákat és énekeseket.
Neh 13,11
hivatalukba.
Neh 13,12
a templomi tárházakba.
Neh 13,14
elõmozdítván a templom épitését és az istenitiszteletet visszaállitani segitvén.
Neh 13,15
az igazságról, és parancsolám.
Neh 13,16
Jerusalemben.
Neh 13,18
azért.
Neh 13,19
mikor beesteledett, a szombat elõestéje eljött.
Neh 13,21
mint a 17-ik jegyz.
Neh 13,24
a külföldi anyáktól származott gyermekek részint anyjok nyelvét beszélték, részint atyjokét.
Neh 13,24
tisztán zsidóúl.
Neh 13,25
azaz: kizártam õket a községbõl.
Neh 13,25
Nehemiás a községbõli kizáráshoz testi fenyitéket is kapcsolt, mi a zsidóknál törvényes büntetés volt. Lásd Móz. V. 25,2. – A megkopaszitás meggyalázó volt s azt jelenté, hogy azok magokat az ily házasságok által meggyalázták.
Neh 13,25
az idegenek.
Neh 13,28
a pogány Szanaballát leányát vette feleségûl.
Neh 13,28
az országból, mint olyat, ki méltatlan volt arra, hogy az oltárnál szolgáljon. Valószinüleg nem akart elválni pogány feleségétõl.
Neh 13,31
Lásd Ezdr. II. 10,34.
Neh 13,31
Ámbár Nehemiás tudta, hogy szándéka és tettei jók, mind a mellett Isten jóváhagyására bízza azokat, nem büszkélkedik saját érdemeiben, hanem Istentõl kér kegyelmet és jutalmat.
TÓBIÁS KÖNYVE.
Ezen könyv a két Tóbiásnak kellemes és tanúlságos történetét tartalmazza. Szalmanaszár, asszíriai király által fogságra vitetve (Kir. IV. 17,6.) Ninive városába, valamint hazájában, úgy itt is hivek maradtak Mózes törvényéhez, s rendületlen hitök és önfeláldozó jámborságuk által hitsorsosaiknak fönséges példát adtak. Az istenfélõ atya, az öreg Tóbiás, azon sokféle viszontagságok között, melyek õt érték, fényes példánya volt a béketürésnek és megnyugvásnak Isten akaratján. Minthogy méltó volt Istentõl az üdvösség útjára nézve kitûnõ ismeretekkel megáldatni: nemcsak hasznos útmutatást adott az istenes életre, hanem Ninive városának elpusztulását, a zsidónépnek visszabocsáttatását, a pogányok megtérését és Jerusalemnek ujabbi fölvirágzását is megjövendölte. Az ifjú Tóbiás, az elõbbinek fia, példája volt az engedelmességnek s minden gyermeki erénynek. A kathol. irásértelmezõk általános és alapos véleménye szerint, ezen könyvet a két Tóbiás irta egész az ifju Tóbiás halálának elõadásaig (14,4–17.), melyet hihetõleg rokonainak valamelyike iktatott be. Mily nyelven íratott ezen könyv, nem tudatik. Sz. Jeromos azt kaldei, most már nem létezõ szövegbõl fordította latinra, mely után a mi forditásunk készûlt; de voltak azon kivûl több forditásai is. Ezek közt különösen nevezetes az úgynevezett LXX értelmezõk görög forditása, melylyel a sz. atyák sz. Jeromos elõtt éltek. Ezen könyvet kezdettõl szentnek és Istentõl ihlettnek tartja a szent hagyomány; mint ilyet használták ezt a legrégibb sz. atyák, s a florenczi egyetemes zsinat, IV. Eugen pápa alatt, s a trienti a szent iratok közé sorozza azt.
Tób 1
Tób 1,1
Mely a görög forditásban Tiszbének neveztetik. Tóbiás tehát azon tíz nemzetség tartományában lakott, mely Júdától elszakadt és aranyborjukat imádott; õ mind e mellett hû tisztelõje volt Istennek, s a gonoszok között is állandóan megmaradt a hûségben és jámborságban.
Tób 1,1
éjszakra Naasszontól.
Tób 1,1
nyugatra az úttól.
Tób 1,1
Tóbiás városától balfelõl, azaz éjszakra lévén. A keletiek napkelet felé fordúlva határozzák meg a helyek fekvését.
Tób 1,2
Lásd Kir. IV. 17,3. 18,9. a Teglatfalnaszár által végbevitt elsõ fogságból Tóbiás valószinûleg futás által menekült meg.
Tób 1,2
a hitet és szeretetet a pogányok között. Az Isten törvénye igazság. S az igazság utján jár mindaz, ki a törvényt megtartja, s ettõl magát elidegeníttetni nem engedi. Lásd Zsolt. 118,30.
Tób 1,3
Kik az igazság útján járnak, sziveiket nem kötik a mulandó javakhoz, fölöslegöket a szegényeknek adják s magok is szegényûl élnek.
Tób 1,4
A görög fordítás szerint Tóbiás árva volt, s igy még ifjú korában vette át javainak kezelését, s ebben magát férfiasan viselé.
Tób 1,7
Lásd Móz. V. 14,28.29.
Tób 1,7
a pogányságból áttérteknek, kik a zsidók között éltek. Ezek nem birtak fekvõ vagyonnal, s ezért, mivel más keresetök nehezen akadt, jótéteménybõl éltek.
Tób 1,11
mely már elõbb elhurczoltatott. Lásd Kir. IV. 15,29.
Tób 1,12
melyek a zsidóknak törvény által meg voltak tiltva, mint p. o. a sertéshús stb. Lásd Móz. III. 11. r.
Tób 1,13
A görög fordítás szerint: udvari árúszerzõvé lett.
Tób 1,16
körülbelül 15 ezer tallér.
Tób 1,17
adóslevélre, de kamat nélkûl. A görög fordítás szerint: letéteményûl adta át a pénzt.
Tób 1,17
nehézsége szerint, mivel a régi idõkben az ezüstöt és aranyat nem annyira vert pénzben, mint súly szerint számították.
Tób 1,20
Nagy meggyaláztatás volt, ha az elitéltek holttestei temetetlenül hagyattak; s a keleti ember nagy szerencsétlenségnek tartja, ha tudja, hogy holtteste a vadállatok martaléka lesz (Jerem. 8,2. 22,19.); azért az ily testek eltemetése a szeretet különös szolgálatáúl tekintetik.
Tób 1,21
seregére.
Tób 1,22
Tóbiás nem gondolván a királyi kegy elvesztésével, eltemeté gonosztevõk gyanánt megölt polgártársait, és sz. Ambrus véleménye szerint, bûnnek tartotta volna, elmulasztani a halál félelme miatt a kegyeletes kötelességet, sõt magát a halált is díjúl és jutalmúl tekinti vala a halottak iránt kitüntetett irgalmasságaért.
Tób 2
Tób 2,1
A görög szerint: pünköstünnep.
Tób 2,1
mit nem tilt a törvény, csakhogy a szerénység és jámborság szem elõl ne tévesztessék.
Tób 2,2
A görög szerint: szegény istenfélõket.
Tób 2,2
Igy teljesité Tóbiás, a mit Mózes törvénye rendelt (Móz. V. 16,11.14.); mi keresztények is részesitsük asztalunkból a szegényeket, vagy legalább adakozzunk táplálásukra. Lásd Luk. 14,12.13.
Tób 2,3
fekhelyérõl, nyugágyáról; mert a keletiek feküsznek inkább nyugágyaikon, mint ülnek az asztalnál.
Tób 2,4
titkon, a nélkül, hogy észrevétessék.
Tób 2,6
A próféta e helyen Izrael országának pusztúlásáról szól. Ámosz, Júda királyának, Oziásnak, és Izrael királyának, Jeroboamnak országlása alatt, körûlbelûl 80 évvel elõbb jövendölte meg az eseményt, melyrõl itt szó vagyon. Tóbiás tehát szorgalmas olvasója volt az irásnak, melyben elõfordúló alkalommal vigasztalást és lelki erõt tudott találni.
Tób 2,8
roszalván tettét.
Tób 2,9
Ha Tóbiás az emberektõl félt volna, akkor az õ parancsaiknak engedelmeskedik; de mivel szivében a vallásos jámborság uralkodott, semmi tilalom vissza nem tarthatta õt azon szolgálattól, melylyel szereteténél fogva felebarátainak tartozott. Igen sok függ attól, mily szellem vezérel bennünket.
Tób 2,10
Sokkal fáradtabb volt, mintsem elõbb megtisztulhatott volna, hogy házába léphessen; minthogy tehát tisztátlanúl övéihez be nem mehetett, a házon kivûl maradt.
Tób 2,11
Nem szükség vizsgálnunk, mint történhetett ez; meggyõzõdésünkre elég, hogy a szentírás bizonyítja; azonban a pogány természetvizsgáló Plinius állítja, hogy a fecskeganéj szárító és égetõ erõvel bír, s ez okból gyakran a fiók fecskék is megvakulnak. Hihetõleg még ébren volt Tóbiás, midõn ez vele történt. Igy fejezi ki ezt világosan a görög szöveg is.
Tób 2,13
Világtalan lett, úgymond sz. Ambrus, és nem panaszkodott, hogy mondotta volna: Ez-e a jutalom annyi fáradozásomért? Inkább azért esett nehezére állapotja, hogy nem folytathatta többé a szeretetnek azon cselekedeteit, melyeket akkor végzett, midõn még szeme világával birt.
Tób 2,14
Hálát adott Istennek, hogy jámbor érzelmeiben megtartotta; mert istenes élete rája nézve a vigasztalásnak és boldogságnak gazdag kútforrása volt.
Tób 2,15
három barátja, kik arabs pásztor-fejedelmek voltak. Jób 2,11.
Tób 2,16
Hol a földi jutalom, melyet cselekedeteidért vártál?
Tób 2,18
a patriarkák fiai vagyunk, kik egy boldogabb életet reménylettek. Zsid. 11,9.10.
Tób 2,18
Az elkövetett vétkek nem fosztanak meg az örök élet reményétõl, ha azokat töredelmesen és tökéletesen megbánva, megjobbúlunk, mint ezt Dávid és több szent bûnbánó példája mutatja.
Tób 2,19
Tóbiás bõkezûsége által (22. v.) elszegényedett, s ezen felûl mint világtalan, tehetetlen volt arra, hogy magának valamit szerezzen, ezért tartásáról feleségének kellett gondoskodni.
Tób 2,21
A görög szerint: mondá az asszony, hogy a gödölyét a béren fölül ajándékozták neki. Ezt nem hitte Tóbiás, és azért parancsolá azt visszaadatni. Ugy látszik, oka volt neje iránti bizalmatlanságra, különben gyanuja vétkes lett volna.
Tób 2,22
Te azt hitted, hogy alamizsnád áldást hoz neked: de ime látszik, hogy reményed meghiúsult.
Tób 3
Tób 3,2
rendelésed.
Tób 3,2
igaz, hû gonddal vagy javunkra.
Tób 3,2
igazságosak végzéseid.
Tób 3,6
Ezért gyakrabban imádkoztak az igazak (Jób 7,15. Kir. III. 4. Kor. II. 1,8.), de csak annyiban, a mennyiben kérésök Isten akaratjával megegyezett. Tóbiás ugyan kivánkozott meghalni, hogy az örök élet nyugalmát elnyerhesse; de azért ebben egészen Isten akaratjára hagyta magát.
Tób 3,7
vagy Ekbatanában (vesd össze Tób. 7,1. és 9,3.), mely szinte Rágesnek neveztetett, s igy különbözõ a fönebbi Rágestõl (Tób. 1,16. 5,8.), a hol Gabelus lakott vala.
Tób 3,8
Azaz: rontó, pusztító. Hogy Isten a rosz lelkeknek némelykor hatalmat ad az emberek ártalmára: azt a szentirás, különösen pedig az ó szövetségi tanítja (Jób 1–2. r.); ámbár ennek okát nem mindenkor tudhatjuk. Miért engedte meg Isten, hogy Sárának hét férjét mindjárt a menyekzõ elsõ éjszakáján megölte a gonosz lélek: kivehetni a 6,17.-bõl. A sátán hatalmat nyert azon fajtalan férjek ellen, kik csak állati ösztönük kielégitése végett közeledtek a szeplõtelen jámborságú Sárához; s itt a gonosz lélek hajtá végre Isten rajtok azon büntetést, mellyel a fajtalanokat gyakran szokta sujtani (Móz. I. 38,6–11.) Az istenfélõ Sára fölött a gonosz léleknek semmi hatalma sem volt, s õ egy hozzája méltóbb férj számára lõn megtartva.
Tób 3,11
nem a szolgáló becstelenitõ beszédétõl, mert azt békével tûrte; hanem azon gyalázattól, hogy férjeinek gyilkosáúl tartassék, s a magtalanságtól.
Tób 3,17
a pajzánok, tánczolók stb.
Tób 3,20
ember az Isten végzeteit át nem vizsgálhatja.
Tób 3,25
Ráfael annyit jelent, mint Isten orvossága, Istentõl jött gyógyerõ.
Tób 3,25
fölsegitse mind a kettõt. Isten az angyalokat az emberek üdvének eszközlésére használja, és valamint az emberi társaságban különféle hivatalok vannak, úgy Isten az angyalokat is különféle szolgálatokra rendelé (Zsolt. 90,11.). Mi az ember, igy kiált föl sz. Bernárd, hogy felõle az Isten ennyire megemlékezik! Midõn te, oh Isten! nem csak angyalaidnak parancsolád, hogy rája gondot viseljenek, hanem elküldöd neki egyszülött Fiadat és Szentlelkedet is, sõt megigéred, hogy neki megengeded orczádat is láthatni.
Tób 4
Tób 4,10
halálod napjára, mikor magad is az Isten irgalmára szorúlsz. Boldogok az irgalmasok, mert irgalmasságot nyernek. Máté 5,7.
Tób 4,11
A jó szándékkal adott alamizsna neveli bennünk az Isten malasztját, igaz megtérésre és bûnbánatra indít; s ennyiben megszabadít a bûntõl és örök haláltól.
Tób 4,11
értelmi és szivbeli vakságra, mely a megátalkodott istentelennél már itt kezdõdik, s ott a pokolban örökké tart. Máté 25,30. Pét. II. 2,17. Jud. 13.
Tób 4,14
az angyalok is, az elsõ emberek is ez által vétkeztek. Lásd Sirák 10,14.
Tób 4,18
Ha egy igaz felebarátod meghal, tarts vendégséget sirjánál, és tápláld a szegényeket; de a pogányoknak babonás és bálványozó lakomáiban ne végy részt.
Tób 4,20
Minden szándékod az õ akarata szerint legyen, azért általa sikerüljön.
Tób 5
Tób 5,2
micsoda bizonyitványt.
Tób 5,5
A keletiek felkötik övvel hosszú ruhájokat, midõn útra akarnak indulni. Ráfael, mint egy hirvivõ vagy útmutató, állt készen, bizonyos bérért utra kelni.
Tób 5,7
Ráfael tehát egyike volt azon szolgálattevõ lelkeknek, kiket Isten az izraeliták üdvére küldött. Vesd össze: Zsid. 1,14.
Tób 5,8
Ugy látszik, a megerõsített Ekbatana várostól nyerte nevét a hegyes vidék is, melyen Ráges feküdt.
Tób 5,12
Tóbiás érzé szerencsétlenségét, de azért nem csüggedt el, hanem nyugodt vala (Tób. 2,13.14.). Hogy szenvedéseink súlyát ne érezzük, Isten nem kívánja; csak azt parancsolja, hogy akaratján nyugodjunk meg.
Tób 5,16
melyik családból vagy?
Tób 5,17
Jobban érdekel származása a vezetõnek, ki fiadat kisérendi, mint személyes ügyessége? mégis az angyal, mint a következés mutatja, Tóbiás kérdését nem találta szerénytelennek. Õ fia kisérõjének becsületességérõl bizonyos akart lenni.
Tób 5,18
Azariás, Isten segítsége; Ananiás, Isten irgalmassága; a felelet értelme tehát ez: én az irgalmas Istentõl küldött segítõ vagyok. Sz. Ágoston megjegyzi: Ha az, ki Tóbiásnak egy ifju alakjában megjelent, igy szólt volna: Én vagyok Ráfael! mindenkit bámulásra ragadott volna, s igy nem teheti vala meg a szolgálatot, mellyel Isten õt megbízta. Mivel tehát Tóbiás irgalmas szeretete által megérdemlé, hogy fia angyalt nyerjen utitársul, és õ maga meggyógyúljon: az angyalnak el kellett magát elõtte rejtenie.
Tób 5,19
Hogy egy elõkelõ zsidó családnak gyermeke fölvállalá az utmutatást, ez Tóbiás elõtt nem lehetett valószinûtlen; mivel a fogságban a legelsõ s leggazdagabb családok is sokszor jutottak szegénységre.
Tób 6
Tób 6,1
Ezen körülmény elõadása nem felesleges e szent történetben, valamint átalán a szentirásban semmi fölösleges vagy hasztalan nincs; mert, mint alább kitûnik, az eb volt, mely elõre futott, hogy az ifju Tóbiás visszatérését szüleinek örömére megjelentse.
Tób 6,2
az utazó keletiek, mielõtt a szállásra enni mennek, megmossák lábaikat az izzadságtól, mely a meleg tartományokban igen alkalmatlan.
Tób 6,2
milyenek a Tigris folyóban találtatnak. Minõségérõl különbözõk az irásértelmezõk véleményei.
Tób 6,4
a fejoldalán levõ porczogó nyilást, mely a halaknak tüdõ helyett lélekzésre szolgál.
Tób 6,6
Tóbiás történetét a hallal nem szabad puszta véletlen eseménynek tekintenünk, hanem abban az isteni gondviselés rendelését s az együtt munkáló isteni mindenhatóság kezét kell megismernünk, melynél fogva a halat eszközûl akarta használni czéljai kivitelére.
Tób 6,8
Az angyal itt csak az eredményrõl beszél, melyet Tóbiás azon szer használata által nyerendõ vala. Azon szernek tehát természeténél fogva s mindazokra nézve, kik azt használandják, nem volt oly kitünõ ereje, hanem csak Tóbiásra nézve szolgált az külsõ jeléûl a titkon mûködõ isteni erõnek, melyet Isten az õ jámborságának megjutalmazására akart használni. Hogy az angyal, valamint a könyv szerzõje is csak külsõ jelnek tekinték azt, bizonyitja, a mi alább 8,2.3. elõadatik, t. i. hogy azon idõben, midõn az emlitett szer használtatott, Ráfael (az Istennek gyógyereje) a rosz lelket megkötötte. Hasonlóképen használa Jézus is a született vaknak meggyógyitására porral vegyített nyálat (Ján. 9,6.); a nélkül, hogy ez a szer külsõ jelnél egyéb lett volna. – Késõbb azon szert, mely csak Tóbiásnak adatott jelûl, elég babonásan átalános eszközûl használák a gonosz lelkek elûzésére. – A Mindenható használhatja teremtményeit, a mint neki tetszik; s ha akarja, a legcsekélyebbnek is ad hatalmat a legmagasabb lelkek kevélységének megalázására.
Tób 6,9
Hogy bizonyos hal epéjével a szemhályog gyógyitható, ezt a régi orvosok is hitték.
Tób 6,12
Mert nincs egyéb rokon, mint te; mint a görög szöveg hozzáadja. Mózes törvénye szerint az apa után örökösödõ leány köteles volt nemzetségebeli rokonával házasságra lépni (Móz. IV. 27,8. 36,8.). Sárának tehát joga volt Tóbiást házastársúl kivánni, és Tóbiás nem vonhatta el magát ettõl, mivel e kötelességi házasságra a törvény kötelezte. Lásd Móz. V. 25,5. s követk. Rut 4,4.
Tób 6,14
a hetes szám a szentirásban többes számúl általán használtatik. Péld. 24,16. 26,25. Izai. 4,1. Jerem. 15,9.
Tób 6,14
Tóbiás ezt még otthon hallhatta, mint Ráguelnek rokona.
Tób 6,15
A kötelességi házasságtól nem szabadúlhatott az illetõ, hacsak nem volt kész a meggyaláztatásra. Lásd Móz. V. 25,5. s követk.
Tób 6,17
A gonosz lélek, sz. Ágoston mondása szerint, többet nem tehet, mint a mennyit Isten enged tennie. Azok fölött, kik Istenhez teljes szivbõl ragaszkodnak, nincs hatalma. Azokat pedig, kik házasságuknál, mint Sára elõbbi férjei, sziveikbõl az Istent kizárják, mint értetlen barmok, csak testi kéjt vadásznak, s a házasságban csak annak kielégítését tartják szem elõtt, – az Isten elhagyja, mint õk elhagyják az Istent, s a gonosz lélek veszi õket hatalmába.
Tób 6,18
Ezt a keresztény anyaszentegyház ugyan nem parancsolja, hanem a megáldásnál emlékeztetvén hiveit Tóbiás és Sára példás tisztaságára, szivökbe akarja önteni a kivánságot, hogy a házassági tisztaságot mindenkor megtartsák, az Isten jelenlétét szüntelen szivökben hordozzák, és Istent kérjék, hogy rájok és gyermekeikre a keresztény házasság áldását kiáraszsza.
Tób 6,19
az elsõ éjjel.
Tób 6,19
A görög szerint: szivét és máját.
Tób 6,20
Megtartózkodásod által méltó leszesz a patriarkáknak tett igéretben részesíttetni.
Tób 6,22
hogy Ábrahám nemzetségének terjesztése által részt vehess az Isten áldásában.
Tób 7
Tób 7,1
Ekbatanában. Tób. 3,7.
Tób 7,2
néne a szentírásban néha nagynéne helyett is használtatik, azért nem lehet tudni bizonyosan, mily fokon volt Tóbiás rokona Ráguelnek.
Tób 7,9
tulajdonképen telepedjenek, mert keleten párnára dõlve vannak az asztalnál.
Tób 7,15
Lásd Tób. 6,22. Móz. I. 1,28.
Tób 8
Tób 8,3
Az angyal Istennek ereje által a pusztába ûzte az ördögöt, hogy ne legyen alkalma az embereknek árthatni. E kifejezés „megkötözé“ itt annyit tesz, mint meg nem engedé, hogy az embereket kisérthesse és elcsábithassa (sz. Ágoston). Vesd össze: Pét. I. 5,8. Máté 8,29. 31-ik jegyz. – Felsõ Egyiptom pusztája sz. Jeromos szerint, egészen elhagyatott, kigyókkal s egyéb mérges állatokkal bõvelkedõ tartomány volt, s ezért méltán szolgálhatott tartózkodási helyûl annak, ki minden gonosz mérgét magában hordozza. Késõbbi idõben nagyszámú szent férfiak választván e pusztát lakásul, azt paradicsommá változtatták; mert sz. Antal, Makarius, Pakomius, Pafnutzius stb. ott éltek, küzdöttek a gonosz lélekkel, és szent életök által elûzék õt. Ha egykor Krisztus uralkodik minden szivekben, akkor minden puszta Isten kertévé fog változni, s a sátánnak többé a földön nem lesz helye.
Tób 8,5
és mivel szent kötelességünk szentûl élni.
Tób 8,9
Lásd Tób. 7. r. 2-ik jegyz.
Tób 8,19
mind Sára, mind Tóbiás egyetlen gyermeke volt szülõinek.
Tób 9
Tób 9,2
Nem tudnám méltóképen viszonozni nekem tett szolgálatodat.
Tób 9,5
az Isten neve iránti tiszteletbõl.
Tób 9,8
az asztalnál épen evés kezdetén.
Tób 9,11
Ezen áldás beteljesedett. Lásd Tób. 14,15.
Tób 9,12
vidámsággal ugyan, de a mértékletesség és szerénység határai között.
Tób 10
Tób 10,1
Szóla önmagához Tóbiás.
Tób 10,3
Bánkódni, szomorkodni, emberi dolog, Krisztus is szomorkodott, de megnyugodva Isten akaratján.
Tób 10,13
Ez rövid foglalatja egy háziasszony minden kötelességeinek.
Tób 11
Tób 11,1
Nem a mezopotámi Kárán (Hárán) (Móz. I. 11,31. 27,43.), hanem egy ismeretlen hely Médiában. Tóbiásnak tizenegy napi utazásából nem következik, hogy Kárán 11 nap járásnyira volt Ekbatanától, mert fõkép barmokkal utazó karavánok igen lassan haladnak.
Tób 11,7
A jámbor szokást, hogy az utas bevégzett útja után Istennek hálát adjon, sz. Benedek szerzet-szabályai közé fölvevé, meghagyván, hogy az érkezõ vendégek azonnal imádságra vezettessenek.
Tób 11,8
kinyitott szemeit.
Tób 11,8
visszanyeri látását.
Tób 11,9
Az isteni gondviselés (Máté 10,29.) az állatokra is kiterjeszti figyelmét, s azokat szeretetteljes czéljai kivitelére eszközökûl használja; mert látjuk, hogy az itt elõforduló eb elõhirnöke volt azon örömnek, mely a várakozó és szenvedõ atyát nem sokára megvigasztalta.
Tób 11,19
az ifjú Tóbiás.
Tób 11,21
az apai háznál is megülék a menyekzõi lakomát, mely a zsidóknál hét napig tartott. Lásd Móz. I. 29,27. Bir. 14,12.17.
Tób 12
Tób 12,7
A király titkait nem jó fölfedezni, mert szándékának kivitele mások által könnyen meggátoltathatnék. Ellenben az Isten cselekedeteit senki sem akadályozhatja, ezeknek kihirdetése tehát dicséretre méltó, mivel azokból Isten bölcseségét és szeretetét teljesebben megismerhetjük.
Tób 12,8
Az imádság, böjtölés és alamizsnálkodás minden jócselekedeteknek foglalatja. A böjtölés és alamizsnálkodás két szárny, melyeken, a sz. atyák tanitása szerint, az imádság égbe emelkedik.
Tób 12,9
Lásd Tób. 4,11.
Tób 12,12
Sz. Bonaventura szerint: az angyalok nem azért mutatják be imánkat Istennek, mintha az elõtte ismeretlen volna, hanem azért, hogy tiszta szent ohajtásaikat imánkkal egybekapcsolván, ezt foganatosabbá tegyék.
Tób 12,13
Lásd Apost.cs. 14,21. Zsid. 12,6.
Tób 12,15
egy a sok angyal közõl, kik az Istent szinrõl szinre látják. A szentírás gyakran emberileg szól.
Tób 12,16
A sz. atyák megjegyzése szerint, a mennyei jelenések elõször megrettentenek és azután vigasztalnak és örvendeztetnek. A sötétség angyalának jelenésénél épen ellenkezõ történik.
Tób 12,18
Jelenlétem nem árthat nektek, mert az Istentõl volt rendelve.
Tób 12,19
Az angyalok, úgymond sz. Ágoston, nem éheznek és nem szomjaznak, mint mi, mert õk istenileg tápláltatnak az igazság kenyerével, s át vannak hatva az örök bölcseség fényétõl, azért boldogok. S ezen boldog állapotból kegyesen tekintenek le ránk, földi vándorokra, részvéttel vannak hozzánk, s Isten parancsára segitenek minket eljutni a közös hazába, hogy velök mi is bõségesen megelégittessünk Istenben, ki az igazság és halhatatlanság kútfeje.
Tób 13
Tób 13,4
A fogság a zsidókra nézve ugyan büntetés, de a pogányokra nézve jótétemény volt; ugyanis az egy igaz Isten vallása, azon csodák, melyeket Isten a pogányok között több jámbor izraelita, úgymint Tóbiás, Dániel és Eszter kedveért cselekedett, végre azon csodálatra méltó erények, melyek által magokat az izraeliták közõl többen kitûntették: mindezek nevelhették a pogányok közt az igaz vallás iránti tiszteletet, és lassankint elõkészithették õket a várt Üdvözítõ eljövetelére.
Tób 13,6
jámborság és erényesség által.
Tób 13,7
Fölséges igaz voltát kitünteté a bûnös népen, melyet megbüntetett.
Tób 13,9
Lelkembõl fogok örvendezni õbenne.
Tób 13,11
Midõn Tóbiás ezeket mondotta, Jerusalem még nem volt megbüntetve; ez csak késõbben történt Nabukodonozor által, ki a várost elpusztitotta, Tóbiás halála után több, mint 70 évvel. Azonban a próféták jövendõ dolgokról gyakran szólnak múlt idõben, ez által jelenteni akarván, hogy a mit jövendölnek, oly bizonyosan be fog következni, mintha már megtörtént volna.
Tób 13,13
Minden nép hozzád fordúl, s benned az Úr elõtt leborúl.
Tób 13,14
Ezen igék már a földi Jerusalemre nézve teljesedtek, mert miután az ismét fölépittetett, több pogány király és fejedelem jelentette ki iránta hódolását ajándékok és áldozatok által, s némelyek meg is keresték, hogy templomában az egy igaz Istent imádhassák. Ezen igék azonban különösen teljesedtek a lelki Jerusalemre, a keresztény anyaszentegyházra nézve, mely Jerusalem városában vette kezdetét. Ezen egyházba sietnek a népek, sötétségbõl világosságba, és tisztelik azt, mint Jézus Krisztus jegyesét, és szentnek tartják a földet is, melyen keletkezett.
Tób 13,15
a minden nevek fölött való név, a Jehovah (azaz: a leendõ vagy eljövendõ t. i. a megváltó Isten) neve, Jézus neve, mi Megváltót jelent, s igy Jézussal egy és ugyanaz. E nevet az ó szövetségben nem lehetett és nem volt szabad kimondani, mert Krisztus az ó szövetségben még nem jelent meg, hanem csak jövendölésben és várakozásban élt; csak midõn megjelent, akkor jelentetett ki neve is, t. i. Jézus. Vesd össze: Filipp. 2,9. – A zsidók mai napig sem mondják ki a Jehovah nevét, mert azt tartják, hogy Jehovah (a megváltó Isten) még nem jelent meg.
Tób 13,16
Vesd össze: Máté 18,17. Luk. 10,16.
Tób 13,21
A lelki Jerusalem, az anyaszentegyház, mely a világ végezetén a mennyei Jerusalemben föloszlik, végtelen becsû épûlet. Kövei a választottak, kik a hitnek alapján, Jézuson, a keresztény erények, különösen pedig a szeretet aranyából és drága köveibõl nem szûnnek meg építeni életök minden napjaiban. Lásd Jel. 21,8. Vizsgálja meg tehát mindenki jámborsága épûletét, vajjon a Krisztusban való élõ hit teszi-e annak alapját? s ez alapon az alázatosság, tisztaság, különösen pedig a szeretet épûletét emeli-e? Mert semmi egyéb, csak csupa drága kövek vétetnek föl amaz épûletbe, hol az isteni építész mindenkit maga helyére tud tenni.
Tób 13,22
azaz: Isten dicsérete. Az üdvözûltek foglalkozása az Istennek az õ boldog ismeretébõl és szeretetébõl származó szünetlen dicsérete. Vajjon legkedvesebb foglalkozásunk-e a földön: Istent ismerni tanúlni, õt szeretni és dicsérni? Azon legyünk, hogy méltóknak találtassunk az Istent dicsérõk társaságába fölvétetni.
Tób 14
Tób 14,6
nem marad teljesedés nélkül. Náhum (3,7.), és Szofoniás (2,13–15.) próféták megjövendölték Ninive elpusztúlását; ezek jövendöléseire hivatkozik Tóbiás. Ninive elpusztítása a világ ter. u. 3378. Kr. e. 626. évb. meg is történt a médusi Asztiages és a babiloni Nabopalaszszár által, körûlbelûl negyven évvel az öreg Tóbiás halála után.
Tób 14,7
Tóbiás prófétai lélekkel látja elõre Jerusalem égését. Vesd össze: Tób. 13. r. 5-ik jegyz.
Tób 14,9
a Messiást; Tóbiás itt a pogányoknak a kereszténységre leendõ megtérésérõl jövendöl.
Tób 14,13
t. i. Ninive.
Tób 14,15
A keletieknél szokás korán házasodni, némelyek 15 éves korukban már atyák; így tehát Tóbiás könnyen láthatta unokáit ötöd ízig.
JUDIT KÖNYVE.
Judit könyve azon izraelita özvegytõl, Judittól vette nevét, ki az õ születése helyét, Betúlia városát, és egész Judeát az asszíriusok pusztitásától megmentette, megölvén azok vezérét. Mikor történt ez, errõl az irásértelmezõk különféleképen vélekednek. De valamint a sz. atyák, úgy az irásértelmezõk is jóformán megegyeznek abban, hogy ez még a babiloni fogság elõtt történt, Manasszesnek, Júda királyának országlása alatt, mig ezen király Babilonban fogva tartatott (Krón. II. 33,11. Kir. IV. 21,17. 13-ik jegyz.). Ez idõben Szennakerib harmadik fia, Azarhaddon uralkodott Ninivében, miután t. i. Szennakerib (Kir. IV. 19,37.) Júdeában nagy megveretést szenvedve, két öregebb fia által megöletett, ezek pedig öcscsük által számüzettek. Ezen hatalmas király többet meghóditott a szomszéd népek közõl, végre pedig Média királyát Arfaxádot támadta meg, legyõzte, kivégezte és a Médo-persa birodalmat magáévá tette. Mivel keleti Ásiának nagy részét hatalmába keríté, e szerencsében elbízta magát, és azt kivánta, hogy õt minden nép uralja. Ez okból fõvezérét, Holofernest nagy sereggel küldötte ki, hogy a nyugati tartományokat is elfoglalja. Akármerre ment, mindenütt gyõzedelmes volt; de midõn éjszakról Júda országára ütött, a zsidók éjszaki végerõsségének, Betúliának kapuit zárva találta. Ezért haragra gerjedvén, elhatározta e városnak végromlását. Midõn a zsidók már a megadásról gondolkodtak, Judit, egy jámbor özvegy ajánlja magát a város megmentésére. Kimegy tehát az ellenség táborába, szépsége által erõt vesz a fõvezéren, és módot talált, hogy Holofernest tulajdon fegyverével megölje. Ezen hõs tett után a zsidók a városból kirohannak, a levert asszíriai sereget az országból kiûzik, és nagy zsákmányt nyernek. Erre a fõpap és a magas tanács Jerusalembõl Betúliába mentek, örömünnepet ültek, és elhatározták e gyõzelem emlékének évenkinti megünneplését. Ez jelen könyvnek rövid tartalma. Azon sok szép tanitás, melyet a gondolkodó olvasó lelki épülésére e könyvben találhat, ennek kezdettõl nagy tekintélyt szerzett. Már a legrégibb sz. atyák használták ezt mások oktatására és buzditására; sõt sz. Jeromos szerint, már az elsõ niceai zsinat a szent könyvek közé számlálta; ezen kivül a IV. Eugen pápa alatt tartott florenczi, és a trienti zsinat is csalhatatlanúl biztosít bennünket, hogy Judit könyve isteni tekintélylyel bír, mind a kettõ a többi szent könyvek sorába számlálván ezt. – Ki szerzette e könyvet, bizonytalan.
Judit 1
Judit 1,1
Arfaxad, Afra-xad, azaz, Afra, a jóságos. Ez Fra-Ortes, azaz, Fra a nagy, mint õt Herodot nevezi, Deioces fia.
Judit 1,1
E kötszó „tehát“ mutatja, hogy jelen történet Izrael népének régi évkönyveibõl szakasztatott ki.
Judit 1,1
Épiteni, a szentirási nyelven sokszor annyit tesz, mint megerõsíteni (Józ. 6,26.). Fra-Ortes szépíté és megerõsité a már atyja, Deioces által épített várost, Ekbatanát.
Judit 1,1
õ, valamint már atyja is.
Judit 1,5
Világ ter. u. 3333. Kr. e. 671 évb.
Judit 1,5
Azarhaddon, ki itt Nabukodonozornak neveztetik, mivel Babilonban is uralkodott, hol a király köz neve Nabukodonozor volt, mint Egyiptomban Fáraó, a filiszteusoknál Abimelek stb. Babilon elfoglalásától számittatik országlásának 12-ik esztendeje.
Judit 1,6
A görög forditás szerint: Hydaszpesz folyó.
Judit 1,6
egy néptörzs Élamból (Persiában).
Judit 1,8
Cédár, pásztornép puszta Arábiában, keletre Libanontól, Izmael származéka. Lásd Móz. I. 25,13.
Judit 1,9
Jessze földje ugyanaz, mi Gosen vagy Gossen földe, a görög forditás szerint, alsó Egyiptomban.
Judit 1,10
azon parancscsal, hogy hódoljanak meg neki.
Judit 2
Judit 2,1
Nabukodonozornak (Azarhaddonnak) tizenharmadik esztendeje, Dereser, kath. irásértelmezõnek számitása szerint, összeüt Manasszes király huszonnyolczadik évével, mi a világ ter. u. 3334. Kr. e. 670. évre esik.
Judit 2,12
Ange egy része a nagy Taurus-hegységnek, melynek részei különféle neveket viselnek.
Judit 2,12
éjszakkeletre.
Judit 2,13
Mallus városa Ciliciában. Lásd Makkab. II. 4,30.
Judit 2,13
különben Tarzus, sz. Pálnak szülõvárosa.
Judit 2,13
az arabs pusztákon vándorló nomad izmaelitákat.
Judit 2,13
ismeretlen hely.
Judit 2,14
azon részére, mely az Eufratesen túl volt.
Judit 2,15
Meddig terjedtek Jáfet maradékai (Móz. I. 10,2. s követk.) dél felé, nem tudhatni, s igy az itt érintett táj is ismeretlen.
Judit 2,16
a madianita nép vándorló s kereskedést ûzõ pásztornép volt (Móz. I. 37,28.).
Judit 3
Judit 3,1
azon tartományból, melynek fõvárosa Szóba, Niszibis vala.
Judit 3,1
Líbia Afrikában, valószinûleg itt Líciának kell lenni, mely közel volt Szíriához.
Judit 3,2
minthogy meghaljunk s egyszersmind szolgáljunk, azaz, részint meghaljunk, részint szolgáljunk.
Judit 3,11
E népek készebbek voltak meghódolni, mint meghalni. Ezekhez hasonlítanak azon keresztények, kik inkább a rosz lélek szolgálatába állanak, mintsem testi vágyaikat feláldozzák s az érzéki életet magokban megöljék; s valamint azok megcsalódtak Holofernesben, úgy ezen keresztények is megcsalódnak a világ fejedelmében, a sátánban; mert mint sz. Bernárd mondja: a gonosz lélek sokkal kegyetlenebb azok iránt, kik neki meghódolnak, mint azok iránt, kik rája nem figyelnek.
Judit 3,12
melyeket bálványaik tiszteletére ültettek.
Judit 3,13
ily esztelenségre vihet az emberi kevélység!
Judit 3,14
Szíriának egyik vidéke.
Judit 3,14
t. i. a hegyes tartományba. Idumeusok helyett valószinûleg judeusoknak, azaz zsidóknak kell lenni.
Judit 3,15
éjszaki Judeában, azaz, Galileában.
Judit 3,15
hogy hadierejét összeszedje, s egyesített erõvel törjön Judeára, melyen Szennakerib megveretése miatt boszút akart állani.
Judit 4
Judit 4,1
Júda országában.
Judit 4,2
A görög szöveg itt hozzáteszi: hogy a zsidók kevéssel elõbb tértek viszsza a fogságból, és a templomot, melyet Manasszes bálványozása által megszentségtelenitett, ismét megtisztitották. Azonban e fogság alatt nem a 70 éves babiloni fogságot kell érteni, mi világosan kitûnik abból, hogy a templomnak nem isméti fölépitésérõl van szó, hanem csak új fölszentelésérõl az elkövetett új megszentségtelenités után; sõt inkább azon fogság értendõ, melybe az istentelen király Manasszes (lásd a bevez.) több zsidókkal elhurczoltatott. Ezen fogságból, még mielõtt Holofernes Júdeába tört, visszatértek a zsidók, bár királyuk még Babilonban tartatott le a börtönben, és csak késõbb eresztetett szabadon. A visszatért zsidók tisztították meg a templomot, mint ezt késõbb Manasszes maga is megcselekedte. Lásd Krón. II. 33,11–16.
Judit 4,3
melyet Szennakerib legyõzetése után Júda királya magához ragadott.
Judit 4,5
fõpap.
Judit 4,9
jelentvén, hogy általános gyásznak és bûnbánatnak kell lenni a közelgõ veszély (10. v.) elháritása végett.
Judit 4,10
A többi népek és fejedelmek meghajoltak Holofernes hatalma elõtt. Izrael népe Istennek erõs keze alatt alázta meg magát (Pét. II. 5,6.); s ezen megalázódása által lett méltó diadalmaskodni a kevélység és istentelenség fölött.
Judit 4,12
Csak az állhatatosságnak van gyõzelem igérve. Luk. 11,9.10.
Judit 4,16
a papok. Országos csapások alkalmával a papok is gyászruhákba öltöztek a templomban. Lásd Joel 1,13.
Judit 5
Judit 5,2
A moabiták és ammoniták Palesztina keleti részén megadák magokat.
Judit 5,3
t. i. a népé.
Judit 5,3
Holofernes e kérdéseket nem azért tette, hogy magának tudomást szerezzen; mert mint fõvezére az asszíriusoknak, kik Izrael országába többször betörtek, ezt jól ismeré: hanem megvetésbõl kérdezõsködött, mint egykor Nábal (Kir. I. 25,10.).
Judit 5,4
Napkelet helyett itt napnyugatnak kellene lenni, mint a görög és szírus szövegben olvasható. Judea Asszíriától nyugatra feküdt.
Judit 5,6
Ábrahám és atyja, Táre, Urban laktak, Kaldeában. Lásd Móz. I. 11,28.
Judit 5,7
Itt vala Ur.
Judit 5,9
Kárán szintén Mezopotámiában volt; azért akarja Ákior mondani: hogy menjenek ki elsõ lakhelyökrõl, s lakjanak Káránban. A Kánaánban tartózkodást egészen elmellõzi Ákior, latin szövegünk szerint; a görög és szírus szerint Kárán helyett Kánaánnak kell lenni.
Judit 5,9
Kánaánt, a hova Ábrahám Káránból költözött.
Judit 5,9
Ennyi év telt el Jákob bemenetelétõl Izrael népének kiköltözéseig. József megérkezésétõl, ki elõbb ment vala Egyiptomba, a kiköltözésig 430 év telt el. Lásd Móz. II. 12,41. Ákior, mint az izraeliták történetében jártas férfiú tûnik itt fel.
Judit 5,16
Õk használták ugyan a fegyvert, de Isten az õ mûködésök nélkül is többször meggyõzte elleneiket, mint ezt Isten Józue által maga mondá (Józ. 24,12.).
Judit 5,17
Mi keresztények is bûneink által ujabb fegyvereket adunk ellenségeinknek minmagunk ellen, és megtámadóink csak bûneink miatt nyernek rajtunk gyõzedelmet. Isten segítségével gyõzhetlenek volnánk; de Isten elhagy minket, és ellenségeinknek enged át, mivel mi tõle elpártoltunk.
Judit 5,22
Nem sokkal elõbb vitetett a tíz nemzetség Szalmanaszár által fogságra Asszíriába, s ezelõtt kevéssel kellett Manasszesnek is Babilonba vándorolnia (Kir. IV. 17,3.6. Krón. II. 33,11.) bizonyára sok zsidóval együtt. Azok, kik állitják, hogy a jelen könyvben eléadott történet a babiloni fogság utáni idõre esik, a versnek e szavait ugyanezen fogságra vonják, s erre annál több okot vélnek találni, mivel a görög szövegben hozzá van téve, hogy az Isten temploma is lábpadozattá lett, mi által ennek a fogság elõtti lerontatását vélik csak érthetni; azonban e hozzáadás a Manasszes idejében történt templom-szentségtelenitésre is magyarázható. Ezen idõkre illik azon körülmény is, hogy csak sokan vitettek fogságra, mig ellenben a babiloni fogságra az egész nép elhurczoltatott.
Judit 5,23
Még mielõtt Manasszes a fogságból visszatért (Krón. II. 33,13.), több fogoly zsidó, valamint Izrael országának több lakosai is nyerhettek szabadságot a visszatérésre, s a hegyes vidékeket választották lakásúl, hol magokat jobban védhették, s nagyobb biztosságot reméltek.
Judit 6
Judit 6,2
Lásd Judit 3,13. Vesd össze: Dániel 6,7. Apost.cs. 12,22.
Judit 6,7
Betúlia, egy, a fogságból visszatért zsidóktól épített hegyi erõsség volt Dotain és Eszdrelon mellett, mely Isszakar egykori nemzetségéhez tartozott (7,3. 8,3. a görög szöveg szerint). Galileába, hová Isszakar nemzetsége számittatott, teszi azt a keleti hagyomány is.
Judit 6,12
az egész nép elõtt.
Judit 6,15
a mi inségünkre.
Judit 6,15
tekints népedre, melyet te különösen választottál és híttál, hogy szent legyen.
Judit 6,18
Ha megnyerjük a szabadúlást, akkor a mi Istenünk, kit te hirdettél, legyen a te osztályrészed is közöttünk; hogy felvehesd religiónkat, és közöttünk lakhassál.
Judit 6,20
a böjtölés egyik nap estétõl a másik estig tartott minden ételtõl megtartózkodás által. Midõn az éj bekövetkezett, Oziás Ákior tiszteletére mértékletes vacsorát adott, s arra a város véneit meghítta.
Judit 6,21
a gyülekezet helyén. Már régi idõktõl birtak a zsidók a Jerusalemtõl távollevõ helyeken ima- és gyülésházakat, melyek zsinagógáknak neveztettek. Lásd Apost.cs. 16,13.
Judit 6,21
A böjtölésre és imádságra mértékletes vendégség következett; erre ismét az Isten dicsérete és éjjeli imádság; ilyen volt az elsõ keresztények életmódja is, mint Tertullián beszéli. A lelket, úgymond, elõbb imádsággal táplálták, mielõtt a testnek eledelt adtak, s azután ettek, hogy a test szükségét kielégítsék. Tartózkodtak többet inni, mint tiszta és rendszeretõ személyekhez illett, kik megemlékeztek, hogy éjjel az Isten dicséretére kell fölkelniök. És miután a vacsora szintén imádsággal elvégeztetett, minden tisztességgel visszavonúltak, mintha gondjuk lett volna a lelket is azon szent fegyelemmel táplálni, melyet a testre nézve az evésnél megtartottak.
Judit 7
Judit 7,2
a kiindulásnál (2,7.) Holofernesnek csak tizenkét ezer lovasa volt; tehát erõsitést kellett nyernie.
Judit 7,3
Betúlia közelében.
Judit 7,3
mely Dótain fölött uralg.
Judit 7,4
Ezen izraelitáknál nem mutatkozott ama katonai álbátorság, mely a veszedelmet ott is eltitkolja, hol az valóban fenforog, hanem elismerék a veszély egész rettenetességét; de azért nem estek kétségbe, hanem hiv könyörgéssel bíztak az Isten segítségében.
Judit 7,7
Szomjuságukat azzal csak enyhíthették, de el nem olthatták.
Judit 7,8
Betúlia magas falakkal bírt, melyekhez ostromeszközökkel nem lehetett közeledni, mert a város meredek hegyen feküdt.
Judit 7,23
Oziás ez öt nap alatt tán esõt reménylett.
Judit 8
Judit 8,1
Rúben helyett, Jákobnak vagy Izraelnek kellene itt lenni, mint a görög és szírus szövegben és sz. Fulgentziusnál van; mert alább 9,2. maga Judit is azon Simeont nevezi törzsatyjának, ki Jákob fia volt.
Judit 8,6
Megelégedett egyszeri jólakással, és pedig este, mint ezt a gyászolók és bûnbánók tenni szokták (Kir. II. 1,12. 3,35.). – Ezen sanyarú életmódot nem annyira elhunyt férje miatti gyászolásból követte, mi haszontalan is volt volna (Sirák 38,17–23.), mint inkább bûnbánatból.
Judit 8,6
a többi ünnepeket.
Judit 8,7
Önként szegénynek lenni, s az élet örömeirõl a gazdagságnak közepette lemondani, természetfölötti erény, melyet csak azok gyakorolnak, kiket az Isten Lelke különösen ösztönöz. Judit példáját több özvegyek is követték. P. o. Foligni bold. Angela jelentékeny vagyonát a szegényeknek adá, s Istenben elvonúlva, szegény és bûnbánó életet élt. Erre ugyan nincsenek minden özvegyek kötelezve, de mégis elvonult és istenes életet kell élniek; mert a mely özvegy kéjelgésben él, sz. Pál mondása szerint (Tim. I. 5,6.) az már élve meghalt.
Judit 8,11
az által, hogy idõt szabtok, mely alatt õ titeket segítsen.
Judit 8,17
azaz, mondani akarják az Úrnak, hogy megszabadítván minket, mutassa rajtunk irgalmát, hogy ezáltal alkalmat nyerjünk megalázódásunkon, mely szabadúlásunkat eszközlötte, épen úgy örûlni, mint most meg vagyunk szomorodva az assziriusoknak azon kevélysége által, a mi oka jelen nyomorúságunknak.
Judit 8,21
annyiban t. i. a mennyiben Betúliát megtarthatják, mely kulcs az egész tartományhoz. Ha föladják a várat, akadály nélkül nyomúl elõre az ellenség, s az országot holtakkal tölti el.
Judit 8,25
a halál itt írtónak neveztetik. Vesd össze Kor. I. 10,10.
Judit 8,26
türhetetlenségünk által.
Judit 8,31
Megerõsitsen benne, s azt valósitatni engedje. – Valamint meggyõzõdtetek arról, hogy a mit mondtam, Istentõl van, úgy arról hasonlóképen legyetek meggyõzõdve, hogy a mit tenni szándékozom, az is az õ lelkétõl származik, és isteni sugallatának munkája.
Judit 8,32
miután már a vének megigérték, hogy öt nap múlva, ha segély nem érkezik, a várost föladják, könyörgésök tárgyává tehették, hogy Isten õket ez öt nap alatt segítse meg.
Judit 9
Judit 9,1
leveté felsõ ruháit, melyek a szõrruhát takarák, hogy mint bûnbánó jelenjen meg az Isten elõtt.
Judit 9,2
az én törzsatyámnak.
Judit 9,2
Dínán, Jákob leányán, Szikem erõszakot tett, mely gonoszság miatt Simeon és Lévi kegyetlen boszút állottak rajta. Ezen történetben dicséretes az Isten törvénye iránti buzgóság, és ezen buzgóságot kivánja Judit magának is; de embertelen és a nemzetek jogával ellenkezõ volt a boszuállás módja, s ezt Judit szivében kétségkivûl utálta, valamint Jákob, Simeonnak és Lévinek atyja is kárhoztatta. Lásd Móz. I. 34,26. s követk. 49,5–7.
Judit 9,4
mind az elõbbi csodákat Izrael megszabadítására.
Judit 9,4
vittél véghez; mert az Isten nem gondol egyet a másik után, hanem mindent egyszerre öröktõl fogva, mint a következõ vers bizonyítja.
Judit 9,5
mindaz, mit idõben végrehajtasz, öröktõl fogva elõkészítetett; s mind a mit az emberi nemre bocsátasz, véghetetlen gondviselésed szerint történik. Lásd Bölcs. 11,21.
Judit 9,11
annak ékeit, dicsõségét. Lásd Móz. II. 27,2.
Judit 9,13
nyájas, barátságos beszédem által.
Judit 9,14
Judit szándékozik Holofernest, a nélkül, hogy neje akarna lenni, szépsége által magához hódítani, hogy megölhesse. Ezen szándékát kárhoztatni nem lehet; ugyanis, Holofernes ellensége volt a zsidóknak, és azért a háborúban, melyet törvénytelenûl kezdett, akár cselvetés által, akár erõszakkal, joga volt Juditnak õt megölni. Hogy az õ tõrbeejtésére szépségét és nyájas beszédét használta Judit, ez azért történt, mivel mint gyenge nõnek más, vagy legalább erõsebb fegyvere nem volt. Ha Holofernesben Judit szépsége vétkes kivánságokat gerjesztett, az az õ vétke volt, nem pedig Judité, úgymint, a ki nem akart mást, mint Holoferneshez jutni, és bizodalmát megnyerni.
Judit 10
Judit 10,2
azaz: felsõ szobájából az alsó terembe, hol, a görög forditás szerint, szombatokon és ünnepeken lakott.
Judit 10,3
a keletiek illatos vizekkel mosdanak és drága keneteket használnak, hogy körükben jóillatot terjeszszenek.
Judit 10,3
vagy papucsokat.
Judit 10,3
Judit csak egyszer ékesíté föl magát ily igen diszesen, hogy Holoferneshez juthasson, azután, a mennyire lehetett, ismét magányába vonult. De vannak asszonyok, kik naponkint tulságos hiú piperékben jelennek meg, minden ok nélkûl, az apostol ezen parancsának ellenére: hogy az asszonyok ékességöket ne a külsõ diszben helyezzék, hanem a belsõ láthatatlan embert önmagokban a szelíd és békeszeretõ léleknek romlatlan tisztaságával ékesítsék föl; az Isten szemei elõtt ez a legdrágább és legszebb ékesség (Pét. I. 3,4.).
Judit 10,4
Az Isten neki és öltözetének oly szokatlan kellemet adott, hogy mindazokat, a kik csak látták, megnyeré; s oly méltóságot kölcsönzött neki, hogy senki sem mert vele illetlenûl bánni.
Judit 10,5
Judit mindenféle élelmiszert vitt magával az ellenséges táborba, hogy ne szorúljon a pogányok étkeire, s azok által tisztátalan ne legyen.
Judit 10,12
A miket itt és a következõkben mond Judit, meggyõzõdése és az igazság ellen voltak, és ezért a hazudság bûnét hozták rá, a mi minden körûlmények közt tilalmas. Judit e részben nincs igazolva, ámbár némileg menthetõ. Mint sz. Tamás hiszi, Judit azon legyõzhetlen hibás véleményben volt, hogy nemes tett végett, minõ most volt szándékában, s az ellenség elõtt, szabad hazudnia. Ezen balvéleményben lehetett a hõslelkû szent asszony a nélkül, hogy az által az õ nagy erényei valamit vesztettek volna becsökbõl (Lásd Kir. I. 28. r. 1-sõ jegyz.). A keresztény tudósok közt is találtattak, kik némely esetben a hazudságot szabadnak állitották. Ha ez a kereszténység világánál megtörténhetett, hogy ne lett volna megtörténhetõ és menthetõ, ha egy tanulatlan izraelitanõ ugyanazon balvéleményben volt, melyben õt Isten, ki egyébiránt vezérlõje volt, gondviselésének titkánál fogva még meghagyta.
Judit 10,19
hállószerû lepel a meleg éghajlat alatt átalában igen alkalmatlan legyek és bogarak ellen.
Judit 10,20
mint az elõkelõk elõtt bevett szokás volt.
Judit 11
Judit 11,5
kik Nabukodonozor hadseregének nem akartak meghódolni.
Judit 11,11
A mi halálbüntetés alatt tiltva volt. Lásd Móz. III. 17,10. Móz. V. 12,16. 15,23.
Judit 11,14
a tábor elé.
Judit 11,15
erre következõ gyõzelmed után.
Judit 11,15
Senki sem fog neked ellenszegûlni.
Judit 12
Judit 12,1
Holofernes azon sátorát adá Juditnak lakásul, a hol drágaságai voltak, valószinûleg, hogy ezek szemlélete által õt megnyerje.
Judit 12,2
tisztátalan ételek evése által. Lásd Tób. 1,12. Dániel 1,8.
Judit 12,4
Holofernesben nem támadhatott gyanú e beszéd után? Õ gondolhatta talán: a kevély nõ azt hiszi, hogy elõsegítheti gyõzelmemet; hadd higyje, csak szolgáljon kéjeimnek.
Judit 12,7
Imádság elõtt mosakodni, a legrégibb idõktõl szokásuk volt a zsidóknak, valamint egyéb keleti népeknek is.
Judit 12,9
Judit a táborban is csak úgy megtartotta életmódját, mint otthon, egyszer evén napjában. Igy készûlt imádság és böjtölés által a szándékolt nagy tett végbeviteléhez.
Judit 12,14
Judit bókoló beszéddel felel, mely keleten igen megelõzõ s egész a csúszásmászásig tulságos. Egyébiránt e szavak csak a meghivásra vonatkoznak, s mivel Judit a vacsorára hivatott, az õ készsége is csak ottani megjelenésére magyarázható. A meghivást elfogadta, mivel a lakománál legjobb alkalmat reménylett tervének kivitelére.
Judit 13
Judit 13,5
hogy nem jön-e valaki. A görög szerint: Vágaónak is megmondta, hogy valamint egyébkor, úgy ez éjjel is a táboron kivül fogja végezni imádságát; a kamara ajtaja tehát nem záratott úgy be, hogy ki ne nyithatta volna.
Judit 13,10
nyakszirten vágta õt, tehát Holofernes arczraborúlva feküdt.
Judit 13,10
az ágyról, s a függönynyel voná be a holttestet és az ágyat. (Judit 14,14.).
Judit 13,11
az útitáskába, melyben ruhái és ételei voltak. Mivel Juditnak az éjjeli mosdáskor mindig volt szüksége némely ruhákra, melyek a táskában utána vitettek: igy nem gerjesztett gyanút, ha a szolgáló ez éjjel is utána vitte a táskát.
Judit 13,14
kiknél a város kulcsai voltak.
Judit 13,23
a legfõbb Betúliában.
Judit 13,31
Minden asszonyok közt, kik az izraeliták hajlékaiban vannak, te legáldottabb s dicséretre legméltóbb vagy.
Judit 14
Judit 14,6
Ákior elõbb is igaz Istennek tartotta Izrael Istenét. (5,9.12.19.), de nem egyetlen Istennek az égen és földön.
Judit 14,6
Ákior mint ammonita fölveheté ugyan a zsidó vallást, de a nép polgári jogaiban részt nem nyerhetett (Móz. V. 23,3.); ennélfogva tehát minden polgári méltóságból és elõnyökbõl ki volt zárva; annál tisztább és önzéstelenebb lehetett tehát az õ buzgalma, hogy egy oly vallásra tért át, mely neki semmi ideigvaló kedvezéseket sem ajánlott.
Judit 14,9
a sátor más osztályában; mert a keleti nagy sátorok több osztályúak.
Judit 15
Judit 15,2
Ha az asszíriusok Holofernes fõvezért elvesztették, vajjon nem voltak-e más vezéreik is? nem volt-e fegyverök és erejök? egy roppant hadsereg nem volt-e képes a maroknyi zsidónépet semmivé tenni? a fõvezérnek meggyilkoltatása nem volt-e alkalmas õket boszúra gyulasztani és arra bírni, hogy a bezárt Betúlia városát elpusztítsák és Juditon véres boszút álljanak? bizonyára ezt teendették, ha az Isten természetfölötti módon a zsidók segítségére nem jött volna. De az Isten, ki hiveinek oltalma, vaksággal büntette meg az asszíriusokat; és valamint az elõbbi éjszakán férfi bátorságot öntött egy nõ szivébe: úgy most több ezer férfiút asszonyi félelembe ejtvén, futni kényszerített.
Judit 15,9
ugyanaz, ki fölebb (4,11.) Eliakimnak neveztetik; mind a kettõ azt jelenti: Isten segíts!
Judit 15,13
Ez nem lesz feltünõ, ha tekintetbe veszszük az asszíriusok roppant sokaságát (lásd Judit 2,7. 3,8.) és a zsákmányt, melyet ezek minden tartományokból (2,13–15.) összerablottak vala.
Judit 16
Judit 16,5
A patakok nem folyhattak a völgyekben, midõn hadserege ezekbe nyomúlt.
Judit 16,6
hazámat.
Judit 16,8
Titanoknak a pogány hitregében az ég és föld fiai neveztetnek, kik az eget törekedtek ostromolni, hogy Jupitert onnan elûzzék. Nevök itt Rafaim vagy Enakim helyett van, mely a szentirásban közönséges nevök az óriásoknak. Egyébiránt megjegyzi sz. Jeromos, hogyha a sz. írók valamely szót kölcsönöztek a pogány hitregékbõl, azt korántsem azért tették, mintha az emberi ész ilyes találmányainak valami fontosságot tulajdonítottak volna, hanem hogy magokat érthetõbben kifejezzék.
Judit 16,10
jóillatú olajjal.
Judit 16,12
A persák és médusok akkor az asszíriai uralom alatt voltak.
Judit 16,16
Az Istennek egyik neve, a héber szerint annyit jelent, mint legfõbb Úr.
Judit 16,21
Judit azon tüzet érti, mely soha el nem alszik, s azon férget, mely soha meg nem hal (Izai. 66,24. Márk 9,45.), a pokol örök büntetéseit, mely a szent társaságnak, az Isten országának megátalkodott ellenségeit testben és lélekben gyötri.
Judit 16,22
A vérontás, a holt testek és pogány étkek érintése által Izrael fiai tisztátalanokká lettek a törvény szerint. Lásd Móz. IV. 19,11–20. 31,19.
Judit 16,27
elvonúltságából, melyben most is úgy élt, mint azelõtt.
Judit 16,31
azon idõig, midõn a szent iró jelen könyvet irta. Késõbbi idõkben a babiloni fogság után nem tartatott meg ez ünnep, hihetõleg, mivel ingerlésére szolgált volna a pesáknak, kiknek hatalma alatt voltak a zsidók. Igy ment az feledésbe, s a mai zsidók sem ünneplik azt. Az utolsó vers azért hagyatott ki e könyv ujabb szövegeiben, a szírus és régi latin forditásban.
ESZTER KÖNYVE.
Ezen könyv Eszter királynétól veszi nevét. Magában foglalja pedig, mikép emeltetett a zsidónõ, Eszter, Asvérus, persa király által, ki alatt hihetõleg I. Xerxest (uralk. 485–464. Kr. e.) kell értenünk, királynõi méltóságra; mikép lõn Ámán, fõudvarnok terve, melynek következtében a birodalomban levõ zsidóknak ki kellett volna végeztetniök, Eszter és gyámatyja által meghiúsitva; Ámán hivatalától elmozdítva; helyette Mardokeus fõudvarnokságra emeltetve; és mikép adatott a zsidóknak engedelem ellenségeiken véres boszút állani, melynek emlékezetére Furim ünnepe rendeltetett. – Ezen események gazdag tért nyujtanak üdvös elmélkedésre, különösen pedig élénk vonását adják az isteni gondviselésnek, mely a kevélyeket megalázza, az alázatosakat pedig fölmagasztalja. Sz. Jeromos és más sz. atyák szerint ezen történet jelképezi az anyaszentegyházat, mely hasonlóképen szorongatásokat és elnyomatásokat szenved ugyan e világon, de az idõk végezetével dicsõ és gyõztes leszen. – A könyv két szakaszból áll. Az elsõ szakasz, mely a kilencz elsõ részre és a tizediknek három versére terjed, már a legrégibb idõkben a szent könyvekhez számítatott, a latinok, görögök és zsidók által öszhangzólag elfogadtatott, mivel annak héber szövege még mai nap is fenn vagyon. A második szakasz, melyben némely össze nem függõ töredékek foglaltatnak a héberben többé nem találtatik, és azért a zsidók által Istentõl ihletettnek el nem fogadtatik. Azonban a legrégibb sz. atyák, a kartágói harmadik, és a trienti egyetemes zsinat, az egész görög és latin egyház ezen második szakaszt is a szent könyvekhez sorolták. Különben a 9,20. 12,4. szerint e könyvet maga Mardokeus és Eszter irta, azonban némelyek utóbb adattak hozzá valamely sz. iró által.
Eszt 1
Eszt 1,1
Ha az Eszter könyvében foglalt történetet az események idõrende szerint egymásután akarjuk olvasni, a részeket következõleg kell sorozni: 11,2–12. 1. r. 2,1–20. 12,1–6. 2,21–23. 3,1–13. 13,1–7. 3,14.15. 4. r. 13,8–18. 14. r. 15. r. 5,1–8. 5,9–14. 6,1–14. 7. r. 8,1–13. 16. r. 8,14–17. 9. r. 10. r. 11,1.
Eszt 1,1
Asvérus név alatt több fejedelem jõ elõ a szentirásban (Dániel 9,1. Ezdr. I. 4,6.). Az irásértelmezõk közõl többen itt Darius Hysztaszpeszt értik alatta. De mivel ezen persa király a szentirásban mindenütt saját nevén fordúl elõ (Ezdr. I. 4,5.24. 5,5.6.7. Aggeus 1,1. Zakar. 1,1.7.), úgy látszik, már épen ennélfogva nem lehet õt Asvérus név alatt érteni; de legfõképen az szól e vélemény ellen: hogy Asvérus Eszt. 1,2. szerint uralkodásának kezdetén már Szúzanban volt, holott Darius uralkodásának csak hetedik éve után tette át Szúzanba lakását. Helyesebben értetik itt Asvérus alatt I. Xerxes. Ezen hatalmas, kegyetlen és kéjelgõ persa fejedelemnek jellemével sokkal összehangzóbb nem csak általában az, mi felõle Eszter könyvében mondatik, hanem országlásának egyes körülményei is, mint p. o. a nagy tanácskozás uralkodásának harmadik évében a Görögország elleni hadjárat iránt; hetedik évében a visszatérés Görögországból Perzsiába, a jelen könyv Asvérusra legjobban illenek. Lásd 1,3. 2,16.
Eszt 1,3
kiket a Görögország elleni hadjárat iránt tartandó tanácskozásra összehivott.
Eszt 1,4
hat hónapig tartott a vendégség. A tobzódó lakmározás hasonló példáira a keleti pazar fejedelmeknél minden idõben találhatni.
Eszt 1,6
A héber szerint: fehér.
Eszt 1,6
a legdrágább egyiptomi vászonból.
Eszt 1,6
nyugágyak; a persák nem ültek hanem párnákra feküdtek az asztalhoz.
Eszt 1,6
A talaj különféle szinû kövekkel volt kirakva (mozaik).
Eszt 1,8
A persa lakomáknál a lakoma fejedelmei kényszerítették a vendégeket bizonyos számú poharak kiüritésére; a mi ezeknek sokszor terhökre eshetett.
Eszt 1,9
A nyilvános lakomákon nem jelentek meg az asszonyok, hanem külön vendéglék meg nõ-vendégeiket.
Eszt 1,10
de nem legközelebb hozzája, mert lásd 14. v. hanem kik fõtisztek voltak a nõk termei fölött.
Eszt 1,13
A héber szerint: kik az idõket (az elmult idõk történeteit és törvényeit) érték.
Eszt 1,14
Lásd Ezdr. I. 7,14.
Eszt 1,15
kérdé a király a bölcsektõl.
Eszt 1,18
A héber szerint: s igy a megvetésnek és haragnak vége nem lesz.
Eszt 1,19
s a mit visszahúzni nem lehet. Vesd össze: Eszter 8,8. Dániel 6,8.15.
Eszt 2
Eszt 2,1
A király megbánta tettét, de a tanácsosok félvén Vaszti boszujától, elpuhultságának kedvezõ tervek által igyekeztek bánatérzelmét elfojtani.
Eszt 2,6
t. i. Cisz, Mardokeus õsatyja.
Eszt 2,7
A héber név Hadassza mirtust jelent; a persa név Eszter némelyek szerint zöld mirtust, mások szerint csillagot tesz; az utóbbi nevet úgy látszik a persa nõi házban nyerte.
Eszt 2,9
ki hatalma alá volt rendelve.
Eszt 2,9
A héber szerint: …házából, s mind neki mind leányainak a legjobb helyet adá az asszonyok házában.
Eszt 2,10
azaz: nem jelenté ki nemzetét; de ez iránt nem is vonatott kérdõre, mint a héber szövegbõl határozottabban kivehetõ.
Eszt 2,10
hogy származása miatt meg ne vettessék.
Eszt 2,14
az asszonyok más házába.
Eszt 2,16
a mi decemberünk- s januáriusunkra esik. Vaszti eltaszittatása óta négy év folyt le. Xerxes azután mindjárt Görögország ellen háborúba ment, a mi uralkodásának hatodik éveig tartott. Hetedik évében pedig, midõn hadiereje a szárazon Plateánál, a tengeren Mikalénél ugyanegy napon megveretett, visszatért Persiába, s egészen a kéjelgésbe merûlt. Ekkor volt az, hogy leányok gyüjtettek egybe, és Eszter királynévá választatott.
Eszt 2,17
Itt az izraelita szûznek házassága egy pogány királylyal az isteni gondviselés munkája volt, hogy az Isten népe az õ kevély ellenségei ellen oltalmat találjon. A nagy alázatosság, erõs hit és lelkiismeretes ragaszkodás Isten törvényéhez, mely Eszter viseletébõl kitündöklik, eléggé bizonyitja, hogy Eszter az Úr lelkétõl vezéreltetve, lépett e házasságra.
Eszt 2,18
a mennyiben az adókat elengedé.
Eszt 2,19
azaz: mikor azon szüzeket egybegyûjték, kik között Eszter is volt; mert elõször akkor gyüjtettek igy össze, mikor Vaszti választatott.
Eszt 2,19
Mardokeus királyi szolgálatba jutott. Az ajtó udvart jelent, lásd: Eszter 3,2. Dániel 2,49.
Eszt 2,20
mert ha azt teszi, Mardokeus valószinüleg nem jut királyi szolgálatba.
Eszt 2,20
Az õ gyermekded kedélye már itt is megjutalmaztatott. Nem is jut senki mennyeknek országába, hanem csak a ki oly igénytelen és engedelmes, mint a gyermek.
Eszt 2,21
az udvarnál volt alkalmazva.
Eszt 2,21
valószinûleg Mardokeus elõljárói voltak. S gyaníthatólag Vaszti eltaszittatása miatt keseredtek el, kinél tán kegyben állottak.
Eszt 3
Eszt 3,1
Ágág amalecita király volt, kit Saul legyõzött és Sámuel fölkonczoltatott. Lásd Kir. I. 15,33. Vesd össze Eszter 16,10.
Eszt 3,2
a királyi udvarban.
Eszt 3,2
Ámán egész isteni tiszteletet követelt (Eszter 13,14.); mert ha csak az elõkelõbbeket illetõ tiszteletet kivánta volna, ezt Mardokeus nem tagadja meg, valamint a többi zsidók hasonló alkalmakkor az ily tisztelettételektõl nem vonakodtak.
Eszt 3,4
kinél tilalmas embernek isteni tiszteletet adni. Lásd Eszter 13,12. s követk.
Eszt 3,7
marczius- és aprilis hóban.
Eszt 3,7
tulajdonképen: persául.
Eszt 3,9
Parancsold õket kiírtani, s ez kincstáradnak tizezer talentom ezüstöt, körülbelûl harmincz millió forintot fog behozni; Ámán legalább ennyit reméllt nyerhetni a megölt zsidók elfoglalt vagyonaiból.
Eszt 3,10
a királyi parancsnok megpecsétlésére.
Eszt 3,10
a kinek a király gyûrûjét adta, egyszersmind teljes hatalmat is adott annak, hogy parancsokat bocsásson ki. Lásd Móz. I. 41,42.
Eszt 4
Eszt 4,1
durva posztóból készûlt gyászruhába.
Eszt 4,1
Az utczán való kiáltás persa gyászoló szokás volt. Igy kiáltottak Szúzanban az utczákon sok napig egymás után, midõn Xerxes Görögországban csatát vesztett. Bár Mardokeus lelkiismerete szerint cselekedett, de mégis igen nehezére eshetett, hogy õ szolgált alkalmúl népének kiírtatására.
Eszt 4,2
Mardokeusnak az ajtó elõtt kellett panaszát eljajgatni, hogy Eszter figyelmét magára vonja, s módot találjon vele beszélhetni.
Eszt 4,4
hogy Mardokeus gyászban kivûl áll.
Eszt 4,4
A küldött ruhában kellett volna Mardokeusnak Eszterhez menni, hogy siralmának okáról értesítse. De mivel azt el nem fogadta, Eszter kénytelen volt egy szolgáját hozzá küldeni az utczára, hogy fájdalmairól ezáltal értesûljön.
Eszt 4,11
mely a király elfogadó terméhez viszen.
Eszt 4,11
Nyiltan megjelenti gyámatyjának a nehézségeket, melyek közbenjárását gátolják, s nem akarja magát az õ tudta nélkül veszélynek kitenni. A persa uralkodók igen elvonúltan éltek alattvalóiktól, hogy a nép elõtt annál nagyobb tiszteletben legyen a királyi méltóság.
Eszt 4,14
Ha nem könyörgesz is értünk, Isten mégis majd talál módot a zsidók megmentésére, ezt erõsen hiszem; te pedig egykedvû hallgatásodért atyád házával együtt ki fogsz irtatni az Istentõl.
Eszt 4,16
A héber szerint: böjtöljetek.
Eszt 4,16
A három nap és éjjeli határidõt nem kell mindig betû szerint venni; néha a napnak vagy éjnek egy része egész nap vagy éj helyett is használtatik. Lásd Máté 12,40. Eszter evett a királylyal, még mielõtt a harmadik éj eltelt.
Eszt 5
Eszt 5,1
az elõteremben.
Eszt 5,1
lakszobájának; arra nyilott.
Eszt 5,1
a lakszoba ajtajának átellenében. Eszter tudniillik az elõterembe lépett, s ebbõl a lakszoba ajtajába, mely arra nyílt. Mikép fogadtatott Eszter a királytól, alább 15,9. s követk. részletesen elõadatik.
Eszt 5,12
a mi igen nagy megtiszteltetés volt, mert persa szokás szerint, a királylyal senkinek sem volt szabad enni, csak feleségének és anyjának.
Eszt 5,14
a keresztre feszités a nagy vétkesek szokott büntetése volt a persáknál. Ámán a keresztet valószinûleg palotája elõtt állitatá föl, és pedig magasra, azért, hogy a Mardokeusra szabott büntetés annál szembetünõbb legyen.
Eszt 6
Eszt 6,4
az elõteremben.
Eszt 6,4
a királyi lakszobának.
Eszt 6,8
A héberben némely forditók szerint: lóra ültetni, melyen a király lovagol, midõn neki a királyi korona föltétetik.
Eszt 6,12
gyászolók módjára. Lásd Kir. II. 15,30. Ezek. 12,6.
Eszt 6,13
barátai közõl.
Eszt 6,13
Ámánnak ezen barátai hihetõleg megismerték, hogy Jehova különösen oltalmazza a zsidó népet; tudhatták azt, mi történt Szennakeribbel és Holofernessel Júda országában; és mivel oly hirtelen fölemeltetett Mardokeus, ki már a veszély örvényéhez oly közel volt, méltán következtethették, hogy õ kedves Istene elõtt.
Eszt 7
Eszt 7,1
hogy vendégeskedjenek.
Eszt 7,4
Ha mi, én t. i. és népem csak rabszolgaságra itéltetnénk, ez csak a mi kárunk lenne, a király mégis vonhatna hasznot szolgálatunkból; de mivel kiírtatásunk van tervben, és az ország nagy számú hasznos alattvalóktól fosztatik meg, igy a kár a királyra is háramlik.
Eszt 7,5
A tobzódó király hihetõleg ittas volt, midõn e parancsot adta; és ajánlatában Ámán sem nevezte meg a népet (Eszter 3,8.), melyet kiírtatni akart.
Eszt 7,7
Asvérus hihetõleg most megemlékezett az Ámánnak adott hatalomra, és haragjának jeléûl azért kelt föl és távozott el. Még ma is eltávoznak a persa és török fejedelmek, ha nagy haragra gerjednek, és ebbõl már tudják a jelenlevõk, hogy kegyelmezést nem várhatni.
Eszt 7,8
A persák földre tett vánkosokra ültek vagy inkább feküdtek az asztalhoz, és mivel Ámán térdre borúlt a királyné elõtt, ezt a boszús király arra magyarázta, hogy a királynét akarta megszeplõsiteni.
Eszt 7,8
A királytól kimondott gyanú egyszersmind halálos itélet volt; mert a persáknál a ki a királynak csak ágyasát illette, vagy ha az úton vitetett hordszékhez csak közelített is, halál fia volt. A halálra itéltnek arczát befödék, mivel méltatlannak tartották arra, hogy a király arczát lássa.
Eszt 7,9
Flav. József, a régi zsidó iró szerint: Harbona küldetett Ámánhoz, hogy õt a vendégségre híjja (Eszter 6,14.), és látá ott a fölállított bitófát, s megtudá a cselédségtõl, hogy az Mardokeusnak készíttetett.
Eszt 7,9
felfödözvén az összeesküvést. Eszter 2,22.
Eszt 7,10
Ekkép hanyatlott Ámán a dicsõség és gyönyör legfõbb fokáról a halál karjaiba és talán az örök kárhozat örvényébe. – Oh nyomorúlt barátsága a világnak! igy kiált föl sz. Bernárd, mely követõidet csak akkor szerencsélteted, ha õket elõbb Isten ellenségeivé teszed. Ámán kegyencze lõn Asvérus királynak, de épen ez okozta veszedelmét. A világ, úgymond sz. Ágoston, sokkal veszélyesebb ránk nézve, ha hízeleg, mint mikor üldöz bennünket; és sokkal inkább félhetünk tõle, ha oly tárgyakat ajánl, melyek bennünket vonzanak, és magok iránt bennünk szeretetet gerjesztenek, mint mikor okot ád, és úgyszólván kényszerít bennünket arra, hogy õt megvessük.
Eszt 8
Eszt 8,1
és minden elfoglalt vagyonát.
Eszt 8,1
Mardokeus már alsóbb rendû udvari tiszt volt, most azok közé emeltetett, kik a király szine elõtt szolgáltak.
Eszt 8,2
pecsétõrré, legfõbb hivatalnokává tette. Eszter 3,10.
Eszt 8,3
más valamely napon, és pedig hivatlanúl, mint a 4. versbõl kitûnik.
Eszt 8,8
Igy az ujabb parancs az elõbbit megfosztotta hatályától.
Eszt 8,9
miután a zsidók kiírtásának a folyó év tizenkettedik havában kellett volna megtörténni, azért nem volt veszteni való idõ.
Eszt 8,10
azok végrehajtását megelõzzék.
Eszt 8,11
a mit Ámán (3,13.) a zsidók ellen megengedett, azt engedé meg Mardokeus a zsidóknak ellenségeik ellen.
Eszt 8,12
az napon, mely vesztökre volt kitûzve (3,7.13.), a zsidók fegyveresen várták ellenségeiket, s a visszatorlás jogánál fogva azt tehették, a mit nekik ezek tenni készültek. A királyi végzés fölteszi, hogy a királyi alattvalók közõl senki vagy igen kevés lesz oly esztelen vakmerõ, hogy megtámadjon egy népet, mely a királynénak s az elsõ tanácsosnak oltalma alatt volt.
Eszt 8,13
A héber szerint: nyilt volt, azaz, nem volt kivûlrõl bepecsételve, s igy nem csak a helytartók, hanem minden nép olvashatta.
Eszt 8,15
A héber szerint: égszinû- és fejérben.
Eszt 8,15
a mi akkor igen nagy becsû volt.
Eszt 8,15
A király valószinüleg saját ruháját ajándékozá Mardokeusnak, valamint ezt a szultánok mai nap is cselekszik, ha bizodalmok és kegyök különös jelét akarják mutatni kedvenczeik iránt.
Eszt 8,15
mert minden igazán gondolkodók utálták és fájlalták Ámán gyilkos parancsát, mint kiáltó igaztalanságot.
Eszt 8,17
A héber szerint: a zsidóknál.
Eszt 8,17
a zsidókéhoz.
Eszt 9
Eszt 9,1
Ádárnak 13-ik napja volt kitûzve, melyen a zsidók Persiában a király parancsa szerint mind megölessenek, s minden alattvaló készen álljon a gyilkolásra (Eszter 3,12–14.). E parancs, a persák törvénye szerint megmásíthatlan volt, s a ki a zsidókat ki akarta írtani, bûntetlenûl megtámadhatta õket. Ha a persák egyakaratuak, túlnyomó erejöknél fogva a zsidókat könnyen kiírthatták volna. De a persák legtöbbjei átlátták, hogy a király elõször kiadott parancsának teljesítését nem kivánja többé, s azért az öldöklésre kitüzött napon csendesen voltak. De Ámánnak valamint a tartományokban úgy a fõvárosban is elszórt párthívei annyira fel voltak bõszûlve a zsidók ellen, hogy az elsõ parancsra támaszkodva, a zsidókat megtámadták, de minden várakozásuk ellen, a többi persáktól elhagyatván, a zsidók által nagy veszteségökre visszaverettek. A zsidók t. i. a második parancsnál fogva véd-állapotba helyezték magokat, s egyesülten elég erõsek voltak a megtámadásnak ellenállani.
Eszt 9,2
azok közõl, kik nem tartoztak ellenségeikhez.
Eszt 9,10
a többi szúzaniakkal együtt (6. v.).
Eszt 9,10
A zsidók csak életöket akarták biztositani, s azért nem nyúltak ellenségeik vagyonához, habár ezek a zsidóknak nem csak halálát, hanem kiraboltatását is czélba vették (Eszter 3,13.).
Eszt 9,13
a már megölteket gyalázatúl. Lásd Móz. V. 21,22. Ezdrás I. 6,11. Nem a kegyetlen boszúvágy, hanem népe iránti szeretet birta a jámbor királynét ezen kivánatra. Titkos utakon megtudhatta, a mit a tapasztalás is igazolt (15. v.), hogy a zsidóknak még sok ellenségök volt. Ezektõl, ha életben maradnak, a zsidóknak még inkább lehetett félniek, mint elõbb, mert övéiknek halála még inkább fölingerlette õket.
Eszt 9,17
a tartománybeli zsidóknál.
Eszt 9,20
az egész történetet.
Eszt 9,22
írá õ.
Eszt 9,23
a zsidók e történet emlékezetére évenkinti ünnepet rendeltek, és megtarták azt mindig úgy, mint ezen elsõ évben.
Eszt 9,27
a zsidók javára.
Eszt 9,27
Mardokeus levele.
Eszt 9,27
hogy bizonyos idõben t. i. Ádár-hónak 14-ik s 15-ik napján tartassék minden következõ években.
Eszt 9,28
a zsidók mai napig is kitörõ vigsággal ünneplik meg a furim-napokat. Rabinusaik szerint a megrészegedés e napokon nem vétek; s minden zsidó addig ihatik, mig az „átkozott legyen Ámán!“ „áldott legyen Ámán!“ kiáltásokat egymástól többé meg nem különböztetheti.
Eszt 9,30
Levelet küldének.
Eszt 9,31
a szabadulásérti buzgó s fenszóval mondott könyörgéseket.
Eszt 10
Eszt 10,1
melyek uralma alatt valának; a görögországi szerencsétlen hadjárat, valamint az õ nagy tobzódása pénztárát kimeritette.
Eszt 10,3
Ez sz. Jeromos jegyzete.
Eszt 10,3
a hetven értelmezõk görög forditásában, mely akkor közönséges volt. Mindaz, mi ezután következik, egész a könyv végeig, a görög forditásból vett hozzáadás, mely abban majd egészen az 1. r. 1-sõ jegyzetében leirt rend szerint, a történetbe sorozva föltaláltatik.
Eszt 10,3
a 4. verstõl a 11. rész 1. verséig.
Eszt 10,3
jelölvén ez által, hogy az a héber szövegben nincs meg.
Eszt 10,10
Kétféle sorsot mért az Isten, egyik a zsidóké volt, másik a persa birodalomban élõ pogányoké.
Eszt 10,11
Mind a két résznek sorsa bekövetkezett az Istentõl elõrelátott napra, t. i. Ádár 13-ik napjára, mikor a zsidók fölûlkerekedtek ellenségeiken.
Eszt 11
Eszt 11,1
E verssel végzõdik (lásd elõbb sz. Jeromos észrevételét) Eszter könyvének görög fordítása. Szerinte ezen könyvnek görög forditása egyik Ptolomeus alatt, ki egy Kleopatra nevû nõt birt feleségûl, Egyiptomba jutott. Ez a Ptolomeus, mint közönségesen hiszik, Ptolomeus Philopator, ki a zsidók nagy pártfogója volt, s ennek negyedik kormányzási éve a világ teremt. u. 3827. Kr. e. 177. évre esik.
Eszt 11,1
Ez sz. Jeromos jegyzete. Miután sz. Jeromos az elsõ rész (10,3.) végénél azt hozzátette, mi a görög-forditásban a könyvnek záradékát teszi (10,4–11,1-ig.), ezután sorban egymásután leirja mindazt, mit a görög forditás az elbeszélés fonalába itt-ott közbeszõtt. Elõször is azzal kezdi, mit ama forditás a könyvben elõre tett (11,2.-tõl 12,6.-ig.); azután azon részeket sorolja oda, melyek az elbeszélés folyamában a héber részt kiegészítik.
Eszt 11,2
Asvérus országlásának, egy évvel a nagy lakoma (Eszter 1,3.) elõtt. Asvérus itt az Artaxerxes (bátor harczos) czimet viselé, mint több persa-király. Országlásának elsõ két évében, midõn Egyiptomot és több tartományt ismét adózóvá tett, megérdemlé azt.
Eszt 11,4
azaz: kiknek atyáit. Lásd Eszter 2,6.
Eszt 11,10
Eszter nagygyá lett, és nagyságából népét is részelteté.
Eszt 12
Eszt 12,1
A görög szöveg szerint: ez udvari tisztek a testõrök hadnagyai voltak. Vesd össze Eszter 2,21.
Eszt 12,5
Eszter 6,3. az ajándékról nincs említés; hihetõleg ez csekély volt, s azért nem iratott be az ország krónikájába.
Eszt 12,6
azaz: nagyszavú, nagybeszédû.
Eszt 12,6
Ámán a két udvari tiszttel egyet értett, s a király halála után alkalmasint a trónra akart emelkedni, azért látszott Mardokeus Ámán befolyása által csak pusztán ajándékokkal kielégítetni.
Eszt 12,6
Ez sz. Jeromos jegyzete. Lásd Eszter 11. r. 2-ik jegyz.
Eszt 12,6
Eszter 13,1–7.
Eszt 12,6
Ez Eszter 3,13.-ben van.
Eszt 12,6
Sz. Jeromos ezt a 3,13. után találta, hol szövegünkben a levél tartalma csak röviden van elõadva.
Eszt 13
Eszt 13,2
keleti dicsekvés.
Eszt 13,6
13-ik és 14-ik napján, az utóbbin kell vala kiírtásnak végbe mennie.
Eszt 13,7
Sz. Jeromos jegyzete.
Eszt 13,7
E szavak Eszter 4,17.-ben vannak. E vers után kell tehát a következõ darabot (8. verstõl a 16. részig,) részint beszõni, részint az elbeszélés kiegészitésére a héber szövegbõl való forditással egybevetni.
Eszt 13,17
népedhez, Izraelhez, melyet minden népek közõl sorsoddá, osztályrészeddé tettél, mint midõn egy mérõ kötél által valamely birtokból egy részt elkülönzünk.
Eszt 13,17
E szép imádságot az anyaszentegyház böjt II. vasárnapja utáni szerdán mondja a sz. misében.
Eszt 14
Eszt 14,2
illatos viz.
Eszt 14,2
a szomorúság és gyászolás jeleivel.
Eszt 14,4
egészen közel van.
Eszt 14,8
A görög szerint: …nyomnak el minket, hanem kezöket az õ bálványaik kezeire tevék, vagyis azoknak esküvel fogadták, hogy megváltoztatják igéreteidet stb.
Eszt 14,11
a bálványoknak és azok szolgáinak.
Eszt 14,12
azon királyoknak, kik istenitisztelettel kivánnak illettetni.
Eszt 14,13
Asvérus. – Sz. Ágoston e könyörgésnél alkalmat vesz inteni mindazokat, kik az Isten igéjét hirdetik, hogy elõbb Isten segitségeért könyörögjenek; mert, úgymond, ha egy királyné ily buzgón könyörög Istenhez, mielõtt nemzetének ideigvaló javáról csak egy királylyal beszélne: mennyivel inkább köteles arra az, ki az õ igéi által az emberek örök üdveért munkálkodik.
Eszt 14,15
Eszter tehát akaratja ellen vitetett a királyi ágyasházba. Engedett részint az erõhatalomnak, részint gyámatyja akaratának, s megismeré az isteni rendelést.
Eszt 14,16
kényszerittetésemet.
Eszt 14,16
elvonúltságomban, s a csendes, érzékeny órákban teelõtted.
Eszt 14,17
Az áldozati bor egy része az oltárra öntetett, egy része az ünnepélyes örömlakomáknál költetett el.
Eszt 14,18
Kétféle emberek vannak a földön, úgymond sz. Ágoston, némelyek az égre gondolnak, mások csak a földre; némelyek szive itt a földi dolgok alatt van eltemetve, mások szive az angyalokkal van egyesûlve; némelyek földi javakba s a világ hiú kincseibe vetik bizodalmokat, mások azon mennyei jókra intézik minden vágyaikat, melyeket nekik a hazudni nem tudó Isten megigért. Eszter dicsõségben és örömben volt, de õ mindent megvetett, s egyedûli örömét az Istenben s az isteni dolgok fölötti elmélkedésben találta. Valódi izraelita nõ volt.
Eszt 15
Eszt 15,15
Sz. Jeromos jegyzete. E rész három elsõ verse pótlék a 4,8. verséhez.
Eszt 15,3
Sz. Jeromos jegyzete.
Eszt 15,6
Ez a puhálkodás keleten a tetszelgés eszközeihez tartozik; hol az elõkelõ asszony azt hiszi, hogy puhaságot és gyengeséget mutató járása által különös kellemet tüntet elõ. Eszter, hogy czélt érjen, a királynak tetszeni kivánt; tehát ezen eszközt is használta.
Eszt 15,13
nem menni be hivatlanúl a királyhoz. Eszter 4,11.
Eszt 16
Eszt 16,16
Sz. Jeromos jegyzete. Vesd össze Eszter 8. r.
Eszt 16,9
A görög szöveg némely kézirataiban e vers igy olvasható: Mi nem hallgathatunk a rágalmazásokra, hanem ha valami elénk jõ, meg kell vizsgálnunk, s a méltányosság szerint itélnünk. Ez úgy látszik, inkább megegyez a persa szokásokkal, miután a király parancsában azt alig mondhatta, a mi fordításunkban van, mivel a persa törvények változatlanok voltak; azonban megtörténhetett, hogy a parancs a persa birodalom görög tartományaiba némi változásokkal küldetett, melyeket a görög szokások megengedtek; a mint ezt sz. Jeromos is görög kéziratában találta.
Eszt 16,10
Amadati, nemzetsége, szerint amalecita, Macedoniában telepedhetett le, és Ámán ott született. Mások szerint: macedoni itt átalában külföldi helyett vétetik.
Eszt 16,11
térdhajlással tiszteltetnék.
Eszt 16,14
maga személyében nemzetére.
Eszt 16,17
a mennyiben a következõ parancs azokat megsemmisíti.
Eszt 16,18
a mennyiben azt kézre lehetett keríteni. Ámán tíz fia, eleinte futással menekûlvén, késõbb itélteték el.
JÓB KÖNYVE.
Szent Jób, kinek jámborságát, próbáltatását, béketûrését és dicsõ megjutalmaztatását ezen könyv tárgyazza, gazdag arabs pásztorfejedelem volt, ki a sz. atyák és kitünõbb irásértelmezõk szerint, azon idõszakban, midõn Izrael fiai az egyiptomi szolgaságban epedtek, puszta Arábiának azon részében élt, mely Edom és Kaldea között feküdt. Ábrahám patriarkának igaz hitét vallotta, az egy igaz Istent imádta, és feddhetlen életet élt elõtte. Hogy jámborsága megpróbáltassék, s még inkább megtisztíttassék, és egyéb titkos okoknál fogva, megengedte Isten, hogy a sátán árthasson neki, elõször ugyan mindannak elrablása által, a mivel bírt, utóbb a legkínosabb fekélyek által, melyek testét tetõtõl talpig elboríták. Jóbnak ezen iszonyú sorsát hallván barátai, eljöttek õt vigasztalni. De midõn észrevették, hogy inséges élete miatt igen keserûen panaszkodik, a helyett, hogy õt szeliden intették, és kitöréseit a fájdalom nagyvoltának tulajdonították volna, szemrehányást tettek neki. Emlékeztették õt, hogy fájdalmait bûnei büntetéséûl tekintse, s nagy vétkeket vetettek szemére, szenvedéseinek nagyságánál fogva, mivel, úgymondák, az Isten, igazsága szerint, az igazakat szerencsével jutalmazza, a gonoszokat pedig szerencsétlenséggel bünteti. Jób válaszol az õ beszédeikre feleletében. Nem tagadja ugyan, hogy az Isten mindenkiben találhat okot büntetõ igazságának gyakorlására: de magát még sem találja oly bûnösnek, mint barátai vádolják. Azért védi ártatlanságát, panaszkodik insége miatt, de ebben, ámbár az Isten akaratján megnyugodva viselte a szenvedéseket, némelykor annyira ment, hogy az Istentõl kére számot szenvedései okáról. Tagadja azon állitást, hogy az istenteleneket mindig szerencsétlenség, a jámborokat mindig szerencse kiséri, és a tapasztalásból megmutatja, hogy a gonoszok gyakran élnek szerencsében, a jámborok inségben. Szenvedésének okát az egész emberiség közös szomorú sorsában keresi, és végre meggyõzõ ékesszólással bebizonyítja, hogy a megfoghatatlan bölcseségû Istennek elrejtett czéljai vannak a jámborok szenvedéseinél. Ezeket Jóbnak eddig szóló három barátja nem tudta megczáfolni, hanem utánok egy eddig nem nevezett vádoló áll elé, ki hasonlóképen Jób elkövetett bûneiben keresi szenvedéseinek okát, s beszédei ellen, melyeket sokféleképen elferdít, de megczáfolni nem bír, az elõbbiektõl fölhozott okokat ismétli csak más alakban. Azért Jób nem is felelt neki, hanem maga az Isten jelent meg, hogy a vitának véget vessen, mitsem tekintve azokra, miket az utolsó vádló felhozott. Roszalja ugyan, hogy Jób vele feleselni és tõle szenvedései miatt számot kérni bátorkodott; de sokkal inkább roszalja Jób barátainak tettét, és mennyei ékesszólással az Istennek megvizsgálhatlan bölcseségére és mindenhatóságára utasítja a szûk elméjû embereket, és ekkép értésökre adja, hogy vannak bizonyos czéljai, melyeknél fogva az embereket, különösen pedig az igazakat látogatja. Végre Jóbnak hûségét és béketûrését megjutalmazza, és õt sokkal boldogabb állapotba helyezi, mint az elõbbi volt. – Ez a könyvnek tartalma, mely a gondolatok magasztosságára, a nyelv fönségére és ékességére nézve a többi szent könyveket mind felülhaladja, s melyhez hasonlót a földön hasztalan keresünk. A benne foglalt igazságoknak kimeríthetlen kincse, az erényre és jámborságra buzdító erélyes intések miatt minden idõkben nagy tiszteletben tartatott, és valamint a keresztények, úgy a zsidók sem kétkedtek, hogy ezen könyv a Szentlélek mûve, és csalhatatlan igazságokat foglal magában. A mi Jób barátainak abban elõforduló beszédeit illeti, némely sz. atyák (Gerg. Ágost. Ar. sz. Ján.) helyesen állítják ugyan, hogy azok néha valótlant is tartalmaznak; de jól meg kell jegyezni, hogy ez csak onnan van, mivel az õ barátai az igaz állításokból hamis következtetéseket vontak és alkalmaztak Jóbra, hogy az õ ártatlanságát megtámadják. Magában véve, és más tekintetben, a mit mondanak, igaz, s a Szentlélek sugallásából eredett a mi tanulságunkra, és épûlésünkre. – Ki és mikor írta e könyvet? a tudósok véleményei eltérnek egymástól erre nézve, valamint arra nézve is, vajjon, a mi elõadatik, egészen úgy történt-e, s a beszédek épen úgy mondattak-e, mint a könyvben irva vannak? Annyi bizonyos, hogy Jób valósággal élt s mindazok érék õt, mik e könyvben leírvák, mert maga a Szentlélek bizonyítja ezt, midõn Jóbot, mint a béketûrésnek példányát más valóságos személyekkel állítja össze (Ezekiel 14,14. Tób. 2,12. Jakab 5,11.). – E könyv kétségen kivûl elõbb iratott, mintsem Izrael fiai, Egyiptomból kiköltöztek, mivel az isteni mindenhatóság és gondviselés mûvei érintetnek ugyan benne, de azon csodákról, melyeket Isten ama kiköltözéskor tett, és Mózes törvényérõl nem tesz emlitést.
Jób 1
Jób 1,1
Édom és Kaldea közt puszta Arábiaban, mint ezt az édomi (Jób 2,11.) és kaldei (17. v.) helyekrõl jött barátainak szomszédsága bizonyítja. Vesd össze: Móz. I. 22,21. Jerem. 25,20. Siralm. 4,21.
Jób 1,1
hamisság nélkûl; a héber szerint: tökéletes feddhetlen.
Jób 1,1
õszinte, igazságos.
Jób 1,3
nõstényszamár, teherhordásra kedvelt állat az úton teje miatt is.
Jób 1,3
arabsok között (Birák 6,3.), kik a szentirásban napkeletieknek is neveztetnek, mivel azok egyrészben Palesztinától keletre telepedtek le. Jób gazdagságára vonatkozólag megjegyzi sz. Ágoston: Isten ad gazdagságot a jóknak és gonoszoknak; a jóknak, hogy a gazdagságot ne tartsuk magában véve rosznak; ad a gonoszoknak, hogy ne higyjük azt valódi vagy épen egyetlen jónak.
Jób 1,4
az õ születése napján. Lásd Jób 3,1. Móz. I. 40,20.
Jób 1,5
értök külde.
Jób 1,5
mosdás által, hogy az engesztelõ áldozathoz elõkészítse. Jób, mint családfõ, egyszersmind pap is volt, mint Ábrahám, Jákob stb.
Jób 1,5
azaz: Istenrõl lemondtak, tõle búcsút vettek szivök titkos vétkei által, s õt épen ez által káromlották. Lásd Kir. III. 21,10. Jób itt nem csak a külsõleg elkövetett bûnöket, hanem a bensõket is érti, melyek gonosz gondolatokban és kivánságokban állanak.
Jób 1,5
minden születésnap után.
Jób 1,6
az angyalok. Jób 2,1. 38,7. Mi a következõkben az Isten elõtt tartott tanácskozásról mondatik, nem úgy kell vennünk, mintha az valóban történt volna; ez csak azért adatik igy elõ, hogy az emberi tanácskozás képe alatt megismerjük: hogy Isten a jó angyalokat az emberek szolgálatára használja (Zsid. 1,14.), a sátánnak pedig megengedi, hogy az embert jámborságának próbálása végett kisértse. Vesd össze Kir. III. 22. r. 13-ik jegyz.
Jób 1,6
parancsainak elfogadására.
Jób 1,6
vagyis: az ellenkezõ, az ellenség, a vádló. Lásd Kir. III. 22. r. 13-ik jegyz.
Jób 1,7
Lásd Pét. I. 5,8.
Jób 1,9
ok nélkül, önhaszon nélkül.
Jób 1,10
oltalmazod-e õt.
Jób 1,11
majd akkor lásd meg, nem vesz-e búcsút tõled? Lásd 5. v.
Jób 1,12
azaz: legyen.
Jób 1,15
boldog Arábiának egy népe. Lásd Kir. III. 10,1. vagy átalában arabsok, kik mindig rablók voltak, valamint most is azok.
Jób 1,16
nagy tûz. Lásd Zsolt. 79,11.
Jób 1,17
kiknek tartománya puszta Arábiával határos volt.
Jób 1,20
keserve, gyászolása jeléûl. Lásd Izai. 15,2.
Jób 1,21
a földbe. Jób elismeri, hogy az Isten Ura mindeneknek. Vagyonának elvesztése miatt nem vádolja a rablókat, vagy a sátánt, hanem azt egyedûl az isteni rendelésnek tulajdonítja, a mi mindig javunkra van; azért azt szerencsétlenségében is magasztalja.
Jób 2
Jób 2,3
Átadtam neked próbáúl, nem mintha talán bûnös élete miatt megérdemlette volna. Az Isten itt ismét emberileg szól, mint sz. Gergely megjegyzi.
Jób 2,4
mindenét, még más, kedves embereinek életét is odaadja az ember, csak tulajdon életét megmenthesse. A meddig Jób életére nézve sértetlen, elviselheti veszteségeit, és jámbor maradhat.
Jób 2,7
Ar. sz. János és más régibb és újabb értelmezõk itt a fekély alatt a leggonoszabb és legfájdalmasabb nemét értik a poklosságnak, mely különösen Egyiptomban honos (Móz. V. 28,27.35.) és elefantiazisnak neveztetik, mert abban a lábak különösen földagadván, hasonlókká lesznek az elefántlábakhoz. E betegség fájdalmai nem csak testiek, hanem igen hatnak a kedélyre is, mely ekkor aggodalmak, nyugtalanság, ájulás és levertség által folyvást ostromoltatik.
Jób 2,8
nem ujjaival vakará viszketegségét, mely oly elviselhetlen volt, hogy kemény cserepet használt arra.
Jób 2,8
szomorúsága, gyásza miatt. A héber szerint: hamuban ült. De ez egyre megy, mert a hamu a tisztátalanság helyére vettetett.
Jób 2,9
osztatlan szeretetben az Isten iránt.
Jób 2,9
végy búcsút tõle. Vagy gúnyosan: Csak áldjad a te Istenedet, ki téged jámborságodért megjutalmazott, és halj meg.
Jób 2,10
az istentelen. A szentirásban a bolondság gyakran egyértelmû az istentelenséggel. (Zsolt. 13,1.)
Jób 2,11
Valamint Teman (Jerem. 49,7. Ezek. 25,13. Vesd össze Móz. I. 36,10.11.) úgy valószinüleg Suah és Naama is edomi helyek voltak.
Jób 2,12
keservében részvétök jeléûl. (Lásd Siralm. 2,10.)
Jób 2,13
eddig tartott a gyászolás ideje. (Lásd Móz. I. 50,10. Kir. I. 31,13.); mialatt a gyászolók a földön ültek, s igen csekély eledellel táplálkoztak. (Sirák 22,13.)
Jób 3
Jób 3,1
születése napját. Miután a sátán a jámbor Jóbot mindenétõl megfosztá, s egész testét a legkinzóbb fekélylyel elboritá, végre, csakhogy békétlenségre s az Istennek szidalmazására fakaszsza, lelkét is gyötrelemteljes kisértetbe s létének helyes volta iránti kétségeskedésbe dönté. Jób tehát keserves panaszra fakad életének szerencsétlensége miatt, megátkozza születése napját, azaz, szerencsétlennek nevezi azt (Jób 5,3.), és a kisértet szorongatásai között kérdést támaszt: hogy minek neki az élet? s általán a nyomorúltak mi végre élnek? Azonban valamint ama panasz, úgy e kérdések is, nem egyebek, mint a belkisértetnek, a sátántól benne okozott komor képzelõdésnek kifejezései, a természeti gyarlóságnak, a sátántól fölzaklatott érzékiségnek kitörései; de nemesebb része, a lélek és akarat, azokban nem osztozott; akarata az Isten akaratával egyezett, érzéseinek minden fölzaklatott állapota s lelkének minden homálya mellett is. Kitûnik ez mind az õ erkölcsi jellemébõl (Jób 1,22. 2,10.), mind más szentirók bizonyságából, kik õt, mint a béketûrés példányát állitják elé (Tób. 2,12. Jakab 5,11), mind pedig az õ saját vallomásából (Jób 6,10.26.), a hol bizonyságot tesz önmagáról: hogy az Istent panaszai által meg nem bántotta (Ar. sz. János. Jerom. Ambr.).
Jób 3,3
Születésem napja elveszett, szerencsétlen. Ily értelemben kell vennünk a többi átkot is, mint a szenvedõ fájdalmainak élénkebb kifejezéseit.
Jób 3,7
puszta, kietlen.
Jób 3,8
a bûbájosok, kik a fényes napot sötétségre tudják változtatni, s a legiszonyúbb vadállatokat is hatalmokban tartják. Lásd Jób 40,20. 41,1.
Jób 3,9
A héber szerint: Sötétedjenek el az õ alkonyának csillagai, vagyis, az õ csillagai alkonyatkor.
Jób 3,12
az apa újszülöttét térdeire vette, ez által megmutatandó, hogy tartásáról gondoskodni akar. Lásd Móz. I. 30,3.
Jób 3,13
nem volna testi fájdalmam. A halál a szentirásban gyakorta neveztetik álomnak, hogy ez által a jövendõ feltámadás is jelentessék.
Jób 3,14
azaz: palotákat, melyek bármily pompásak is, elébb utóbb puszta romokká lesznek.
Jób 3,15
tulajdonképen: kik építették, bírták, megtöltötték.
Jób 3,17
a halál országában.
Jób 3,23
Miért adatott világosság a férfiúnak stb. lásd 20. v.
Jób 3,23
ki sötét utakon vezettetik, nem tudva, merre s hová, hasonlólag a vándorhoz, ki az útat elvesztette, s a sötétségben kénytelen tévelyegni.
Jób 3,24
ha enni akarok, meggátolnak a fájdalmak, és sohajtásra kényszerítnek.
Jób 3,24
Kínos fohászaim és kiáltásaim feltarthatlanok, mint a vizáradás.
Jób 3,25
A szerencse változása, melytõl mindig rettegtem, bekövetkezett. Talán maga Isten ereszté Jóbra ezen félelmet, hogy a szerencsétlenség ne érje õt váratlanúl. De ha így nem volna is, a bölcsnek dolga, reményét nem ez élet mulandó javaiban helyezni, hanem a szerencse napjaiban a rosz napoktól félni (Sirák 7,15.).
Jób 3,26
az elsõ csapásoknál, a nyájak elvesztésénél stb.
Jób 3,26
és még is rám jött a poklosság iszonyú csapása! Jób itt vetekedõ kevélység nélkül alázatos csodálkozásba esik. Mások a héber szöveg 25. és 26. versét igy forditják: A legfélelmesebbtõl féltem, s az rohant meg engem, és a mitõl tartok, az jöve rám; nincs csendességem, nincs békém, nincs nyugalmam: csak rettegés jõ rám. – E szavak az elefantiazisban szenvedõnek állapotára vonatkoznak, melyben a beteg folyvást lelki nyugtalanság, aggodalom és álmatlanság által gyötörtetik. Ily módon végzi Jób szerencsétlensége leirását, a mint kezdette.
Jób 4
Jób 4,4
Te sok szerencsétlent oktattál, vigasztaltál s a béketûrésben megerõsítettél.
Jób 4,6
életed tökéletessége? hol a te jámborságod, béketûrésed, tökéletességed, melyben te mester akartál lenni? Mások e verset igy fordítják: a te istenifélelmed nem vigasztalásod-e? utaidnak tökéletessége nem reményed-e? Ezen szavak a következõkre vonatkoznak ily kapcsolatban: kell lenni vigasztalásodnak és reményednek, miután jámbor akarsz lenni; mert a jámbor nem vesz el, hanem igen az istentelen, ha még oly vad és erõs legyen is.
Jób 4,7
Ez ugyan igaz; az ártatlan nem veszhet el; mert ha itt szenved is, a síron túl fölemeltetik; de Elifáz ezen igazságot elferdíti, midõn azt, csakhogy Jóbot bûnösnek állíthassa, ama szerencsétlenségre alkalmazza, mely itt a gonoszokat éri; mely eset ha nem ritka is, de még sem közönséges.
Jób 4,8
mások számára.
Jób 4,11
A héber szerint: oroszlán; mely ezen versekben a hatalmas gonosznak jelképét viseli.
Jób 4,12
Elifáz itt isteni kijelentést hoz elõ, melyet, mint legtöbb sz. atyák és irásértelmezõk hiszik, valóban nyert is az Istentõl. Ebbõl vitatja, hogy Isten elõtt senki sem tiszta, ki még angyalaiban is talált hibát. Ezen igazságból akarja Elifáz megmutatni, hogy Jób bûneiért szenved.
Jób 4,13
A héber szerint: A gondolkozásban még az éjjeli látomások elõtt. – Elifáz itt azon ellenvetést elõzi meg, mintha a neki tett kijelentés nem lett volna egyéb természetes álomnál.
Jób 4,14
A valódi jelenések félelemmel kezdõdnek, s békével és megnyugtatással végzõdnek.
Jób 4,17
Itt kezdõdnek a kijelentés szavai.
Jób 4,17
Mások igy fordítják: vagy a férfiú tiszta-e Teremtõje elõtt?
Jób 4,18
t. i. az angyalok a jóban, azaz, nem bensõ természeti szükségességbõl, mint az Isten, hanem csak kegyelembõl.
Jób 4,18
a sátánban s ennek angyalaiban. Némelyek szerint: talál hibákat – természeti korlátoltságot mindenben.
Jób 4,19
Ha az angyalok hibázhattak, mennyivel inkább a földi (Móz. I. 2,7.) emberek, kik azért annál hamarabb is elvesznek.
Jób 4,20
rövid idõ alatt.
Jób 4,20
a bûnösökrõl van szó.
Jób 4,20
a mulandóságra, s nem tart bûnbánatot.
Jób 4,20
A héber szerint ezen vers: …kivágatnak és örökre elvesznek, mikor senki észre sem veszi.
Jób 4,21
gyermekeik, kik nem jobbak atyáiknál.
Jób 4,21
okúlás nélkül. Itt végzõdik a kijelentés.
Jób 5
Jób 5,1
Mivel tehát bûnös vagy, mint ezen kijelentésbõl kitûnik, ne panaszkodjál, hogy igazságtalanúl szenvedsz; panaszodra senki sem figyelmez, igazvoltodat a szentek közõl senki sem ismeri el.
Jób 5,2
Panaszaid által csak esztelenséget árúlsz el, mert csak az esztelen csügged el, s kel ki az istentelenek szerencséje ellen, de nem a bölcs, ki jól tudja, hogy az istentelenek (az esztelenek) nem állandók: a mit Elifáz tapasztalásából mutat meg.
Jób 5,3
láttam istentelent szerencsében.
Jób 5,3
szerencsétlennek mondtam õt, mert tudom, hogy a bûnösök szerencséjének nincs állandósága.
Jób 5,3
A héber szerint: hajlékát, lakását.
Jób 5,4
az itélet elõtt; mert a régiek a kapukban tartottak törvényt.
Jób 5,5
a rabló elhurczolja õt rabszolgaságra. A héber szerint: …eszi meg, sõt a tövisek közõl is elviszi, és gazdagságát stb.
Jób 5,6
A héber szerint: mert nem a porból származik a nyomor.
Jób 5,6
Semmi sem történik vaktában, a szerencsétlenség nem úgy nõ ki, mint gaz a földbõl; hanem a vétekbõl, esztelenségbõl származik s együtt jár az ember természetével, mint a következõkbõl kitûnik.
Jób 5,7
bajlódásra, nyomorúságra.
Jób 5,7
A héber szerint: …születik, úgy mint a sasfiak (szóról szóra: ifjú szikrák) magasra emelkednek.
Jób 5,8
Természetünknek, mely fájdalomra született, bûnös voltánál fogva, legalább teljes bizodalommal fordúlok Istenhez, a természetnek csodálandó, kegyes, igaz és bölcs urához. Tégy, Jób, te is hasonlóképen.
Jób 5,10
A héber szerint: a mezõket.
Jób 5,14
Leirása a vakságnak, melylyel Isten ellenségeinek testi bölcseségét bûnteti.
Jób 5,15
a rágalmazástól. Zsolt. 63,2. s követk.
Jób 5,16
A gonoszság megszégyenítve érezvén magát, elnémúl.
Jób 5,17
Mivel a szegények ily szép váltságot és szabadúlást remélhetnek, boldogoknak mondhatjuk a szegényeket, kiket az Isten próbál és fenyít; mert a fenyíték üdvösségre vezet. Péld. 3,11.12. Jelen. 3,19. Ne vesd meg tehát a fenyítéket, hanem fordítsd hasznodra, és térj Istenhez, akkor a fenyíték megment téged, és ismét boldog állapotba fog helyezni.
Jób 5,19
Azaz: hét (igen sok) nyomorúságban segítségedre lesz (Péld. 6,16. 30,15. Ámosz 1,3.), hogy az nem fog neked ártani; itt a hét összes szám gyanánt vétetik.
Jób 5,23
nem ütközöl soha kõbe, biztosan fogsz járni. Zsolt. 90. Némely értelmezõk szerint: A te földed kövei nem fognak rövidséget okozni aratásodban.
Jób 5,23
vagyonodat nem pusztítják s téged nem fognak megtámadni.
Jób 5,24
látni fogod jólétedet, és kevélység által nem vétkezel. Némelyek így fordítják: …hajlékodnak, és megvizsgálod lakásodat, és semmi sem fog hiányzani. Mások másképen.
Jób 5,26
Mások szerint: valamint a kéverakás fölemelkedik az õ idejében.
Jób 6
Jób 6,2
Elifáz a szenvedéseket úgy tûntette elõ beszédében, mint a bûn következményeit, és ezért Jóbot mint bûnöst vádolja. Erre felelvén most Jób, elismeri ugyan bûnös voltát, de azt hiszi, hogy Isten az õ közönséges rendelései szerint kis vétkeket nem büntet nagy csapásokkal. A ki az õ szenvedéseit és bûneit mérlegre tenné, az látná, hogy amazok sokkal súlyosabbak ezeknél, s ebbõl következtetné, hogy az igazságos Isten e szenvedéseket nem bûnei büntetéséûl eresztette rá. Azért ne is csodálkozzék senki az õ panaszain. A héber szerint e vers: Vajha az én boszúságom (kedvetlenségem, bánatom) mérlegre vettetnék szenvedésemmel! azaz: ha panaszaimat szenvedéseimmel összehasonlítanák, amazokat nem találnák oly igen heveseknek.
Jób 6,3
keserûséggel, oly féktelenek. Mások másképen fordítják.
Jób 6,4
elcsüggeszti, gyengíti lelkierõmet.
Jób 6,4
mindig új gyötrelemmel.
Jób 6,5
Ha jóízû étkeink vannak, akkor nyugton lehetünk; de ha fájdalom és betegség a mi ételünk, akkor megnyugszunk-e?
Jób 6,6
A héber szerint: a tojás fehérét.
Jób 6,7
Senki sem szereti az undorító étket, s most, mit elõbb illetni sem akartam, azt egyem (elviseljem) t. i. poklosságomat, s e mellett hallgassak?!
Jób 6,8
a halált. Ismét egy fölkiáltása gyarló természetének.
Jób 6,10
még se.
Jób 6,10
Isten parancsa ellen ne vétsek ellenmondás és tûrhetetlenség által. Itt Jób lelkiismerete bizonyságára hivatkozik, hogy a legkeményebb kisértetek közt sem tagadta meg Isten parancsát, hanem békével tûrt, áldotta a kezet, mely õt oly keményen ostorozta. Jól különböztessük meg tehát Jób beszédeiben a természeti érzékenységet az akarattól; míg amaz panaszra tört ki, addig az akarat megnyugodott Isten végzésén.
Jób 6,11
De ha eddig kiállottam is, bizhatom-e ezután is erõmben? s miután mindenek, még barátim is elhagytak, mi van rám nézve kivánatosabb és biztosabb, mint a halál?
Jób 6,11
Mit várhatok, hogy sorsom jobbra fordúltának reményében találhatnék indokot a béketûrésre?
Jób 6,13
tehát mind a belsõ mind a külsõ vigasztalás.
Jób 6,15
részvétlenûl. Jób itt barátait érti.
Jób 6,16
barátim félnek és irtóznak társaságomtól, de õk még nagyobb veszélyekbe fognak esni.
Jób 6,17
Mihamar meghasonlanak egymás közt, s igy veszedelmökbe rohannak.
Jób 6,17
az isteni boszú tüzétõl.
Jób 6,18
életök útja nincs renben, elveik hiúk, s végök veszedelem.
Jób 6,19
hogy nem jõnek-e olyanok, kik egykor barátimnak mondták magokat, vigasztalásomra? – nem jõnek.
Jób 6,20
segítségökben. A héber szerint: mert õ (mindenik közõlük) bizott (az én segitségemben).
Jób 6,20
Némely forditók szerint: Eljöttek hozzá (a kiben bíztak, a reményhez, az én állhatatosan viselt szenvedéseimhez).
Jób 6,21
hogy valamit adnotok kell majd nekem vagyontokból; vagy: féltek betegségemtõl. A héber szerint: Most eljöttetek, mintha nem jöttetek volna. – Ezen verseknek (15–21.) forditása a héber szövegbõl igazolható; mely szerint Jób e versekben barátjait egy sebes patakhoz hasonlítja, mely a hegyeken levõ hó és jég elolvadása után tavaszszal sokat igér, de csakhamar elapad s a nyár hõségében annyira kiszárad, hogy a szomjúságtól epedõ zarándokcsoportok, ha az ily patakhoz útjoktól eltérnek, hogy vizet nyerjenek, sokszor keservesen megcsalódnak és elvesznek. E versek fordítása következõ: 15. Az én barátim, miként a patak, hûtelenek, miként a völgy közötti folyamok elmennek; 16. melyek a jégtõl zavarva, hullámzanak, hová a hó bevette magát; 17. jókor kiszáradnak, s elenyésznek, a hõségben kivesznek helyökbõl. 18. Az útasok eltérnek útjokról, a pusztába mennek, s elvesznek. 19. A témai utasok néznek, a szábaiak rájok várnak; 20. s megszégyenlik magokat, hogy bíztak; odáig mennek, és megpirúlnak. 21. Igy lettetek most ti is semmivé; látjátok a nyomort, és féltek.
Jób 6,22
Én mitsem kivántam tõletek, s ti mégis oly szeretetlenûl viselitek magatokat irántam.
Jób 6,24
ti, szenvedéseimbõl következtetve, tartotok bûnösnek; ez nem bizonyítás, hanem bizonyítsátok be valahára vétkemet (Ar. sz. János).
Jób 6,25
miért forgatjátok el az igazságot, hogy hamis elvekbõl kárhoztassatok engem?
Jób 6,25
meggyõzhessen a bûnrõl. A héber szerint: Mily erõsek az igazság szavai, de mit bizonyít a ti bizonyitástok? vagy: a ti feddéstek? Mások másképen.
Jób 6,26
A héber szerint: A szavakaz akarjátok-e feddeni? s a kétségbeesettnek (a kétségbeesésig kisértettnek) szavait érzése, meggyõzõdése gyanánt venni? Ha feddéstek csak a szavakra vonatkozik, melyeket kisértetemben belõlem a természeti fájdalom fakaszt (Jób 3,1.), akkor az nem érdekel engem, szélnek eresztem azokat; érzéseim feddésére kellene okot találnotok.
Jób 6,27
már mint megejtettet vádolni.
Jób 6,28
Most tehát bizonyítsátok be.
Jób 6,28
hogy vádatokra nem vagyok méltó.
Jób 6,29
A héber szerint: Térjetek vissza (ismételjétek), csak igaztalanság ne történjék; térjetek vissza (ismételjétek), még az én ügyem igazságos.
Jób 6,30
s elismeritek, hogy nekem van igazságom.
Jób 7
Jób 7,1
Jób elvégezvén panaszát barátjai ellen, ismét visszatér panaszaiból fakadt azon kivánatára (Jób 6,8.9.), hogy meghaljon. Megmutatja, hogy ezen kivánság, tekintve az emberi nyomorúságot átalában, különösen pedig az övét, természetes; mivel ezen mulandó élet nem a szabadság, békeség és nyugalom, hanem a szolgálat, viaskodás, kisértetek és veszélyek ideje (nagy sz. Gerg.). Valamint a napszámos nyugalmat és díjt csak a nap végén, a vitéz csak a harcz után, úgy az ember is csak élete végén nyer.
Jób 7,2
azaz: jutalmát.
Jób 7,3
nyugtalanok, fáradságosak.
Jób 7,3
fáradalmas éjek rendeltettek nekem s igy én is nyugalmat és dijt ohajtok.
Jób 7,4
Nem kelek föl többé ágyamból, éjjel nappal fájdalmat szenvedek. Némelyek igy fordítják: Hosszú nekem az éj, s eléggé hányom vetem magamat hajnalig. Mások másképen. A poklosok éjei igen nyugtalanok.
Jób 7,5
tele van férgekkel, s szennyes por színe van, mint az elefantiazisban szenvedõknél közönségesen szokott lenni.
Jób 7,5
Némely fordítók szerint: bõröm begyógyul s ismét evesedik. Mások másképen.
Jób 7,6
Némelyek így fordítják: …elmúltak, mint a takács vetélõje, és elenyésztek minden reménység nélkül.
Jób 7,6
minden reménye nélkül a meghosszabbodásnak és jobb sorsnak.
Jób 7,7
oh Isten! Jób kéri az Istent, hogy szabaditsa meg fájdalmaitól, mivel élete már úgy is rövid ideig tart, s nem reményli elõbbi jóléte visszanyerését.
Jób 7,8
nem fognak többé látni a felvilágban sem az emberek, sem te.
Jób 7,9
Itt a pokol a sirt, vagy a holtak országát jelenti.
Jób 7,11
Életemnek épen e rövid volta miatt szabad kitörést engedek panaszaimnak. Jób kisértetbe esik, és ismét kérdi: Miért? mint a 3. r. Krisztus is kérdezte elhagyatottságában: Miért? ámbár akaratja tökéletes engedelmességben egyesûlt mennyei Atyjáéval. Hasonlót kell gondolnunk Jób kérdéseinél és panaszainál is.
Jób 7,12
Tenger vagyok-e, vagy tengeri szörny, melyet egy pillanatra sem eresztenek ki zárhelyébõl, hogy egy percznyi nyugalmat sem engedsz?
Jób 7,13
a vallás vigasztalásai által akarok fölemelkedni.
Jób 7,14
s ekkor rémálmok és ijesztõ látomások rettentenek engem. Lásd 5-ik jegyz. Valószinû, a mit Ar. sz. János mond, hogy a sátán ezen látomásokkal Jóbot bensõleg gyötrötte.
Jób 7,15
tulajdonképen: megfojtatást inkább, mint ez iszonyú kínokat.
Jób 7,16
Némelyek így fordítják: Undorodom és elfogyok. Mások pedig egybekapcsolják az elõbbi verssel eképen: Úgy hogy ohajtom magamat megfojtani, magamra halált hozni tulajdon csontom által; de ezt utálom.
Jób 7,16
az utolsó pillanatokban, melyek mint a semmi, oly rövidek.
Jób 7,17
Miért van rá gondod? mikép tarthatod õt (engemet) méltónak arra, hogy rá folyvást ügyelj és õt megpróbáld?
Jób 7,18
mint a családatya már reggel gondoskodik övéirõl.
Jób 7,18
majd a csapások által, majd a kisértetek által, melyeket megengedsz.
Jób 7,19
Meddig folytatod még oly szakadatlanúl próbálásodat, hogy annyi ideig sincs nyugtom, mig nyálamat elnyelhetném?
Jób 7,20
Hogyan engesztelhesselek meg, ki oly szigoruan figyelsz az emberekre, és tetteiket próbálod?
Jób 7,20
Miért tekintesz te engem ellenségednek, mire csak gondolnom is, elviselhetlen. Egy tudós értelmezõ véleménye szerint, Jób itt a bûnnek tagjainkban levõ törvényérõl panaszkodik, melyet a jámbor is hordoz magában, és azáltal némikép Isten ellenségének látszik lenni. Ezen bûnnek törvénye, vagyis, a bûnre való hajlandóság terhére volt Jóbnak, valamint az apostolnak is, ki azért igy fohászkodott: Ki szabadít meg engem e halálnak testébõl? (Rom. 7,24.)
Jób 7,21
Ez neked könnyû lenne, s én megszabadúlnék azután gyötrelmeimtõl.
Jób 7,21
azaz, nem sokára. Tehát életem rövid volta miatt, kérlek, engedj még nyugodalmat.
Jób 8
Jób 8,3
Bánhatik-e veled az Isten igazságtalanúl, ki maga az igazság?
Jób 8,4
hatalmába, következéseit éreztetvén.
Jób 8,6
ismét egészen helyreállitja a te (ezután) igazságos lakhelyedet.
Jób 8,7
elõbbi szerencséd, t. i. összehasonlítva a késõbbivel. Lásd Jób 42,10.
Jób 8,8
történetét.
Jób 8,9
A mi életünk nem terjed annyi évekre, mint õsatyáinké; és azért nem is birunk annyi tapasztalással és ismeretekkel, mint õk bírtak. Tehát vizsgálódjál a régieknél. Õk azon tanulságot adják: hogy az istentelen, ha egy ideig szerencsés is, de utóbb csakugyan eléri õt a veszedelem; ellenben a jámbor, ha elkövetett vétkei után Istentõl megbüntettetik is, nem vesz el, hanem töredelmes bûnbánat által kegyelmet nyer, és állapotja jobbra fordúl.
Jób 8,11
Itt következnek a régiek mondásai a 20-ik versig.
Jób 8,11
a káka, a sás csak nedves és kövér helyen terem; igy tenyészik az istentelen a kûlsõ jólétben. S igy szerencséjében hasonlít a nedves földbõl hamar felnövõ vizinövényhez.
Jób 8,12
Valamint e növény, mielõtt kaszálásra megérnék, még fiatal zöldjében elõbb elhervad minden fûnél: úgy az istentelent is szerencséjének teljes kifejlése elõtt a végromlás hamarabb éri, mint másokat, kik nem látszanak oly szerencséseknek.
Jób 8,13
sorsa.
Jób 8,13
ki szerencséje miatt külsõleg jónak látszik, de mégis istentelen.
Jób 8,14
esztelen reménye.
Jób 8,15
az istentelenek szerencséje olyan, mint a roskatag ház.
Jób 8,16
A héber szerint: kertében kiterjednek stb. igy olvasható ez a héber szöveggel egybehangzólag latin forditásunk több kézirataiban.
Jób 8,16
az istentelen hasonló a dudvához, mely buján tenyészik, s az egész kertben elterjed, még a kõhalmokat és falakat is benövi, de végre hirtelen kitépetik.
Jób 8,18
t. i. a hely.
Jób 8,18
oly annyira megvettetik, hogy miatta még a föld is szégyenli magát, melyben termett, midõn a kert ura kitépi. Az istentelen igy vettetik meg, ha hirtelen nyomorúságba esik, úgy hogy, kik hozzá legközelebb voltak is, mint ismeretlent, megtagadják.
Jób 8,19
sorsának örvendetes vége; – gúnyosan mondatik.
Jób 8,19
más, hozzá hasonló fajták, kik, mint a földbõl csirázó dudva, fölemelkednek, s hasonló végre jutnak.
Jób 8,20
ki csak Istent ismeri. A héber szerint: az igazat. Baldad tehát ily következtetést von: Habár az istenteleneknek ily végök van, s elhagyatnak: a jámborokat Isten nem veti el, hanem megszabadítja inségökbõl. Ennélfogva tégedet is, hogyha, mint fönebb mondatott, Istenhez fordúlsz és megtérsz, még boldogítani fog, úgy hogy még megtelik szád nevetéssel, stb.
Jób 9
Jób 9,2
Megengedem, hogy Istenhez hasonlítva, és az itéletben Isten elõtt senki sem igaz, mert õ végtelen tisztaság a legigazabbon is talál szennyet.
Jób 9,3
Ha a jámbor az Istennel itéletre akarna szállani, és számot adni minden tettérõl, és megfelelni Istennek ezerféle vádjaira: egy ellenvetésére nézve sem bírná magát igazolni. Mert hány hibás lépést tesz az ember, a nélkül, hogy arra figyelne? hányszor lappang gondolatainkban és kivánságainkban kevélység és önzés, a nélkül, hogy észrevennõk? Hányszor szennyezi be az önszeretet legjobb tetteinket is? hányszor mulasztunk el jót cselekedni? Mennyit vétkezünk nyelvünkkel? Lásd Zsolt. 142,2. Kor. I. 4,4. – Ez a vetekedés Istennel annál esztelenebb, mivel õ végtelenûl bölcs és mindenható, kinek semmi sem állhat ellen, mint a következökbõl kitûnik.
Jób 9,4
és sértetlen marad, külsõ szerencséjében és szíve nyugalmában?
Jób 9,5
az istentelenek.
Jób 9,5
hirtelen, úgy hogy észre sem veszik, mint a hegyek.
Jób 9,7
sötétséget von azokra, mikor akarja.
Jób 9,8
Lásd Zsolt. 103,2. Izai. 40,22. Õ az ég teremtõje, és azt föntartja, a mint van.
Jób 9,8
A viharban, midõn a tenger hullámai zajonganak, és hegyek gyanánt föltornyosulnak, az Úr jár a tenger rohanó dühén, és azt mindenható erejével letapodja. Móz. V. 33,29. Ámosz 4,13.
Jób 9,9
a nagy gönczölszekeret (nagy medvét, ursa major); mások szerint: a kis gönczölt (kis medvét, ursa minor).
Jób 9,9
alkotá és föntartja.
Jób 9,9
a gönczölt, a kaszást (Oriont), a fiastyukot különösen az éjszaki égterületen láthatni; ezeknek ellenében vannak a déli csillagok, melyeket mi nem látunk.
Jób 9,12
A héber szerint: ha megragad, ki gátolja õt?
Jób 9,13
a leghatalmasabbak, a fejedelmek. A héber szerint: Alatta meghajolnak a kevély segédek (kik az Istentõl elhagyottakon és sujtottakon segíteni akarnak).
Jób 9,14
Hogyan merészelnék oly igazságos, bölcs és mindenható Istennel itéletre szállani?
Jób 9,15
hogy igazság helyett kegyelmében részesítsen engem.
Jób 9,16
nem hiszem, hogy könyörgésemért meghallgat engem. Hogy nem veszi azt figyelembe, a fájdalmakból következtetem, melyeket valóban rám ereszt. Lásd a követk.
Jób 9,17
elõttem tudva nem levõ ok nélkül is. Mert hogy Istennek titkos okai lehetnek, ezt hitte Jób, mint a 2. versbõl kitûnik.
Jób 9,18
Némelyek szerint: nem engedi, hogy lélekzetet vegyek.
Jób 9,19
Ha Istennel akarnék itéletre szállani, én mindig vesztenék. Mert ha hatalmas segítõimnél keresnék oltalmat, õ a leghatalmasabb, kinek senki sem állhat ellen; ha törvénykezni akarnék vele, az õ igazságos volta oly kétségtelen és rettenetes, hogy engem senki sem merne védelmezni. A héber szerint: ha itéletrõl, ki idézi meg õt? (ki vonja õt kérdõre, az itélet elé?) Mások másképen.
Jób 9,20
Ha tanúk hiányában, lelkiismeretem bizonyságára támaszkodva, akarnám magamat igazolni: tulajdon szám kárhoztat engem; mert az Isten szivemnek rejtett bûneit felfedezi, úgy hogy kénytelen vagyok magamra kimondani az itéletet.
Jób 9,21
egészen Istennek élõ, igaz és ártatlan.
Jób 9,21
nem vagyok bizonyos ártatlanságomról; mert senki sem tudja, haragra méltó-e vagy szeretetre? Mert habár nem vádol is lelkiisméretem, ugymond az apostol (Kor. I. 4,4.): de még azért nem vagyok igazolva.
Jób 9,21
azért ily bizonytalan állapotban nem kivánhatok egyebet a halálnál.
Jób 9,22
Ti mondjátok, hogy én bûneimért szenvedek; én pedig ezt az egyet mondom: hogy az embernek sorsából, melyet az Isten rá mért, nem lehet következtetni az õ jámborságára vagy gonoszságára; mert Isten az ártatlant szintúgy meglátogatja szenvedésekkel, mint a bûnöst, amazt próbálván, ezt pedig büntetvén.
Jób 9,23
Könnyebb egyszerre meghalni, mint folytonosan szenvedni; minek az a külszíne van, mintha Istennek öröme telnék az ártatlanok szenvedéseiben. Jóbnak panaszkodó természete itt egy nagy titkot fejez ki. Az Isten valóban kedvet talál az emberek szenvedéseiben annyiból, a mennyiben azok eszközök az õ javúlásukra, s nekik alkalmat adnak érdemszerzésre és Isten dicsõségének terjesztésére.
Jób 9,24
az ártatlanok szenvedései némi részben onnan származnak, hogy a gonoszok a földön hatalommal bírnak.
Jób 9,24
Isten azt teszi, hogy ne lássanak, vagy megengedi (Kir. II. 16,10.). Némelyek szerint: az istentelen alatt itt a sátán értendõ; – de mindegy, mert az istentelenek birodalma tõle ered.
Jób 9,24
Ha nem az Isten engedte meg, kicsoda tehát? Az õ gondviselésének titkos rendelésébõl történik, hogy néha az istentelen diadalmaskodik, s a jámbor szenvedésekben tölti el életét.
Jób 9,25
Hogy nemcsak a gonoszok, mint ellenségei vélik, hanem az ártatlanok is kénytelenek szenvedni: Jób saját életébõl is bebizonyítja, különösen annak gyors mulandóságából és örömtelenségébõl.
Jób 9,26
melyeknek haladását igen siettetik, hogy azokban a gyümölcs meg ne rothadjon. A héber szerint: mint a gyékény-hajók. Mások másképen. A régi egyiptomiak nádból és gyékénybõl készûlt csolnakokat használtak a Niluson.
Jób 9,27
Szenvedéseim oly nagyok, hogy ha szándékom volna is hallgatni és fájdalmaimról mit sem szólni, arczom azonnal elváltoznék, a fájdalom más gondolatokra vinne, és panaszra késztetne.
Jób 9,28
Minden cselekedetemet azon szent félelemben vittem véghez, hogy téged meg ne bántsalak; jól tudván, hogy a bûnös megbüntettetik. Némelyek igy fordítják: Ha mondom: elfeledem panaszomat, elhagyom arczkifejezésemet és fölvidúlok: eliszonyodom minden fájdalmaimtól, mert tudom, hogy nem tartasz ártatlannak.
Jób 9,29
De ha ezen istenifélelmem mellett is oly sors ér, mint az istentelent: mire való volt jámborságom? Hasonlóképen szóla Dávid is (Zsolt. 72,13.). A szentek jól tudják, hogy a jó cselekedetek megjutalmaztatnak (Bölcs 3,15.); de õk is gyarló emberek, s az óvatlan pillanatokban kitörik néha belõlök is a természet szózata, mely a szenvedést valódi rosznak tartja, s a jámborságért jólétet vár.
Jób 9,31
Kisértetében Jób ismét a hit által erõsíti magát. Igen, én bûnös vagyok, és nem tiszta az Isten elõtt.
Jób 9,32
ha Istennel akarnék pörbe szállani.
Jób 9,33
engemet és az Istent itélhesse, ki mint bíró, mind a kettõnk fölött álljon.
Jób 9,35
De ha õ megszûnnék rettenetes büntetõ Isten lenni, akkor mernék vele szólani, s megmutatnám neki, hogy én nem vagyok amaz istentelen, a kinek engem állítólagos barátim tartanak. Némelyek igy fordítják: mert nem igy vagyok én enmagamnál, (nem vádol annyira lelkiismeretem). Mások másképen.
Jób 10
Jób 10,1
szabadon. Mások szerint: magam mellett, vagy fölöttem.
Jób 10,2
midõn panaszkodom.
Jób 10,2
büntetsz. Ha Jób mindezen kérdések és panaszok mellett magát nem vetette volna alá Isten akaratának, méltó leendett vala a megrovásra; mert nem illik az emberhez, hogy sorsa fölött az Istennel okoskodjék, hanem hogy magát Isten akaratának ellenmondás nélkül alávesse, és erõs meggyõzõdése legyen arról, hogy az Isten minden szerencsét és balesetet, örömet és fájdalmat az õ javára intéz.
Jób 10,3
a Teremtõ tulajdon teremtményét!
Jób 10,3
megengeded, hogy az istentelenek diadalmaskodjanak, mialatt az ártatlanság szenved.
Jób 10,4
Vajon rövidlátó vagy-e?
Jób 10,5
korlátozva van-e belátásod és tapasztalásod?
Jób 10,6
hogy ne tudnád, mit cselekedtem, és engem ily fájdalmas próbára teszesz.
Jób 10,7
hogy neked vizsgálat után kell megtudnod, hogy én nem vagyok gonosztevõ az emberek elõtt; ámbár azért senki sem oldozhat föl engem, mert te, mint mindentudó, legtitkosabb hibáimat is ismered? (sz. Ágost.) Mások szerint: holott pedig tudod, hogy semmi gonoszt nem cselekedtem, ámbár senki sincs stb.
Jób 10,8
a müvész szereti az õ müvét, és te semmivé akarod tenni tiédet?
Jób 10,9
Mások szerint: és porrá akarsz tenni engem? – Ne hagyd el, oh Uram! alkotmányodat; hozzád, létem adójához kiáltok, más segítséget nem keresek, nyujtsd kezedet segítségemre, melyet kinyújtál teremtésemre. (sz. Ambr.).
Jób 10,10
Nem folyadékból hagytál-e erednem, mely tömör alakká lõn, mint a tej sajttá alakúl? Az ember nemzése itt valamint Bölcs. 7,2. a régi világ képzetei szerént adatik elõ. Minek megfejtésében mai napig sem jutott tovább az ész; mert a nemzés, mint sok egyéb a természetben, mély titok.
Jób 10,12
fölvigyázásod, gondviselésed.
Jób 10,13
Ezen gondviselésedet és kegyelmedet most ugyan elrejted elõttem; de én mégis tudom, hogy rólam, valamint minden dolgokról megemlékezel. Némelyek szerint: És te ezeket (a szenvedéseket) elrejtetted szivedben, és nekem látnom kell, hogy ez a te szándékod volt, (gondviselésed intézkedett igy irántam.) Mások másképen.
Jób 10,14
ifjú koromban.
Jób 10,14
nem büntettél ezen csapások elõtt.
Jób 10,14
miért kell elõtted tisztátalannak látszanom és bûnhödnöm?
Jób 10,16
Mindenképen szánandó vagyok. Ha vétkeztem, fölmentésrõl szó sem lehet; ha igaz vagyok, szenvedéseim annyira lenyomtak, hogy nem merem fejemet fölemelni, magamat védelmezni, és semmit sem merek reményleni; ez kevélység is volna, a miért Isten még érzékenyebben büntetne.
Jób 10,17
megújítanád azután.
Jób 10,17
melyek a szenvedések; mert ezekbõl következtették Jób barátai az õ vétkességét.
Jób 10,17
Mások szerint: csapások serege rohan rám.
Jób 10,18
Lásd Jób 3,1.
Jób 10,20
Engedj halálom elõtt annyi idõt és nyugtot, hogy fájdalmaimat sirathassam. Némelyek szerint: Szûnjék meg, s hagyjon föl velem, hogy kevéssé megújúljak. Mások másképen.
Jób 10,22
A héber szerint: hol a napfény olyan, mint a homály. Jób itt az alvilágot ábrázolja, a legtöbb görög és latin sz. atyák és irásértelmezõk szerint, a poklot, az elkárhozottak büntetõhelyét. Nyugodtabb állapotában reménylé ugyan az örök boldogságot, de a kisértetek között, szenvedéseinek súlya alatt a pokol félelmei is gyötörhették õt, és úgy szólhatott róla, mintha már valósággal oda jutna (sz. Ágost.). – A pokolban annyiból nincs rend, mivel a gonoszok hajlamai semmi szabályt nem ismernek, s az elkárhozottak lelkei örök meghasonlásban élnek önmagokkal, másokkal és az Istennel.
Jób 11
Jób 11,2
csupán mivel sokat beszélt?
Jób 11,3
A héber szerint: üres beszédeidre hallgassanak-e el az emberek?
Jób 11,4
beszédem és cselekedetem.
Jób 11,4
oh Isten! Sz. Gergely, ar. sz. János és mások megjegyzik, hogy Jób az ellenkezõt mondja (Jób 9,20.), és hogy õ kisebb vétkeinek s titkos ballépéseinek súlyát nem hárítja el magától, habár több helyen ártatlanságát védelmezi is, és tagadja, hogy õ oly bûnös, mint a minõnek barátjai tartják.
Jób 11,6
bölcseségének elrejtett mélységeit; mily bölcsen kormányozza Isten a világot, s mindenkit érdeme szerint jutalmaz.
Jób 11,6
Némelyek a hébert igy fordítják: kétakkora az õ bölcsesége, és tudd meg, hogy az Isten bûneidbõl elengedett. Mások másképen.
Jób 11,7
Képes vagy-e fölfedezni az Isten utait, gondviselésének irányát, szenvedéseidnek okát?
Jób 11,8
Bírsz-e ily mély, átható értelemmel? Õ magasabb és mélyebb mindannál, a mit elméd elérhet.
Jób 11,9
az Isten bölcsesége mérhetetlen, véghetetlen.
Jób 11,10
Némelyek szerint: Ha kit megrohan, bezárja s a gyülés elé állítja, ki fogja gátolni õt. Mások másképen.
Jób 11,11
Isten látja és megbünteti a gonoszt, azért bünteti a te vétkeidet is.
Jób 11,12
a kevély, ki kötelességeit és vétkeit nem akarja ismerni, szabadnak tartja magát, és a rámért büntetésekre érdemetlennek, mint a vadszamár, mely gyûlöli a féket és egészen szabad akar lenni.
Jób 11,13
Mint megátalkodott bûnös, terjesztetted hozzá kezedet, könyörgésed tehát hiú volt. Némelyek a héber szerint e verset a következõvel kapcsolják egybe: Ha szivedet hozzá irányzod, és kiterjeszted hozzá kezeidet stb.
Jób 11,18
bizodalmasan fogod reményleni a további szerencsét, mert a boldog jelen e szerencsés jövõt már magában hordja.
Jób 11,18
házad körûl ásott sánczczal védetvén.
Jób 11,19
színed elõtt kegyelmet kérni.
Jób 11,20
elfáradnak s betegekké lesznek, segítség után nézvén, és nem találnak.
Jób 11,20
a menedék-hely; senki sem fogadja be õket.
Jób 11,20
mindaz, mire ez életben reményöket építették, a gazdagság, tisztesség, érzéki gyönyör, haláluk óráján utálatosság; mert belátják, hogy ezen vélt javak okozzák örök veszedelmöket. Némelyek szerint a héber: és az õ reményök a lélek kilehellése (halál). Mások szerint: mint a lehellet (semmi).
Jób 12
Jób 12,2
kivületek senki sincs, ki valamit tudna?
Jób 12,3
értelmem.
Jób 12,3
a mit ti mondtok, azt mindenki tudja, s igy én is.
Jób 12,4
Mert a világ nem érti azt. Némelyek szerint: az igaz, a jámbor kinevettetik.
Jób 12,5
Az igaznak bölcsesége, mely csak Istent tartja szem elõtt, oly lámpa, mely az arany, ezüst és hiú tudományok után ásitozó világfiaktól megvettetik; de lesz idõ, mikor Isten ama lámpát meggyujtja, és akkor majd kitûnik, hogy a világ bölcsesége bolondság, és hogy nem minden szerencsétlen istentelen, valamint nem minden szerencsés jámbor.
Jób 12,6
mások biztosságban vannak.
Jób 12,6
Jób itt megczáfolja Szófárnak azon állitását, hogy a gonoszok szerencsétlenek, a jámborok pedig szerencsések. Sõt ellenkezõleg azt állítja, hogy már a természetben is láthatni, mikép a roszfajta nyugodtan és jólétben van.
Jób 12,8
a földinövények és halak, a kártékony állatok és növények nyugodtabban és szerencsésebben tenyésznek, mint a jónemûek. Az oroszlánnak biztosabb és szerencsésebb léte van, mint a báránynak; az ölyvnek nyugodtabb, mint a galambnak; a tenger elrejti a ragadozó halat, s mig a rózsát szaggatják, a csipkebokor érintetlenül terjedve tenyészik.
Jób 12,9
mindenki tudja, hogy ezt igy Isten rendelte el, habár czéljait senki nem ismeri is.
Jób 12,11
Nem oly könnyû-e ezt (Istennek ezen rendelését) belátni, mint a mily könnyen megkülönbözteti a fül a szókat, az iny az étkeket? (ar. sz. Ján. és egyebek).
Jób 12,12
tapasztalásban.
Jób 12,13
Ez a rend Isten bölcseségébõl származik, mely valamint az öregek osztályrésze, úgy Istennél az õ örökkévalóságánál fogva (Dán. 7,9.) mérhetlen. Ezen isteni bölcseség és gondviselés kitûnik az egész világkormányzásban, a nélkül, hogy az ember az ellen valamit tehetne, vagy szólhatna. Jób barátai ebbõl következtethették, hogy a ki Isten intézkedései fölött hamar itél, vétkezik.
Jób 12,14
a szerencsétlenségbe, szorúltságba, minden menedéket elzárván.
Jób 12,17
Lásd Kir. II. 15,31. 17,14. Izai. 3,3. 19,12. Némelyek így forditják: Fogságra viszi a tanácsosokat, s a birákat bolondokká teszi. Mások másképen.
Jób 12,18
megfosztja õket ékességöktõl és hatalmoktól.
Jób 12,19
a nagyok, kik a királyt szolgálják. Lásd Kir. II. 8,18.
Jób 12,20
megengedi, hogy az igazmondó emberek is eltérjenek a bölcseségtõl azok kárára, kik tanácsukat követik.
Jób 12,21
Némelyek a héber szerint: s a hatalmasok övét megtágítja.
Jób 12,22
elõtte nincs homály, nincs rejtek. Zsid. 4,13.
Jób 12,23
Némelyek szerint a héber: …azokat, egy népet kiterjeszt s azt ismét elûzi. Mások másképen.
Jób 12,24
értelmét.
Jób 13
Jób 13,2
Legalább tudom, mit ti tudtok, s föl bírom fogni veletek.
Jób 13,3
Ámbár nincs okom félni, hogy ti engem meggyõzzetek, de mégis én nem veletek, hanem az Istennel akarok szólani, õt akarom megkérdezni szenvedéseim okáról; mert õ bölcseség és szeretet.
Jób 13,4
be fogom bizonyítani.
Jób 13,4
Jóbot barátai súlyos vétkekrõl vádolták; ebben hazudtak. Tanításuk álnoksága pedig abban állott, hogy mindig az istentelenek büntetéseirõl beszéltek, csakhogy Jóbot igaztalanságról vádolhassák. – Némelyek a hébert így forditják: ti hamis magyarázók s mindnyájan hitvány orvosok vagytok. Mások másképen.
Jób 13,6
Némelyek szerint: védelmemet.
Jób 13,6
bizonyítványaira.
Jób 13,7
Isten büntetõ itélete csak akkor van igazolva, ha ti azt hazudjátok, hogy én bûnös vagyok?
Jób 13,9
a hazudságot. Némelyek szerint: Jó lesz-e, ha átvizsgáland titeket?
Jób 13,10
álnokul. Lásd 4-ik jegyz.
Jób 13,11
hatalmát és fölségét mutatja.
Jób 13,12
elszáll, mint a hamu.
Jób 13,12
Nyak többször fordul elé a szentirásban kevélység helyett. Kevélységtek porig fog alázni. Némelyek szerint e vers: Emlegetéstek hamuhoz hasonló mondatok; váraitok (bizonyitványaitok), agyagvárak.
Jób 13,13
Leginkább szerette volna Jób magát fájdalmairól kibeszélhetni. A héber szerint: hadd mondjam el, bármi történjék velem.
Jób 13,14
miért kivánjam én testi életemet megmenteni? az állatok, ha meg akarják tartani ragadományaikat, fogaik közé veszik, a vándorok kezeikben viszik el drágaságaikat a rablók elõl. Jób mondani akarja: Nem sokat törõdöm testi életemmel, de mégis reménylek; csak erkölcsi életemrõl akarok bizonyságot tenni, mint következik.
Jób 13,15
reménylek új életet, nem csak a lélekre, hanem a testre nézve is a föltámadás által; mert Jób a remény ellen reménylett, (Rom. 4,18.), mint Ábrahám (Zsid. 11,19.).
Jób 13,15
erkölcsi életemet, viseletemet.
Jób 13,15
nyilván eléterjesztem, kárhoztatom, ha megérdemlik, de ellenkezõ esetben védem is.
Jób 13,16
Némelyek igy forditják a hébert: És ez (elõterjesztés) védelmemre lesz.
Jób 13,16
mert a ki jónak csak mutatkozik, de valóban nem az, nem állhatott meg elõtte.
Jób 13,17
a héber szerint: A kijelentéseket, a titkos bölcseséget, mely csak a hivõknek jelentetik ki.
Jób 13,18
tisztának vétkektõl, melyekrõl barátim vádolnak; mert lásd 9,21.
Jób 13,19
miért hagyjam magamat elnyomatni vádak által, a nélkül, hogy védelmemre csak egy szót szólanék?
Jób 13,20
oh Isten!
Jób 13,21
kettõt kér: hogy Isten vegye el az õ szenvedéseit és a félelmet isteni fölsége elõtt.
Jób 13,22
azután vádolj engem bûneimrõl, s én védelmezni fogom magamat; vagy: engedd eléadnom panaszaimat szenvedéseimrõl, és te mutasd meg, hogy azokat megérdemlem. Jóbnak Istennel tartott ezen beszédében, s azon módban, melylyel ártatlanságát védi, szép vonását látjuk a gyermeki, szeretetteljes bizodalomnak, melylyel a jámbor, a nélkül, hogy szemei elõl elvesztené az Isten iránt tartozó tiszteletet, minden gondolatát, kivánságát és kisértetét, minden panaszát s természetének minden mozdulatát kitárja Isten elõtt, mint azok szivében mutatkoznak.
Jób 13,23
Barátim engem közönséges gonosztevõnek tartanak, pedig nem hiszem, hogy az volnék; de mutasd meg, ha az vagyok.
Jób 13,26
mintegy birói itéletet, mely nem vonatik vissza, ha már le van írva.
Jób 13,26
ifjuságom vétkeiért büntetsz te engem. A görög értelmezõk következtetést vonnak e nyilatkozatból Jób nagy szentségére, mivel gyöngéd ifjuságától fogva semmi vétekrõl nem vádolja öntudata.
Jób 13,27
vagy kolodába.
Jób 13,27
mint a gonosztevõét az itélet végrehajtásaig (Móz. III. 24,12.)
Jób 13,27
Tulajdonképen a héber szerint: lépteimnek korlátot vetettél, azok körét kijelölted, melybõl ki ne lépjek. Képe a legszigorúbb korlátoltságnak.
Jób 13,28
ki különben is gyarló, mulandó ember vagyok.
Jób 14
Jób 14,2
test- és lélekre nézve, mind a kettõ változásnak van alátéve.
Jób 14,3
Lásd Jób 7,17.
Jób 14,4
Te velem, nyomorúval, bûneim miatt itéletre szállasz; de nem vagyok-e már természettõl tisztátalan? Jób itt hitét fejezi ki az eredeti bünrõl, melybõl minden testi és lelki rosz származik az emberre (Alex. Kelem. Cirill. Ágost. Bazil. stb.), különösen pedig a gonosz kivánság, mely gyökere minden bûnnek. Némelyek igy forditják: Hol van egy tiszta a tisztátlanból? egy sincs. A görög forditás a következõ vers elejét ehhez kapcsolja, mondván: Kicsoda tiszta a tisztátlanból? bizonyára senki, habár élete egy napig tart a földön. A legrégibb sz. atyák ezen igékbõl bizonyitják be az eredeti bûnrõl szoló kathol. tanítmányt.
Jób 14,5
tõled van kiszabva.
Jób 14,6
Lásd Jób 7,19.
Jób 14,6
annál is inkább, minthogy e földi élet többé soha sem tér vissza.
Jób 14,7
a fa, mely levágatik, megmaradt törzsökébõl ismét kihajt.
Jób 14,10
t. i. a földön. Jób itt a földi létrõl beszél, mint a fáról vett hasonlításból világosan kitûnik. Nem olyan az ember földi élete, mint a fáé. Vesd össze: 7,9.10. hol Jób szintén a földi lét folytatásáról beszél.
Jób 14,12
mint a víz nem tér többé a tengerbe, ha egyszer onnan kifolyt és elszáradt, úgy az ember sem tér vissza többé a földre.
Jób 14,12
vagyis: az ég el fog mulni, midõn az ember ismét föléled. Jób ezzel kifejezi, hogy az ember akkor fog föltámadni, midõn az ég megnyeri átalakulását. Lásd Rom. 8,19.20. Zsid. 1,11. Jel. 21,1. Ar. sz. János. Tehát a föltámadásról jövendõl. Vesd össze Jób 19,25. s követk. Izai. 26,14.19. Zsolt. 87,11.
Jób 14,13
bárcsak a holtak országában oltalmaznál meg engem a szenvedésektõl, és rejtenél el a kirendelt ideig, midõn engem ismét föltámasztasz és megelevenítesz! (sz. Gerg. Ar. sz. Ján.)
Jób 14,13
engem ismét az életbe visszahelyezesz.
Jób 14,14
Nem úgy van-e ez valóban? kérdezi, a helyett, hogy egyenesen állitaná, mint az utórész mutatja, melyben mondja, hogy azon alapúl minden reménye.
Jób 14,14
föltámadásom.
Jób 14,15
majd a föltámasztáskor. Lásd Ján. 5,28.
Jób 14,16
minden cselekedetemet keményen megvizsgáltad, s azokért büntetést szabtál rám.
Jób 14,17
föntartván a boszúállásra, mint szüntelen vádlókat.
Jób 14,17
bár lelkemet attól a szenvedések által megtisztítottad. A héber szerint …bûneimet és vétkeimet egybefoglaltad. Mások másképen. A héber szöveg itt, mint e könyvben több helyen, homályos, és az értelmezés nem egészen biztos; minélfogva már a legrégibb görög forditás, mellyel egyébiránt latin forditásunk legnagyobb részben megegyez, – tõle jóformán eltér. Ez igy adja: 14. Meghal az ember, de ismét fog élni. Minden nyomon át kimenetemre fogok várni, mig eljõ az idõ, mikor ismét kizöldûlök. 15. Akkor szólitani fogsz engem, s én felelek; kezeid alkotmányának fogod nyujtani kezedet. 16. Habár most minden léptemet megszámlálod is, mégsem tartod fenn bûnömet; az iráscsomóba van az bepecsételve, s vétkemet te ki fogod törölni.
Jób 14,18
Jób beszédét most az ember mulandóságának rajzolásával végzi, mely annál megfoghatóbb, mivel a legnagyobb s legerõsebb tömegek is elenyésznek.
Jób 14,20
csak kevés erõt, vagy kevés idõt adtál neki. A héber szerint: te legyõzöd (leszorítod) õt egészen, míg elmegyen. Mások másképen.
Jób 14,20
hogy itt soká ne maradjon.
Jób 14,20
a halálban.
Jób 14,21
Az ember meghal, a nélkül, hogy tudná, mi lesz maradékaiból.
Jób 14,22
az, mirõl halálos ágyán tud, csak szenvedésektõl elgyötrött saját énje.
Jób 15
Jób 15,2
A héber szerint: betölti-e hasát (égetõ) keleti széllel? Beszél-e a bölcs hasztalant, ártalmast és indulatosan?
Jób 15,3
az Istent. A héber szerint: Fedd-e oly szavakkal, melyek mitsem érnek, és beszél-e haszontalant?
Jób 15,4
az isteni félelmet kiveszed az emberekbõl, tanítván, hogy a jámborság és istentelenség nem veszi el díját ez életben (Jób 9,22.).
Jób 15,4
a buzgóságot, mert te magad sem akarsz könyörögve Istenhez fordúlni.
Jób 15,5
gonoszságod bõségébõl szólasz. Mások szerint: Ten szájad tanítja (bizonyítja) gonoszságodat.
Jób 15,5
A héber szerint: a ravaszok (törvény-elcsavarók) nyelvét választod.
Jób 15,7
Öregebb vagy-e minden más embernél, hogy belátásodat hosszú tapasztalás által nyerted legyen? (Ar. sz. János).
Jób 15,8
A héber szerint: és bölcseségét beszíttad-e?
Jób 15,11
lehetetlen-e?
Jób 15,11
Némelyek így fordítják a hébert: Föl sem veszed-e az Isten vigasztalásait?
Jób 15,11
Némelyek így fordítják a hébert: és a szót, melyet oly szeliden szólnak hozzád? Mások másképen.
Jób 15,14
igaznak tartsa, mutassa magát.
Jób 15,14
az asszony vitte vétekre a férfit. Hogyan lehet tiszta, ki a tisztátalanság kútfejébõl származik?
Jób 15,15
természeténél fogva, hanem csak kegyelembõl.
Jób 15,15
az egek lakói, az angyalok. Vesd össze Jób 4,17.18.
Jób 15,16
romlott.
Jób 15,16
az ember, természeténél fogva, romlott, Isten elõtt nem kedves lény, ki a bûnt és gonoszságot úgy kivánja, mint a hideglelõs a vizet, s gyarlóságánál fogva vétket vétekre halmoz.
Jób 15,17
Jób fönebb 12,6. s követk. megmutatta, hogy az ember külsõ állapotából nem lehet biztos következtetést vonni erkölcsi viseletére; most Elifáz saját és mások tapasztalásából meg akarja mutatni, hogy a gonoszok mindenkor megbüntettetnek, vagy legalább szerencséjök soha sem tart soká.
Jób 15,18
kik a tanítmányt nekik átadták.
Jób 15,19
Ezen bölcsek egyedûl voltak honomban uralkodók, és soha külföldi nem vétetett föl népem közé, ki az eredeti tanítmányt meghamisíthatta volna; ebbõl vonhatsz következtetést tanítmányom tisztaságára. A keletiek a bölcseséget kora s a hagyomány tisztasága szerint becsülik.
Jób 15,20
A héber szerint: gyötrõdik, remeg.
Jób 15,20
bár zsarnokságának évszáma bizonytalan, és azért remegnie kellene. – Mind, a mit Elifáz itt mond, teljesen igaz, de a Jóbra tett alkalmazás van elferdítve.
Jób 15,22
nem hiszi, hogy a szerencsétlenségbõl kimenekûlhet.
Jób 15,22
a gonosz mindenütt kivont kardokat vél látni.
Jób 15,23
szerencsétlensége.
Jób 15,23
Ha élelmet keres, sikeretlen fáradságából mindjárt láthatja, hogy szerencsétlensége elkövetkezett. Némelyek szerint: szerte bolyong, hogy martaléka legyen a kányának, tudja stb. Mások másképen.
Jób 15,25
A bûnös Isten ellen lázad, s testi és lelki erejét, a helyett, hogy Isten szolgálatára használná, Isten elleni harczra fordítja.
Jób 15,26
Fegyverei valának a vakmerõség és kevélység A héber szerint: nyakkal, paizsának vastag domborúsága alatt. Ostromláskor a paizst fejök felett tartották a vivók.
Jób 15,27
Egyébre nem gondolt, mint teste táplálékára és hizlalására. Sz. Jakab ezen hizlalt gonosztevõket az isteni igazság mindennapi áldozatául tekinti, kik hizlaltatnak a leölés napjára. Jakab 5,5.
Jób 15,28
Rablócsapatjával városokat és házakat rohant meg, rablott ki és pusztított el, és ott ütötte föl sátorát.
Jób 15,29
mélyen.
Jób 15,30
a szerencsétlenségbõl.
Jób 15,30
gyermekeit.
Jób 15,30
az Úr szája lehelletével. Hirtelen halállal fog kimúlni.
Jób 15,31
kétségbe fog esni, mert mitsem tud Isten kegyelmérõl és irgalmasságáról. A héber szerint: Ne bízzék hiúságban a tévelygõ, mert hiúság lesz díja.
Jób 15,32
A héber szerint: ágai. Ereje, tettei, miket hátrahagy, semmivé lesznek.
Jób 15,33
lehull.
Jób 15,33
az istentelen elveszti maradékát. Ezzel Elifáz Jób fiainak halálára látszik czélozni.
Jób 15,34
háza.
Jób 15,34
az istentelen birák házát, kik szivesen hagyják magokat megvesztegettetni.
Jób 15,35
földies, világias érzûlete.
Jób 15,35
mások és maga számára. Lásd Zsolt. 7,15. s követk. Izai. 59,4.
Jób 16
Jób 16,3
Vége lesz-e haszontalan, üres beszédnek? vagy neked (Elifáz) valami nehezedre esik azokból, miket mondasz? sõt van-e könnyebb, mint úgy vigasztalni, mint te tetted? Mások a hébert igy: mi ingerel téged, hogy ellenmondasz?
Jób 16,6
Volnátok csak helyzetemben, szintúgy én is vigasztalhatnálak titeket hiú szavakkal, csóválhatnám fejemet, mutathatnék roszallást, oly kiméletesen, mint ti! (Jób 15,11.)
Jób 16,7
de ha a ti vigasztalástok hiú, mit tegyek én, hogy magamat vigasztaljam?
Jób 16,8
Most minden külsõ és belsõ vigasztalás nélkül vagyok, s kinaim terhe alatt fekszem, mintegy megsemmisûlve. Némelyek a hébert igy: …fájdalmam, s te (Isten) szétdúlod mindazt, mi vagyok; mások pedig igy: elpusztítod egész házamat. Egyebek egyébképen.
Jób 16,9
melyek a poklosságnál mutatkoznak; itt azok a poklosság helyett tétetnek.
Jób 16,9
Nyavalyám kárhoztatni látszik engem, s az igaztalan barátok ebbõl okot vévén, engem szemben gonosztevõnek vádolnak.
Jób 16,10
az én ellenségem.
Jób 16,10
Jób leirja számtalan szenvedéseit. A kegyetlen ellenség alatt, kirõl itt szól, némely értelmezõk szerint, a sátán értendõ; de inkább érteni lehet a kínzók azon seregét, mely a jámbor szenvedõt ostromolta és gyötrötte. Jób azért majd egyes (10. v.) majd többes (11. v.) számban beszél.
Jób 16,11
kemény beszédeket mondának.
Jób 16,11
mi legnagyobb meggyaláztatásul tekintetett. (Lásd Mikeás 5,1. Zsolt. 3,8.), s itt képletesen Jób barátinak gyalázó beszédeirõl értendõ.
Jób 16,11
Némelyek a hébert igy …vertek, s egészen egyetértettek ellenem.
Jób 16,12
átadott roszérzelmû barátaimnak.
Jób 16,13
czélpontúl.
Jób 16,14
némely fordítók szerint: nyilasaival.
Jób 16,14
A héber szerint: epémet. Mi fájdalmas megsebzés kifejezésére használtatik átalában. Lásd Siralm. 2,11. Péld. 7,23.
Jób 16,16
gyászruhába öltöztem.
Jób 16,16
szórólszóra a héber szerint: szarvamat (házam kevélységét) porba dugtam. Lásd Kir. I. 2,1.
Jób 16,17
mások szerint: kivörösödött, mi egyre megy.
Jób 16,17
A sok könyhullatás által szemem egészen meghomályosodott.
Jób 16,18
átalában isteniszolgálatom, minthogy ez viseletemmel egybehangzott.
Jób 16,18
A sz. atyák úgy állitják elénk Jóbot, mint Jézus Krisztus elõképét. Valamint Jézus, bár tiszta és ártatlan volt, mégis magára vette a világ bûneit, és érettünk, úgy szólván, hasonló lett a bûnöshöz: úgy Jób is, bár némi különbséggel, ártatlanúl szenvedett, mint igaz, egyesûlve Krisztus áldozatával, a bûnösökért.
Jób 16,19
szenvedéseimet.
Jób 16,19
ártatlanul szenvedett kínaim ne maradjanak titokban a földön.
Jób 16,21
A héber szerint: gúnyolnak engem.
Jób 16,22
Bár úgy törvénykezhetnék az ember Istennel, mint társával az ember. A hébert némelyek igy: Bár csak eligazítaná (Isten) az ember ügyét Istennel, s az ember fiáét ellenségével.
Jób 17
Jób 17,1
Némelyek szerint: megromlott; – mert az elefantiazisban szenvedõknek bûzös, rosz lehelletök van.
Jób 17,2
Én ártatlan vagyok, s szemem mégis kénytelen barátim keserítéseit és szenvedéseimet látni. A héber szerint: Gúnyolók vesznek körûl engem, és sértéseiket kénytelen szemem nézni.
Jób 17,3
mert igy biztos vagyok, védve általad. A héber szerint: Légy kezes érettem, különben ki adhatna nekem kezet (ki állhatna jót érettem)?
Jób 17,4
Te megengedted, hogy barátim szíve és értelme tévútra juthasson, azért nem fogsz nekik gyõzelmet engedni fölöttem.
Jób 17,5
Õ (Elifáz) és barátai gyõzelmet igérnek magoknak, de õ és gyermekei szerencsétlenek lesznek. Mások a hébert igy: Ki barátját martalékúl adja, gyermekei egykor elepednek. Mások másképen.
Jób 17,6
Isten megengedte, hogy csúfolásuk tárgyává tétessem. A héber szerint …engem, és nyilvános utálattá lettem.
Jób 17,7
az ily gúnybeszédek miatti boszúságtól.
Jób 17,8
a jámborok nemes buzgósággal fognak fölkelni szerencséjök miatt jóknak látszó ellenségeim ellen.
Jób 17,9
nem hagyja magát tévútra vitetni.
Jób 17,9
az ártatlanúl szenvedõnek Isten mindig új erõt ad; a jámborok ereje növekedik a szenvedésekben.
Jób 17,10
Ha mindig újra kezditek is a beszédet, mégsem gyõztök meg engem. Különösen hiába beszéltek egészsége és szerencséje helyreállásáról, miután (mint a következõkbõl látszik) csak halált remél.
Jób 17,11
mert a fájdalom elviszi nyugalmamat.
Jób 17,11
A héber szerint …szétszórvák, melyek szívem tulajdonai (öröksége).
Jób 17,12
az álmatlanság által.
Jób 17,12
A keservesen töltött éjek után világosságot reménylek, de nem nyerek. Némelyek a homályos héber szókat így: az éjet nappá akarják változtatni, hogy világosság legyen a hol a sötétség van; azaz: barátim nekem egészséget és jólétet igérnek, holott én látom közeledni halálomat. Mások másképen.
Jób 17,13
ha tart is még kis ideig életem, mégis sír és sötétség lesz osztályrészem.
Jób 17,14
A halált ohajtom leginkább, az õ szolgáival már teljesen megbarátkoztam (Vesd össze: Péld. 7,4. 18,9.).
Jób 17,15
hogyan remélhetnék én tehát fölgyógyúlást és földi jólétet!
Jób 17,15
Ha volna is ily reményem, ki hihetné annak teljesûlését?
Jób 17,16
minden reményem velem együtt leszáll a holtak csendes országába.
Jób 17,16
A héber szerint …alvilágba, és velem a porban fog nyugodni.
Jób 18
Jób 18,2
Te, Jób, és a hozzád hasonlók!
Jób 18,3
Miért utáltok meg minket, mint buta tisztátalan barmokat? miért vetitek meg beszédeinket? Baldad itt valószinûleg (Jób 17,10.) említett nyilatkozataira czéloz.
Jób 18,4
tûrhetetlenségedben.
Jób 18,4
Megváltozzék-e miattad az isteni világkormány, mely a gonoszokra, kiknek te egyike vagy, mindig szerencsétlenséget mért?
Jób 18,5
méltósága, gazdagsága, tekintélye.
Jób 18,6
Baldad itt azon szokásra czéloz, melynél fogva a lámpa a szoba boltozatához erõsíttetik, hogy fölülrõl világítson.
Jób 18,7
nem viheti végbe, mit magában tervez.
Jób 18,9
a gonosz kivánság szomja megemészti õt. A héber szerint …akad, és a hurok körûlfogja õt.
Jób 18,10
az istentelen nem veszi észre a veszélyt, melybe magát saját tervei által dönti.
Jób 18,13
a bûn elsõ fia. Mások a halál elsõszülötte alatt a pestist értik.
Jób 18,13
azaz: erejét. Zsolt. 78,11. Mások szerint: ágait gyermekeit.
Jób 18,14
mindaz, mire bizalmát építé, gyermekei kincsei, javai stb.
Jób 18,14
Némelyek a hébert igy: õ a rémek királyához fog vitetni – az alvilágba. Mások másképen.
Jób 18,15
az égbõl. Lásd Móz. I. 19,24.25. Némelyek a háznak kéngõz általi kitisztítását értik.
Jób 18,16
egész terménye (utódai) száradjon és hervadjon el.
Jób 18,17
A kapuk elõtt, hol a gyülekezetek tartattak. Ott ne adassék neki semmi tisztelet.
Jób 18,18
az Isten. Mások szerint: ki fog üzetni stb. mi egyre megy.
Jób 18,20
itélete napján, midõn elvesz.
Jób 18,20
Öreg és ifju álmélkodni fog vesztén. Mások szerint: a keleti és nyugati tartományok, azaz, minden nép álmélkodni fog stb.
Jób 18,21
Ez az istentelen sorsa. Ez a gondviselés változatlan törvénye; tehát ne panaszkodjál.
Jób 19
Jób 19,3
már sokszor.
Jób 19,4
Ha beszédeimben, ártatlanságom védelmezésében hibáztam, enyém a kár, nem tiétek.
Jób 19,5
Ti pedig megfordítva, hogy engem vádolhassatok, szenvedéseimbõl veszitek az okokat.
Jób 19,6
Tudjátok meg tehát, hogy az Isten nem mint bíró büntet engem elkövetett vétkekért és igaztalanságért, és halmoz el engem szenvedésekkel, (hanem mint mindenható teremtõ, ki örök bölcseségének megvizsgálhatlan czéljaira intézkedik teremtményeivel, a nélkül, hogy az ember kérdhetné: Miért cselekszed ezt?) A héber szerint: és hállójával körûlkerített engem.
Jób 19,7
Legalább hallgassatok meg, és szánakozzatok rajtam. Jób eléadja itt nagy szenvedéseit és barátit részvétre híja föl (7–22. v.).
Jób 19,8
Az Isten engem szorúltságban és sötétségben tart, hogy nem tudom merre, hova legyek?
Jób 19,9
Itt a dicsõség és korona jelenti mindazt, miáltal Jób polgártársai tiszteletét birta, u. m. nagy gazdagságát, családját, jó hírnevét.
Jób 19,12
A héber szerint: csapatai, értsd a fájdalmakat.
Jób 19,15
értsd egyszersmind a jelenben: tartanak engem, zarándok vagyok stb.
Jób 19,17
mert az elefantiazisban szenvedõk lehellete bûzös.
Jób 19,17
kik velem az anyaméhben voltak, testvéreim. A görög fordítás ágyasai gyermekeinek mondja.
Jób 19,17
Némelyek a hébert így: és büdös vagyok testem gyermekeinek. Mások másképen.
Jób 19,18
Némelyek a hébert így: Még a gyermekek is megvetnek engem; s ha ellenök állok, szidalmaznak engem.
Jób 19,21
ilyen az igazak szelleme, úgymond sz. Gergely, nem haragszanak azokra, kik velök igaztalanul bánnak, hanem kérés által igyekeznek õket megnyerni.
Jób 19,21
keményen ért engem.
Jób 19,22
Némelyek szerint: nem teltek be, nem szûntök meg szétmarczangolni engemet.
Jób 19,24
Az anyagok, melyekre a legrégibb idõkben írtak, ezek voltak: növénylevelek, vászon, állatbõrök, óntáblák, sziklák vagy kövek. Az igék, melyeket Jób föliratni kiván, alább következõ vallomását tartalmazzák hitérõl a lélek halhatatlanságában s a test föltámadásában a jövendõ Megváltó által.
Jób 19,25
habár nincs is reményem, hogy e földön egészségemet visszanyerjem s halálomat elkerûljem (Jób 7,7.21. 17,1.15.16. 30,23.), mindazáltal van még halálom után reményem a Megváltó által, ki nekünk megigértetett (Móz. I. 3,15. Vesd össze: Jób 16,20.21. 17,3.). – A héber szövegben Megváltó helyett tulajdonképen „vérboszúló“ van, vagyis, a legközelebbi rokon, kinek kötelessége volt megölt atyjafiának halálát megboszúlni (Lásd Móz. IV. 35. Móz. III. 25,25.26. Józue 20,2.3.). Igen jellemzõleg neveztetik igy az Isten Fia, ki az által, hogy emberi testbe öltözött, az egész emberi nemnek minden mennyei lelkek fölött legközelebbi rokona lett, magára vállalta a sátán által az emberen elkövetett gyilkosság megboszúlását.
Jób 19,25
mivel Megváltóm él, a halál õt nem tartóztatja, s õ a sírból föltámad: azért fogok én is általa halhatatlan életre a földrõl feltámadni (Jerom. Gerg. Kor. I. 15,45. Rom. 6,5.). A héber szerint: s õ végre a földrõl fel fog támadni. Mi egyre megy; mert az igazak föltámadása az utolsó napon, annyiból föltámadása Krisztusnak, mennyiben amaz ez által föltételeztetik (Kor. I. 15,45.).
Jób 19,26
ugyanazon testben fogok föltámadni, melylyel itt a földön bírok (Kor. I. 15,53.54.). A héber szerint: azután bõröm körülveszi azt (engem). Mi egyre megy.
Jób 19,26
jutok Istenhez, és boldogságában részt fogok venni (Máté 5,8. Kor. I. 13,12. Ján. 3,2.). Sz. Ágoston szerint Jób e szavakkal megjövendölte az Isten Fiának megtestesûlését is, ki emberi testben megjelent s abban a választottak által megismertetett.
Jób 19,27
A héberben szó szerint: Kit enmagamnak látandok meg.
Jób 19,27
azaz: idegen, idegenérzületû, Istentõl elidegenûlt, méltatlan.
Jób 19,27
A héber szerint: veséim elenyésztek (a vágy miatt elepedtek) keblemben. Az eddig értelmezett 25–28. versek nagy homályosságuk miatt, mind a régi, mind az új értelmezõktõl különféleképen fordítattak és értelmeztettek. A legrégibb idõkben is azokról különbözött a vélemény, s ez volt oka, miért nem használtatott ezen hely bizonyításúl; különösen az abban foglalt föltámadás bizonyításaul; és sem az új szövetségi szentirásban, mely a föltámadásról többször szól, sem sz. Ireneusnál, ki arról külön könyvet írt, nem történt azokra hivatkozás. De midõn késõbb a keresztény tanítmány, valamint a szentirás értelmezése is a hibázhatlan anyaszentegyház tanitóhivatala által, bensõ fejlõdésében nagyobb terjedelmet nyert: ezen hely homályaira is világosság derûlt. S nem csak a sz. Jeromos által készített fönebbi fordításnak adatott elsõség, hanem a sz. atyák azt is tanították, hogy az a föltámadásról egy bizonyitékot tartalmaz; s az anyaszentegyház, az atyák tanítására támaszkodva, ezen hely igéit, mint melyek a föltámadásról való hitet tartalmazzák, istentiszteleti imádságaiba is fölvevé. Ezen fordítás és magyarázat tehát inkább megnyugtathat, mint minden más, melyek egyesektõl származnak, s a közérzelem nem szól mellettök.
Jób 19,28
Ily reményem lévén, mertek-e ellenem fölhozni valami alapos vádat?
Jób 19,29
az Isten haragja elõl.
Jób 20
Jób 20,2
Épen azért, mivel Isten igazságára hivatkozol (Jób 19,29.), mely soha ártatlant nem büntet, elmém eltelik gondolatokkal, s nem állhatom meg, hogy ne mondjam: mikép a büntetett s igy az istentelen is – te vagy.
Jób 20,3
Azután, majd ha szóltam, meghallgatlak, mit fogsz mondani, hogy megczáfolj.
Jób 20,3
átható elmém megfelel arra.
Jób 20,10
Némelyek igy forditják: Gyermekeit szegények kinozzák. Mások másképen.
Jób 20,10
kezeinek gonosz cselekedetei.
Jób 20,10
a fájdalmat, melyet másoknak okozott. Gonosz cselekedetei fájdalmas visszatorlást hoznak gyermekeire. Némelyek a hébert igy: tulajdon kezével fizeti vissza gonoszságát.
Jób 20,11
csontjáig meggyökereznek ifjukorában fölvett szokásai, s megmaradnak vénségeig, sõt halálaig és sirjáig (Gerg.).
Jób 20,11
testéhez fognak még a porban is ragadni.
Jób 20,12
mint kedves falatot.
Jób 20,13
szájpadlására.
Jób 20,14
kigyóméreggé. Összefüggésben az elõbbivel értelme ez: habár kedves falat is neki a gonoszság, de nem lesz az táplálására, hanem romlására.
Jób 20,15
valamint a méreg hányásra készt: úgy a bûnnek, mely által a gonosz igaztalanúl vagyont szerez, az lesz következése, hogy azt rögtön elveszti.
Jób 20,16
a bûn édes mérgét fogja szopni, s ez okozza majd halálát.
Jób 20,17
A vizforrások a tej- és mézfolyamok keleten a legdúsabb jólét képei.
Jób 20,18
gyötrelmére élnie kell.
Jób 20,18
A héber szerint: Visszatériti a szerzeményt, s nem fogja elnyelni, cseréje (visszaadása) vagyona szerint lesz, és nem fog örûlni.
Jób 20,21
a szegények számára.
Jób 20,22
Ha mindennel nagy bõségben bír is, mégsem lesz boldog, mert az elvesztés félelme, mely õt megszállja, aggodalmat és fájdalmat fog neki okozni.
Jób 20,23
Isten.
Jób 20,23
Oh bár betelnék bûnei mértéke, hogy az isteni boszú megrohanná! Némelyek a hébert igy: midõn hasa tele van, rábocsátja Isten stb.
Jób 20,24
egyik veszélyt elkerûli s a másikba rohan.
Jób 20,25
Istennek boszúpallosa.
Jób 20,25
fájdalmak, büntetések stb.
Jób 20,26
minden szerencsétlenségnek van titkos oka az istentelen igaztalan kincseiben. Az igazságtalan gazdagok lesznek a bûnhödõk.
Jób 20,26
emberek által, és nem oltatik el, oly tûz, mely láng és világosság nélkül van, a pokoltûz (Ar. sz. Ján. Gerg. Cirill.)
Jób 20,27
Az égen és földön minden teremtmény tanúságot fog tenni az istentelen ellen, és õt kárhoztatni.
Jób 20,28
javai és jövedelmei.
Jób 20,29
istentelen érzelmeinek és tetteinek.
Jób 21
Jób 21,2
A héber szerint: s ez legyen vigasztalástok rám nézve.
Jób 21,4
Van okom panaszkodni; mert nem emberekkel van dolgom, kiket föl sem vennék, hanem némi részben az isteni gondviseléssel, mely a rám mért büntetések által ellenségeim vádait igazolni látszik (Gerg.).
Jób 21,5
Lássátok inségemet és iszonyadjatok el fölötte; de azért vakmerõen ne itéljetek, hanem hallgassatok, elismerve tudatlanságtokat, mig ellenetek bebizonyítom, hogy az istentelenek is szerencsések e földön.
Jób 21,7
Ha én bûneimért szenvedek, mint te (Szófár) mondod, tehát a gonoszok miért szerencsések? nem bizonyítja-e ez is, hogy földi állapotunk nincs mindenkor erkölcsi viseletünkhöz mérve?
Jób 21,8
Gyermekeik gyarapodnak elõttök és velök.
Jób 21,10
nem marad meddõ.
Jób 21,12
zenével és tánczczal mulatnak, a helyett, hogy komolyan a tanúlással és erény gyakorlatával foglalkoznának.
Jób 21,13
megnyerik, mit vakságukban kivánnak: szakadatlan szerencsét életökben késõ vénségig, és fájdalom nélküli hirtelen halált.
Jób 21,14
Nyilvános gonosztevõk voltak, kik ebbõl titkot sem csináltak, hanem tartózkodás nélkül hirdették: hogy Istenrõl s az õ akaratáról mit sem akarnak tudni, hanem kényök-kedvökre élni.
Jób 21,15
sorsunk a mi kezünkben van, nem az isteni gondviselésnél.
Jób 21,16
mivel csak gonoszul állitják, hogy sorsuk kezökben van stb.
Jób 21,16
Jób ez által óvást tesz maga részérõl a gonoszok ezen elvei ellen; egyszersmind megmutatja, hogy azon állitásuk, mintha szerencséjök kezökben volna, hamis, miután e földön is gyakran esnek szerencsétlenségbe.
Jób 21,17
szerencséje.
Jób 21,18
emlékök elenyészik a földrõl.
Jób 21,19
Midõn Isten õt bünteti, akkor elismeri, hogy Isten kezében van, és szerencséje nem saját ügyességétõl függ.
Jób 21,20
halála után is; mert halála és utódainak szerencsétlensége csekély büntetés lenne rá nézve, mely mellett õ egészen egykedvû maradhatna.
Jób 21,21
vége van is. A 16–21. verseket igy is forditják a héber szerint: 16. De (te, Szófár, mondod) „Ime nincs kezökben javok! a gonoszok tanácsa távol legyen tõlem!“ (Ámde kérdem én:) 17. Hányszor alszik el a gonoszok világa, és jõ rájok veszély, és sorsuk haragban osztatik ki? 18. Hányszor ragadtatnak el, mint törek a széltõl, s mint polyva a forgószéltõl? 19. (Te mondod tovább:) „Isten gyermekeinek tartja fön vétségét!“ (de) magát (az atyát) kell büntetnie; õ érezze! az õ szemei lássák veszélyét, s a Mindenható haragjából maga igyék; mert mi gondja lesz neki házára holta után, mikor hónapjainak száma betelt? Vesd össze Jób 27,13.
Jób 21,22
Igy bánik Isten a gonoszszal, s átalában az emberrel, majd szerencsével, majd balesettel látogatva meg õt, a nélkül, hogy valaki Isten bölcseségét birálhatná, mely minden értelem fölött vagyon (23–27. v.).
Jób 21,24
Némelyek a hébert igy: Nyájai bõven tejelnek.
Jób 21,26
Isten a szerencsét és balsorsot megvizsgálhatlan gondviselése szerint különbözõen osztja, a nélkül, hogy abból következtetni lehetne az ember erkölcsi viseletére. Az igazi dijazás a jövõ életben fog elkövetkezni (30. v.).
Jób 21,28
Tudom, mily igaztalanul itéltek meg engem. Ti az istentelen gazdagnak szerencsétlenségére utaltok engem, s azt akarjátok mondani: hogy a mint más istentelen gazdaggal történt, ugy történt velem is.
Jób 21,29
a tapasztaltak közõl.
Jób 21,29
A mit én mondok, igazolják az utazók, kik mindenütt ugyanazt tapasztalják. Mások szerint: Nem kérdeztétek az utasokat, s nem ismeritek jeleiket (tapasztalásaikat)?
Jób 21,30
A tapasztalt emberek meg fogják mondani, hogy a gonoszok nem bûnhödnek mindenkor e földön, hanem föntartatnak az isteni boszúnak a jövõ életben. Azért az istentelen gyakran él itt büntetés nélkül, sõt halálában is megtiszteltetik, mint a következõkbõl kitûnik.
Jób 21,32
pompával s ünnepélyes halotti kisérettel.
Jób 21,32
él folyvást kevély emlékkõ által.
Jób 21,33
és viszont a halálpatak (Cocytus) kövecsei neki; azaz: nem fekszenek keményen, kellemetlen teher gyanánt rajta, ámbár gonosz volt. A kövecsek itten sír helyett vannak. Némely arabsok t. i. patakkövecsekbõl emelnek halmokat sirjaik fölé. Cocytus azon pokolfolyam, mely a régi pogányok képzete szerint a fölvilágot elválasztotta az alvilágtól. Itt a sírok patakja helyett említetik. Vesd össze Judit 16,8. 3-ik jegyz.
Jób 21,33
halála senkit sem térít meg; a nagy tömeg az õ nyomdokaiba lép, valamint õt számosan megelõzték.
Jób 21,34
Mások szerint: …hiában. Feleleteitek gonoszak voltak és maradnak. – Miképp akartok engem azzal vigasztalni, hogy én bûneimért szenvedek, miután bizonyos, hogy a gonoszokat nem éri mindenkor büntetés a földön, szenvedéseim tehát nem okvetlen következményei bûneimnek.
Jób 22
Jób 22,2
Te Istennel akarsz pörbe szállani (Jób 21,4.); de mikép mérközhetel te a legbölcsebbel? Nem jobban látja-e be õ, mit érdemlettél? Viseld tehát béketüréssel baleseteidet, mint elkövetett bûneid következéseit. Ne hidd, hogy az Isten téged önmagáért hagy szenvedni. Valamint az emberek erénye neki mitsem használ, és azok gonoszsága mitsem árt: úgy nem magáért jutalmaz vagy büntet õ, hanem érettök. Mások a hébert igy forditják: Vajjon az ember használhat-e Istennek? a bölcs önmagának használ. Értelme: Te mondod, hogy pörbe kell szállnod Istennel (21,4.), mert Istenért szenvedsz; de te nem szenvedsz Istenért, hanem tenbûneidért; mert valamint az ember csak önnön és nem Isten hasznáért igaz vagy igaztalan: úgy õ csak magáért és nem Istenért bûnhödik.
Jób 22,3
Épen így méri rád a büntetést, szintén nem magáért hanem bûneidért.
Jób 22,4
vagy talán irántad félelembõl fog neked számot adni az okokról, melyek õt a te büntetésedre inditák?
Jób 22,5
Nem gonoszságaidban rejlik-e oka szenvedéseidnek? Elifáz a következõkben a legiszonyúbb vétkekrõl vádolja Jóbot, nem mintha azok tudomására Jób életébõl jutott volna (mert ez ellen lásd 4,3.4.6.), hanem mivel Jób rendkivüli csapásokkal volt sujtva, melyek, az õ véleménye szerint, csak rendkivüli gonoszságnak lehettek következményei. Origenes és más értelmezõk szerint, a következõ vádak kérdésekûl veendõk: „Talán elvetted stb.?“ de az említett elvbõl könnyen megfejthetõk.
Jób 22,6
A zálog alatt Elifáz a felsõ ruhát érti, melyet a keleti szegény ember éjjeli takaróúl is használ. Jób oly embertelennek vádoltatik, hogy zálogúl azt is elvette a szegénytõl (vesd össze: Móz. II. 22,26.27.), sõt belsõ ruháját is le akarta húzni. Mezíteleneknek sokszor mondatnak, kik csak belsõ ruhában vannak. Lásd Kir. I. 19,24. Izai. 20,2.
Jób 22,8
erõhatalmat gyakoroltál. Némelyek ezt az elõbbivel kötik össze a héber szerint: de a kar férfiának nyitva volt a föld, s a tekintélyes lakhatott abban; azaz: mig te az éhezõktõl és szomjazóktól a szükséges ételt és italt megtagadtad: kevélységbõl és önzésbõl a hatalmasokat és tekintélyeseket befogadtad birtokodba, s ott õket otthonosakká tetted.
Jób 22,9
elvetted az árvák támaszát.
Jób 22,10
azért jött rád a büntetés.
Jób 22,11
azt hitted, hogy elkerûlöd az itéletet. – A héber szerint …háborít téged a hirtelen félelem 11. és sötétség, úgy hogy nem látsz, s vizek árja borított el téged. Mások másképen.
Jób 22,12
azt gondoltad gonoszúl: hogy Isten az egek és csillagok fölött lévén, nem törõdik az emberekkel?
Jób 22,13
oly távolságban az emberektõl, itéletének homályosnak kell lenni.
Jób 22,14
tulajdonképen legszélsõ végeinél.
Jób 22,15
ilyen (12–14. v.) elveket követve!
Jób 22,16
czélzás a vizözön elõtt élt gonoszokra (Móz. I. 6.) vagy pedig Sodoma elvesztére (Móz. I. 18,19.).
Jób 22,18
tanácsa, érzûlete.
Jób 22,19
ez istentelenekre szállt büntetõitéletet (16. 17. v.), egyszersmind látták.
Jób 22,19
Az igazak és ártatlanok örûlni fognak, s kigúnyolják az Isten ellenségeinek balvéleményeit és hiú képzelgéseit midõn látják, hogy az isteni gondviselés a gonoszokra mért büntetõ itélete által kivíjja tekintélyét, az Isten diadalmat nyer ellenségein, s az emberek alkalmat nyervén, megtanulják félni az Istent.
Jób 22,20
megdöntetett kevélységök, mint összeroskad a nagy épület, melynek alapjai lesülyednek. Némelyek szerint: „Nemde kiírtatott ellenségünk?“ mondják az igazak.
Jób 22,21
Elifáz inti Jóbot, hogy térjen meg; s a béke minden áldásával betér hozzá.
Jób 22,23
elõbbi állapotodba visszahelyeztetel.
Jób 22,24
Isten a földet, melyen lakásod áll, szirterõssé fogja tenni, s hegyi patakjaid kövecsek helyett aranyat hoznak. Némelyek e nehéz héber szöveget így forditják: Pornál több ezüstöt fogsz gyüjteni, s a folyam kövecseinél több ofiri aranyat. Mások másképen.
Jób 22,26
mit a bûnös nem mer tenni.
Jób 22,27
mert meghallgattattál.
Jób 22,28
mely kétes esetekben határozatodat könnyíteni fogja.
Jób 22,29
Némelyek a hébert így: Kik magokat megalázzák, õ fölemeli; és ki lesüti szemeit, fölépûl. Mások másképen.
Jób 22,30
imádsága és jócselekedetei által.
Jób 23
Jób 23,2
Még mindig kénytelen vagyok panaszkodni, de panaszomnál mégis sokkal nagyobb szenvedésem.
Jób 23,4
bizonyítványokkal. Vesd össze Jer. 12,5. Jób 13,18.
Jób 23,6
Ne bánjék velem hajthatlan szigorúsága szerint, hanem kegyessége és irgalma szerint. Némelyek a hébert igy: Ne pörlekedjék velem mindenhatóságával, ha figyelmez rám. Mások másképen.
Jób 23,7
azaz: gyõzni fog itéletem. A héber szerint: Mint igaz törvénykedném akkor vele, s birámtól szabadon mennék el.
Jób 23,8
De hol találom föl az Istent?
Jób 23,9
éjszak felé. A keleti ember tájékozandó magát, arczczal kelet felé fordúl, úgy, hogy dél jobbjára, éjszak baljára, nyugat háta mögé esik.
Jób 23,10
ismeri életemet, viseletemet. Ámbár ha meg nem jelenek is elõtte, tudja, hogy ártatlan vagyok.
Jób 23,13
De minden ártatlanságom mellett is, ha a Mindenhatóra gondolok, félelem lep meg; mert õ igazságos lévén, nem változtatja végzését az emberek kedvéért, és azért még nagyobb csapásokat is ereszthet rám.
Jób 23,16
megtörte, elvette kedvemet.
Jób 23,17
Elkedvetlenedtem, hogy meg nem halhattam elõbb, mintsem szenvedéseim rám törtek. Némelyek ezt igy értelmezik: mert nem rám törõ szenvedéseim hozták rám a halálfélelmet, hanem Isten.
Jób 24
Jób 24,1
Isten jól tudja az idõt, mikor büntesse a gonoszokat, de ezt azok sem tudják, kik õt ismerik, a szentek és jámborok sem. Itt jób beszédében, melyben annyi véletlen átmenet van, barátinak azon állitására tér, melynél fogva a gonosz itt csalhatlanúl megbüntettetik az Istentõl. Ezt, úgymond itt Jób, már csak azért sem lehet állítani, mert az emberek közõl senki sem tudja az idõt, melyet Isten büntetésre rendelt, minthogy ez a jövõ életben is megtörténhetik. Erre több nagy gonoszt hoz föl, kik a földön büntetés nélkül mennek útjokon. – A héber szerint e vers: A Mindenható miért nem tartja készen (a büntetés) idejét? és a kik õt ismerik, miért nem látják (a boszú) napjait? – Miért nem áll be itten a gonoszok büntetése azonnal, mint a következõ tapasztalások bizonyítják? Feleljetek erre és itéljetek: vajjon igaz-e állitástok? – Mi egyre megy a fönebbivel.
Jób 24,2
az istentelenek közõl, kik a földön büntetés nélkül maradtak.
Jób 24,2
és legelõre vitték.
Jób 24,4
A szegényeket kitaszították az útból, fõkép ha adósak voltak.
Jób 24,4
A héber szerint: és együtt elvonúlnak a föld szegényei.
Jób 24,5
Lásd Móz. I. 16,12. Jób itt rablókról beszél.
Jób 24,7
a hideg éjszakákon. Lásd Jób 22,6. A héber szerint: mezítelen hálnak ruha nélkül, és takaró nélkül a hidegben.
Jób 24,8
sziklabarlangokba rejteznek. Mások ezt a rablókra alkalmazzák.
Jób 24,10
Lásd Jób 22. r. 5-ik jegyz.
Jób 24,10
melyeket a legszegényebbek az aratók után szedtek. Némelyek a hébert igy: A mezítelenek (felsõ) ruha nélkül szolgálnak, s éhezõk hordják a kévéket; azaz: szolgáiknak a szükséges ruházatot és élelmet sem adják meg.
Jób 24,11
magok, a szomjazók. Jól lakoztak a szegényektõl elrablott vagyonban, kiket sajtónyomásra használtak, s azután szomjazni hagytak. Némelyek a hébert igy: õk (a szegények) falaik (rablóik) között olajat sajtolnak, és sajtót tapodva szomjaznak.
Jób 24,12
nem csak falukon, a városokban is gyakorolják erõszakoskodásaikat.
Jób 24,12
azaz: a megöltek vére. Vesd össze Móz. I. 4,10.
Jób 24,12
Ha itt gonoszságot ûznek is, de mégis az Isten stb. Némelyek szerint: Isten nem hagyja-e boszúlatlan? Nem látod-e, Elifáz, hogy e földön nem nyernek büntetést? A héber szöveg szerint: és Isten nem figyel könyörgésökre (az elnyomottakéra), azaz, nem büntet itten.
Jób 24,13
Kioltották magokban az értelem világát, s elvesztették az Isten ismeretét, nem tartván bûnbánatot.
Jób 24,14
Fényes nappal gyilkol, és éjjel lop büntetlen a földön.
Jób 24,15
homályt keres.
Jób 24,15
álruhába öltözik.
Jób 24,16
kerûlik azt.
Jób 24,17
éjjelnek, oly idõnek, midõn rejtekeikben kell tartózkodniok.
Jób 24,18
az istentelen.
Jób 24,18
lakott vidéken, hanem taszítassék ki a pusztába.
Jób 24,19
E szavakból következteti több régi értelmezõ sz. Jeromossal, hogy az elkárhozottak meleggel s egyszersmind hideggel is kinoztatnak. A hidegre látszik vonatkozni a fogcsikorgatás is, melyet Krisztus (Máté 8,12.) az elkárhozottak egyik büntetéséül említ.
Jób 24,19
A pokolban fog bûnhödni, miután a földön büntetés nélkül maradt. Némelyek a hébert igy: Valamint a hõ melegség a hóvizet elnyeli, úgy ragadja el õt a pokol bûnében.
Jób 24,20
Büntetése legyen örökké változatlan; örömeibõl ne maradjon vele egyéb a mardosó lelkiismeretnél; emléke ne maradjon fönn. Mindezt megérdemlé, mert stb.
Jób 24,21
csak testi kéj, és nem házasság végett.
Jób 24,22
ha mindent lábaihoz terített is, mégsem tartja magát biztosnak rosz lelkiismérete miatt.
Jób 24,23
az által kevély, magában elbizott lett.
Jób 24,23
de az Isten ismeri az õ cselekedeteit, s annak idejében meg fogja büntetni.
Jób 24,24
Valamint a kalászok, ha megérnek, levágatnak és összetöretnek: úgy vágja el Isten annak idejében ama gonoszok életfonalát, és megbünteti õket.
Jób 24,25
mint hazudságot, mely az õ gondviselésének ellenmond? Az õ gondviselése s megfoghatlan világkormányzása nem olyan-e, hogy az istentelenek e földön gonoszságukat folytatják, s Istentõl csak haláluk után büntettetnek meg?
Jób 25
Jób 25,2
mindent rendbe szed. Te Istentõl kivánsz megitéltetni (Jób 23,3–7.); de mikép remélheted, hogy megigazúlsz, miután a mindenható elõtt semmi teremtmény sem tiszta?
Jób 25,3
hogy õ mindenható, mutatja teremtményeinek számlálhatlan serege.
Jób 25,4
ha Isten elé állítatik, vagy hozzá hasonlítatik?
Jób 25,5
Az égi testek sem tiszták elõtte. Ezen már elõbb (15,14–17.) említett állítással végzi Baldad beszédét. Jób soha sem tagadta ez állítást, hanem csak a következtetést, melyet barátai abból vontak, hogy t. i. õ azért nagy bûnös.
Jób 26
Jób 26,1
Baldad állítására (vesd össze az elõbbi jegyz.) Jób mit sem felel, hanem mivel Isten mindenhatósága megemlíttetett, ebbõl alkalmat vesz azt sokkal fönségesebben rajzolni.
Jób 26,2
A görög és latin értelmezõk átalános véleménye szerint: Jób feddi Baldadot, hogy Isten ügyét védeni merészlette, mintha ez védelmezõkre szorúlna. – Isten (ugymond Jób) nem szorúl segítségedre, mivel õ végtelenûl hatalmas és bölcs; vagy talán az Isten gyenge és nem eléggé bölcs, hogy rád szorúljon? Az ujabb értelmezõk a 2–5. verset Jób gúnyszavainak veszik Baldad fölött, hogy nem tudja õt vigasztalni; de mi szavaiból kevésbbé igazolható.
Jób 26,4
ki magát az életet és szellemet is alkotta? Némelyek szerint: Kivel szólasz te, és kinek lelke ment ki belõled (ki tanított téged)?
Jób 26,5
Jób rajzolja Isten mindenhatóságát, és azzal kezdi, mint tûnik az ki az alvilágban is. Ezzel kiegészíti Baldad beszédét, ki (Jób 25,2.5.) csak Isten magasságáról s mennyei dicsõségérõl szólott. Az óriások alatt a vizözönkor föllázadt szörnyek (Móz. I. 6,4. 7,21. Bölcs. 14,6. Péter I. 3,19.20.) értetnek; a velök lakók alatt pedig a többi elkárhozottak. Az alvilágot, a poklot mélyen a föld gyomrában a tengerek alatt képzelték lenni.
Jób 26,6
mások szerint: a mélység.
Jób 26,7
Az éjszaki ég csillagaival együtt üres térben függ, s épen igy lebeg a föld is támasz nélkül az ûrben.
Jób 26,9
Erõsen tartja trónja terûletét, az égboltozatot, mely fölött és mögött õ a boldog égben szenteivel lakik.
Jób 26,9
mások szerint: alatta ködét.
Jób 26,10
A tengernek s átalában a földnek, melyet tengerek folynak körûl, kiméri a láthatárt, melyen a nap és éj egymást fölváltják.
Jób 26,11
Az ég oszlopai alatt valószinüleg a hegyek értendõk, melyeken az ég nyugodni látszik, s melyek rengeni kezdenek, midõn õ mennydörgésével a föllegeken jár. A héber szerint: remegnek az õ feddésétõl.
Jób 26,12
lecsendesûlnek a hullámok.
Jób 26,12
A dühöngõ fellázadt tengert.
Jób 26,13
az õ szelleme, vagyis, az õ rendezõ értelme függeszté a csillagokat ékességûl az égre. Lásd Zsolt. 32,6. Némely értelmezõk szerint, Jób itt az angyalok teremtetésérõl beszél.
Jób 26,13
Õ teremté az éjszaki sárkány nevû csillagzatot.
Jób 26,14
ez csak kis része mindenhatósága mûveinek.
Jób 26,14
Ha az, mit Isten mindenhatóságáról tudunk, csak egy csöpp az õ csodáinak tengerébõl: mennyire álmélkodnánk, ha az õ mennydörgõ szózata nekünk a természet minden csodáját föltárná!
Jób 27
Jób 27,1
Igy neveztetik az irásban mindazon beszéd, mely azonkivül, mit egyenesen kifejez, még más valamire is czéloz, többet is jelent.
Jób 27,1
miután Jób barátai többet nem tudtak felelni, Jób csak maga beszél. Elõször is, mit barátai mindig megtámadtak, de már tovább nem bánthattak, ártatlanságáról szól, s ezt mintegy gyõzelemjelt viszi ki a harczból.
Jób 27,2
ki ártatlanságomat és szenvedéseim okát nem tette ismeretessé.
Jób 27,5
ártatlanúl akarok élni, s ártatlanságomat védeni.
Jób 27,6
azon igaztalanságról, melylyel engem vádoltok. Lásd Jób 33,9. 4-ik jegyz.
Jób 27,7
Ki kétségbe vonja ártatlanságomat, igaztalannak kell azt tartanom. Az igaztalanok balsorsa el is fogja érni.
Jób 27,8
Mert hogy merném magamat igaznak mondani, ha nem volnék az? Mi reménye lehet a képmutatónak, ki ez életben fukarságból és igaztalan úton kincseket gyüjt, ha Isten az õ lelkét kárhozatra veti? Hogyan mernék igy bírám elé lépni, és kegyelmet reményleni? Némelyek a hébert így: Mi reménye lehet a képmutatónak, midõn elragadtatik, midõn az Isten tõle életét követeli? Mások másképen.
Jób 27,11
Isten segítségével. Mások szerint: Isten kezérõl, az õ bölcs gondviselésérõl.
Jób 27,11
mint cselekszik a Mindenható (a világkormányzásban).
Jób 27,11
Jób, barátihoz alkalmazkodva, fejtegeti nekik szenvedései igaz okát. Megengedi ugyan, hogy Istentõl a gonosz megbüntettetik, de roszalja, hogy ezt rá alkalmazzák.
Jób 27,12
Ime ti tudjátok, hogy ártatlanságomról tett vallomásomnak igaznak kell lenni: miért alkalmazzátok tehát hiábavalón rám azon állítást, hogy a gonoszok bûnhödnek. Sõt inkább mivel mindkettõ igaz, t. i. hogy én ártatlan vagyok, és hogy a bûnösök bûnhödni fognak, nem azt kellene-e következtetnetek, hogy a megfoghatlan bölcseségû Istennek vannak okai, melyeknél fogva az igazakat is érheti oly sors, mint a gonoszokat. Jób itt megmutatja, miután ártatlanságát erõsen bebizonyítá, hogy a gonosz valóban megbüntettetik, s a következõ részben megy át Istennek ama megfoghatlan bölcseségére.
Jób 27,13
a mint itt következik 14–23. v.
Jób 27,15
miután szerencsétlenségbe estek. Némelyek szerint: meghalnak temetetlen. Mások másképen.
Jób 27,16
oly mennyiségben, mint a rög vagy utczai sár.
Jób 27,18
A ház, melyet épít, nem lesz állandóbb mint a moly háza, vagy az õr kunyhója a szõlõhegyen.
Jób 27,19
a halálban és utána. Midõn az õ lelke menten az indulatok csábító varázsától, és nem háborítatva a külbenyomásoktól, önmagába tekinthet, és megitélheti, mi a valódi jó s mi a valódi rosz: akkor a szerencsétlen belátja, hogy minden javaiból és cselekedeteibõl semmi sem marad, miben vígasztalást és örömet találhatna. Lásd Zsolt. 75,6. Némelyek a hébert így: Mint gazdag fekszik le, s még semmije sincs elrabolva; fölnyitja szemeit, és semmije sincs többé. Mások másképen.
Jób 27,20
egész mezítelenségében lesz Isten elõtt, s a büntetés hirtelen megrohanja õt. Némelyek szerint: Eléri õt mint árvíz, a rettegés, s egy éjjeli vihar elragadja õt.
Jób 27,21
leirása az istentelen ember hirtelen halálának.
Jób 27,22
Isten, boszúja nyilaival.
Jób 27,22
az alvilágba.
Jób 28
Jób 28,28
Vesd össze Péld. 3,8.9. Bölcs. 7. r. Sirák 1,24. Jakab 1,5. Ezen rész tartalmát az elõbbivel következõ módon gondoljuk egybekapcsolhatónak: Ha az emlitett módon (Jób 27,13–23.) az istentelen balesetekkel büntettetik, s ezért a jámbornak folytonos szerencsében kellene élni, mivel pedig ez nincs mindig igy, sõt gyakran az ellenkezõ történik: tehát az ember kénytelen a világ kormányzatában magasabb bölcseséget elismerni, melyen azonban keresztûl nem hathat (12. 13. v.), habár a föld keblében elrejtett drágaságokat elõhozni megtanúlta is. (1–12. v.).
Jób 28,1
Az ember eljutott ugyan az ezüst elrejtett ereihez, s megtanulta az aranyat olvasztani s földolgozni, de – (az utórészt ehhez s a következõ versekben fölhozott mondatok elsõ részeihez lásd a 12. versben.).
Jób 28,3
az ember, mint bányász, határt vett a sötétségnek, mivel a föld legmélyebb üregeit is, hol az érczek rejlenek, lámpájával meg tudja világítani.
Jób 28,3
a legsötétebb éjben, a föld belsejében rejlõ érczeket is.
Jób 28,4
E homályos versnek értelme, úgy látszik, ez: Egy akadály, a veszélyes bányaüreg, választja el, mint egy közbenesõ folyam, a földön mozgó embereket a bányászoktól, kiket a szegény ember sem talál meg, mivel semmi út nincs hozzájok. Latin forditásunknál még homályosabb a héber szöveg, mely is azért különféleképen fordíttatik. Némelyek igy: Folyó fakad a hegy mélyébõl, kiürítik azt, lábaiktól elhagyatva, õk, kik az emberektõl távol lebegnek. Azaz: a föld keblében viz fakad a bányászok elé, melyet õk nem állva, hanem köteleken függve ürítenek ki. Mások másképen.
Jób 28,5
tulajdonképen, mintha tûz dúlná föl. A földet, mely fölületén gyümölcsöt terem, belül a bányászok földúlják, mintha benne tûz dühöngene.
Jób 28,6
rögeiben arany találtatik. A héber szerint: s az ember ott aranyport talál. Mások másképen.
Jób 28,7
ezen kincsekhez.
Jób 28,8
Némelyek szerint: a legmerészebb vadállatok. Mások másképen.
Jób 28,9
az ember.
Jób 28,9
A tûzkõ-hegyeken keresztûl vájja üregeit, s földúlja a hegyeket, hogy érczeket nyerjen.
Jób 28,10
a bányamüvelésnél csatornára vette a vizet.
Jób 28,10
a földalatti kincseket.
Jób 28,11
A héber szerint: a folyók könyeit (a földalatti vizek elsõ kitörését) meggátolja.
Jób 28,12
A bölcseség és értelem alatt az isteni bölcseség értetik, mely szerint Isten a világot kormányozza, s az emberek sorsát intézi. Ezen bölcseséget az ember, ha minden erejét megfeszíti is, ki nem tanulhatja, föl nem találhatja.
Jób 28,13
A héber szerint: az élök földén átalán.
Jób 28,14
ez alatt némelyek a föld legalsó mélyeit, mások az oceánt értik.
Jób 28,16
Mások szerint: India sokszinû köveihez. A héber szerint: nem méretik ofiri aranynyal.
Jób 28,17
az üveg Jób idejében nagy ritkaság volt, azért említetik a drágaságok között.
Jób 28,18
A héber szerint e verset: a korallt és kristályt nem is említve, a bölcseség birtoka az igaz gyöngyök felett van.
Jób 28,19
A héber szerint: a legtisztább aranynyal.
Jób 28,22
A mily kevéssé láthatják át e világon az isteni bölcseséget, s a mint ez a világkormányt intézi, oly kevéssé ismerik azt a holtak, a vész (a kárhozat) országában; mert ha a másvilágra költözött lelkek hallottak is felõle valamit, de titkaiba behatni épen úgy nem képesek, mint a föld lakói.
Jób 28,24
õ mindentudó.
Jób 28,27
Midõn Isten minden lényt alkotott, elõtte volt a bölcseség, s együtt vele tartott tanácsot.
Jób 28,27
kitûntette alkotmányaiban, mûveiben.
Jób 28,27
s készen tartotta a világ folytonos föntartására.
Jób 28,27
Épen azért ismerte teljesen.
Jób 28,28
És mondá Isten az embernek: Az én bölcseségem, mely szerint a világot kormányozom s az emberek minden sorsát intézem, nem a te értelmedhez való, az örökké megfoghatlan lesz elõtted; de egészen más bölcseség való neked, mely abban áll: hogy félj engem, hódolj akaratomnak, tartsd meg törvényemet, és kerûld a vétket. Lásd Zsolt. 110,10. Péld. 1,7.
Jób 29
Jób 29,1
Jób, miután barátai elõbbi beszédére nem felelnek érzelmeiben tovább áradoz. Akkori helyzetével összehasonlítva elõbbi szerencsés állapotát, ebbe kiván ismét visszahelyeztetni.
Jób 29,2
midõn Isten oltalmában voltam, biztosítva minden veszélytõl.
Jób 29,3
midõn az õ világító kegyelme mindig velem volt, és engem biztosan vezetett ez élet sötét és veszélyteljes utain.
Jób 29,4
tulajdonképen õszöm napjaiban, életem legszebb korszakában. Keleten az õsz legkellemesb évszak.
Jób 29,4
midõn Isten velem társalgott, mint barátjával. Lásd Zsolt. 24,14. Péld. 3,32. Ámosz 3,7.
Jób 29,6
midõn tejjel és olajjal bõvelkedtem.
Jób 29,7
midõn mezei jószágomból a város kapujához mentem, résztveendõ a közügyek tárgyalásában, hol engem diszes üléssel tiszteltek meg.
Jób 29,8
tisztelettel visszavonúltak.
Jób 29,11
magasztalt engem.
Jób 29,12
Jób itt jócselekedeteirõl szólván, ezt védelmére teszi (sz. Gerg.).
Jób 29,14
A törvényességgel és igazsággal úgy meg voltam barátkozva, mint öltözetemmel; azok nem maradtak el tõlem, társai voltak életemnek.
Jób 29,15
tanáccsal és tettel gyámolítottam a szegényeket.
Jób 29,16
Minden törvényes eszközökkel. Némelyek a hébert így: és az ismeretlen pörét megvizsgáltam, – részrehajlatlan voltam mind az ismerõs, mind az ismeretlen iránt.
Jób 29,18
nyugodtan és csendesen halok meg hajlékomban, miután sokáig éltem. Mások a hébert így …halok meg és fövényként sokasítom meg napjaimat.
Jób 29,19
Mondám, gondolám magamban: Fámnak lesz nedve, s lesz harmat vetésemen, azaz: fris egészségben s ugyanazon boldog állapotban fogok maradni.
Jób 29,20
Nem fogok elgyengûlni, erõm növekedésben lesz. Itt a kézíj jelképe az erõnek.
Jób 29,22
Sz. Gergely erre megjegyzi: Ebbõl a szent ige hirdetõje megtanúlhatja, hogy magát hallgatóinak fölfogásához és képzettségéhez alkalmazza; mert ha ezek korlátolt tehetségûek, nem birják fölfogni beszédének árját; a tanitó tartsa szem elõtt azok tehetségeit, kik hallgatják, hogy beszéde ne kérkedjék, hanem használjon.
Jób 29,23
a tavaszi esõre, mely aratás elõtt esik. Lásd Móz. V. 11,14.
Jób 29,24
hogy ez lehetõ, s leereszkedésem mellett is ugyanazon tisztelettel voltak hozzám.
Jób 29,24
szemeimet nem sütöttem komoran a földre a tisztelet-megtagadás miatt. Némelyek szerint: Vidámságom nem volt hasztalan. Mások másképen.
Jób 30
Jób 30,1
Mert tolvajok voltak, mint késõbb kitûnik, s ennyivel alábbvalók a juhász-ebeknél, melyek hívek.
Jób 30,2
kik, mint elvadúlt rablók, semmi munkát nem értenek, s azért nem méltók az életre. Jób itt és a következõ versekben azon rabló szemet-népet jellemzi, mely puszta Arábiában a legrégibb idõktõl nagy szegénységben és vadságban él. Az ily alávalók, úgymond Jób, csúfolnak engem, tehát nagynak kell lenni inségemnek. Némelyek a hébert igy …gyanánt volt, kik nem jutnak érett korhoz. Mások másképen.
Jób 30,3
mit? lásd 4. v.
Jób 30,3
Némelyek a hébert igy: a rég elpusztúlt pusztaságban. Mások másképen.
Jób 30,4
A héber szerint: kik sóskát szaggattak a bokrok körûl.
Jób 30,4
Némelyek szerint: iglicze vagy rekettye gyökere. Lásd Kir. III. 19,4.
Jób 30,5
A mai héber szöveg szerint e vers: kik a nép közõl elûzettek, kikre, mint tolvajokra kiáltoztak.
Jób 30,6
vagy az iszonyú völgyek.
Jób 30,6
szirthasadékokban.
Jób 30,7
Némelyek a hébert igy: kik a bokrok közt ordítottak, s a tüskebokrok közt gyûltek össze. Mások másképen.
Jób 30,10
Mások szerint: Szemem elõtt nem szégyenlenek pökni, – mi keleten igen sértõ.
Jób 30,11
az Isten.
Jób 30,11
mert az Isten inségbe merített engem, s ez által minden mentségemet elvette. A mai héber szöveg szerint: az Isten megoldotta kötelemet és megalázott, azért vetették el a féket szemeim elõtt, azaz, szilajok, vásottak lettek.
Jób 30,12
A héber szerint: Fölkel jobbról egy ifjú fajzat.
Jób 30,12
elsikamíták, elejtettek földi szerencsémben.
Jób 30,13
melyeken elfuthattam volna.
Jób 30,15
ohajtásaimat, reményeimet, mint a görög forditásban van. A héber szerint: A rettegés, mint szélvész üldözi lelkemet.
Jób 30,16
elcsüggedek. A héber szerint: most pedig szétfoly szivem (a fájdalomban).
Jób 30,17
t. i. a gyötrelmek.
Jób 30,18
a mardosó gyötrelmek sokasága felemészti testemet, mely a léleknek öltözete.
Jób 30,18
oly szorosan ragaszkodnak hozzám, mint az alsó ruha felsõ része, mely egészen a testhez szorúl.
Jób 30,21
bánásmódod irántam kegyetlennek mutat. Ismét egy panaszkiáltása a természeti gyarlóságnak!
Jób 30,24
Tudom, hogy szenvedéseim engem halálra visznek, de azért nem vesztem el reményemet irgalmadhoz; mert ha az embert inséggel látogatod is, nem szándékozol õt megsemmisíteni, hanem megszabadítani. Némelyek a hébert igy: De a sírhalmokra nem fogja nyujtani kezét, és (a halottak) nem fognak elveszés (további halál) után kiáltani; a halálban nyugalom lesz. Mások másképen.
Jób 30,27
belsõm föl van háborodva.
Jób 30,28
Békével tûrtem kínaimat, de a társaságban gyakran kénytelen voltam fölkiáltani.
Jób 30,29
Némelyek szerint: krokodil, mások szerint: kigyó; vagy sakal; mások ismét másképen értelmezik.
Jób 30,29
oly állatoké, melyek fájdalmas síró hangot adnak.
Jób 31
Jób 31,1
Jób megvallja, hogy szemeit õrzötte, netalán vigyáztalan pillantások által benne tisztátalan gondolatok támadjanak. A szemek, valamint a többi érzékek, mindannyi ajtók, melyeken át a kûlsõ világ lelkünkbe férkezik; ha ennek szennyétõl mentek akarunk maradni, mindenek elõtt a bemenetelt gátoljuk. Különösen szükséges a szemek kiváncsiságát fékezni, ha a testi és lelki tisztaságot meg akarjuk õrizni; mert ha a lélek, úgymond sz. Gergely, oly könnyelmû arra nézni, mi a kiváncsiságot ingerli, csakhamar kivánni is fogja, a mit látott.
Jób 31,2
mert hogyan lehetnék én az Istené, vagy õ enyém, ha ezen szivtisztasággal nem birnék?
Jób 31,3
Istentõl.
Jób 31,4
Szivemet minden rosz gondolattól megõrzendõ, nem gondoltam-e mindig arra, hogy az Isten lát engem, s számlálja minden léptemet?
Jób 31,6
azaz: hiúságban jártam-e stb… azt vesse mérlegbe, és ismerje meg, hogy egyetlen ügyem volt, neki tetszeni.
Jób 31,7
ha kivántam azt, mit láttam.
Jób 31,9
a házasságtörõ az ajtónál leselkedik, mig az asszony férje elmegy. Lásd Péld. 7.
Jób 31,10
hogy Isten a házasságtörõket gyakran ezzel bünteti, kitûnik. Kir. II. 12,12.
Jób 31,11
a házasságtörés, úgymond ar. sz. János, útonálló rablás, sõt gonoszabb, mint minden ily rablás.
Jób 31,12
A házasságtörés, mint a tûz megemészti a házasságtörõ minden jólétét, és kiírtja ivadékát.
Jób 31,14
mit tehetnék mostani esetemben, hogyan védhetném magamat?
Jób 31,15
Nem vagyunk-e testvérek, egy Atyának gyermekei?
Jób 31,18
A héber szerint: õ (az árva) gyermeksége óta nálam nõtt fel, mint atyjánál; az özvegyet ápoltam anyám méhétõl fogva (igen korán).
Jób 31,20
melyeket ruhával befödtem.
Jób 31,21
ha éreztettem az árvával hatalmamat.
Jób 31,21
azon esetben is, midõn visszaélhettem volna hatalmammal és tekintélyemmel.
Jób 31,23
nem félhettem fölségét, s egyszersmind nem cselekedhettem könnyelmûen.
Jób 31,26
töltekor. Tiszteltem-e a napot és holdat bálványozással.
Jób 31,27
Azoknak (a napnak és holdnak) csókokat hánytam-e kezem által tiszteletül? Lásd Kir. III. 19,18.
Jób 31,30
Mások szerint: nyelvemet.
Jób 31,31
Sz. Gergely, ar. sz. János és más értelmezõk azt hiszik, hogy Jób ez által ama nagy szeretetet akarta kifejezni, melylyel iránta háznépe olyannyira viseltetett, hogy õt bensejében kivánta hordozni. Az egyház is használja Jób ezen szavait azon forró ohajtás kifejezésére, melylyel az õ igaz gyermekei az isteni Megváltó szent teste után vágyódnak. Újabb értelmezõk a hébert igy fordítják: Hol van, ki az õ húsából (eleségébõl) jól nem lakott?
Jób 31,33
Némelyek a héber szerint: mint Ádám. Lásd Móz. I. 3,12.
Jób 31,34
hogy szemrehányásait elkerûljem.
Jób 31,34
midõn szemrehányást tettek. Némelyek e verset egybekötik az elõbbivel: mintha megrémûltem volna a nagy stb.
Jób 31,35
tudniillik: hogy kivánságomat stb.
Jób 31,35
Bárcsak az Isten maga akarná Jóbot meghallgatni! (Vesd össze Jób 9,32. 13,22. 19,23.). Bár az Isten maga tenné föl ellenem a vádiratot, ezért nem félnék, (értsd: hogy rám sülnek azon bûnök, melyekrõl ti, barátim, engem vádoltok). Némelyek a hébert igy: Ki ad nekem kihallgatót? Ime jegyzékem (védiratom t. i. az ártatlanságomról adott nyilatkozat); a Mindenható feleljen nekem, ellenségem (az Isten) tegye föl ellenem vádiratát.
Jób 31,36
hogy én ezen vádlevelet, mint védiratot, mint védelmem igazságának bizonyitványát, mint dísz- és gyõzelemjelet vállaimon nyilván hordozzam, s azzal, mint koronával fejemet fölékesítsem. A régiek vállaikon viselték a díszjeleket (Vesd össze Izai. 9,6. 22,20.22.). Az iratok, könyvek – tekercsek voltak.
Jób 31,37
akkor az ellenem szóló vádpontokat egymás után elolvasom, magamat védelmezem, és itéletemet Istenre, mint fejedelmemre bízom. Észrevehetõ az egész beszédben a jó lelkiismeret bizodalma, s egyszersmind az alázatosság, melylyel Jób az ügye fölötti itéletet Istenre hagyja, s nem vél elõbb megigazúlhatni, mintsem Isten megigazúlttá tegye. Némelyek a hébert igy: Lépteim számát bevallanám neki, fejedelemként közelítenék hozzá, – azaz félelem nélkül, gyermeki bizodalommal s alázatos önmegadással.
Jób 31,38
a fölött, hogy igaztalanúl voltak birtokomban. Jób meggyõzõdésében ártatlanságáról nem bír kifogyni bizonyítékaiból, hanem miután beszédét már elvégzette, még egy bizonyságot hoz föl igazságos érzületérõl.
Jób 31,39
a nélkül, hogy a földnek törvényszerû vétel által jutottam volna birtokába.
Jób 31,39
a munkadíj letartóztatása, vagy igen kemény szolgálat által.
Jób 32
Jób 32,1
mivelhogy folytatá ártatlansága védelmét, s amazok nem bizonyíthatták be, hogy õ igaztalan.
Jób 32,2
Búzi – neve Nákor második fiának (Móz. I. 22,21.) s egy tájnak puszta Arábiában (Jer. 25,23.24.). Eliu szintén igazat beszél, de roszúl alkalmazza Jóbra, és igaztalan szemrehányásokat tesz neki.
Jób 32,2
Lásd Jób 4,17. 9,23.
Jób 32,4
mint ifjabb, elõször Jóbot és a többieket hagyá beszélni.
Jób 32,8
a lélek többet tesz, mint az évek, s az értelem Isten sugallása által jõ.
Jób 32,9
a legbölcsebbek.
Jób 32,13
mi Jób szenvedéseinek igaz okait hoztuk elõ, Isten sugallotta azokat nekünk; tehát nem ember, hanem maga Isten volt az, ki õt megverte beszéddel.
Jób 32,14
azon okok ellen, melyeket én elõhozok.
Jób 32,14
a mint ti beszéltetek.
Jób 32,19
bensõm.
Jób 32,19
A héber szerint: tömlõket. Lelkesedésem forr, mint az új bor, s bensõmet szétrepesztéssel fenyegeti.
Jób 32,21
és embernek (Jóbnak) igazvoltát Isten elõtt védeni. A héber szerint …személyválogatást, és egy embernek sem fogok hizelegni.
Jób 32,22
A héber szerint: mert nem tudok hizelegni.
Jób 33
Jób 33,4
Én is ember vagyok, mint te, nincs okod félni tõlem. Lásd 7. v. Jób 9,34.35. 13,20.22.
Jób 33,5
vetélkedésre.
Jób 33,7
nem vagyok oly rettentõ, mint az Isten. Czélzás Jób 13,21.
Jób 33,9
Jób ilyeneket mond ugyan 10,7. 13,18. 16,18. de ezek által csak azt akarta jelenteni, hogy nem részes azon bûnökben, melyekrõl barátai vádolják. Hogy egy ember sem mondhatja magát tökéletesen igaznak az Isten elõtt, ezt maga is elismeri 9,2.20. Eliu tehát Jób szavait roszúl értelmezte.
Jób 33,10
mivel Isten okot talál bennem, azért büntet. Lásd Jób 13,24. 19,11.
Jób 33,11
Lásd Jób 13,27.
Jób 33,12
Nincs igazad, midõn errõl panaszkodol, mert én megmutatom neked, hogy az Isten nem büntet érdemtelenül, mint az ember.
Jób 33,13
hogy nem ad számot neked veled való bánásmódjáról. Hogyan remélheted ezt?
Jób 33,14
Nem szólt-e már veled az Isten? nem intett-e bensõleg? Miután intésére nem hallgattál, nem fog veled másodszor szólani. Eliu különféle módjait hozza föl a közönséges intéseknek, és miképen szokta Isten a megtérõket kegyelmébe fogadni. – Mások a hébert igy: Az Isten szól egyszer, kétszer; de az ember nem figyel arra.
Jób 33,19
A héber szerint: minden csontját, a mily izmos az. Mások másképen. Ha a belsõ intések nem használnak, az Isten szenvedéseket küld, hogy ezek által javítson. Eliu azt akarja mondani azzal, hogy az Isten Jóbra is azért küldött gyötrelmeket, hogy õt megjobbítsa, tehát bûnei miatt.
Jób 33,20
Isten oly nagy betegséget ereszt rá, hogy a kenyeret is megutálja.
Jób 33,22
Mások szerint: azokhoz, mik ölnek.
Jób 33,23
közbenjáró. Ha egy angyal, különösen pedig, ki az õ védelmére választatott (Zsid. 1,14.), Istennél érette könyörög, és a betegnek megsugallja, mit cselekedjék, hogy az Istent megengesztelje: akkor Isten könyörûl rajta, (24. v.) és visszaadja egészségét. A sz. atyák szerint ezen helyen a mindenik emberhez rendelt õrangyalokról van szó.
Jób 33,23
mi õt megigazúlttá teszi, a bûnbánatot.
Jób 33,24
Isten az angyalhoz.
Jób 33,24
t. i. bûnbánatát s az angyal közbenjáró esedezését.
Jób 33,25
Némelyek a hébert igy: Teste ismét megifjodik, és visszatér ifjúsága napjaira. Mások másképen.
Jób 33,26
maga a beteg.
Jób 33,26
mely elveszett volt.
Jób 33,27
hanem jót nyertem rosz helyett.
Jób 33,28
ily módon bûnbánat és imádság által.
Jób 33,28
Más héber olvasásmód szerint: megszabadította lelkemet stb.
Jób 33,29
Ime igy bánik Isten az emberrel, hogy õt megjavítsa; inti õt nem egyszer, hanem többször; habár néha határozatlan, de sokszor határozott számmal. Ha az ember az intéseknek Istentõl részére meghatározott számára nem figyel, az isteni büntetés alá esik.
Jób 34
Jób 34,1
Mivel Jób nem felelt. Jóbnak nem volt mit felelnie, mert Eliu semmi ujat nem mondott. Hogy Isten a bûnöst szerencsétlenség, betegség által jobbulásra akarja vezetni, már többször említették barátai, valamint Eliu ezekkel abban is megegyez, hogy Jóbot nagy bûnösnek tartja, kit így sujtani szükséges.
Jób 34,4
melyik az igaz vélemény.
Jób 34,5
igazamat igaztalanságra fordítja, mivel engem büntet. Lásd Jób 13,18. 19,7. 27,2.
Jób 34,6
Fonákság látható a büntetésben, melyet én szenvedek, mivel ezt nem vétek által érdemlettem. Mások szerint: Igazságom mellett is hazudnom kell (bûnösnek látszom, a nélkül, hogy az volnék); – mi egyre megy. Mások másképen.
Jób 34,6
szerencsétlenségem.
Jób 34,6
mely ilyet érdemlett volna, akarta Jób mondani. Eliu Jób beszédeit az összefüggésbõl szétszaggatja, és úgy állítja össze, hogy káromlásnak kell látszaniok, holott bizonynyal nem azok; mert vesd össze Jób 17,2. 19,7. 23,7. 27,2.
Jób 34,7
káromlást.
Jób 34,9
Szó szerint: ha vele fut is. Ezt Jób soha sem állította. Õ mondta ugyan, hogy a jámbor sokszor meglátogattatik balesettel, valamint a gonosz ez életben gyakran szerencsés; de azt nem mondta, hogy Isten elõtt nem kedves a jámbor, mivel néha szenvednie kell, és megfordítva, hogy Isten elõtt kedves a gonosz, mivel szerencsében él. Némelyek a hébert igy: Nem használ az embernek, ha Istennel barátságban van. Mi egyre megy.
Jób 34,10
pedig akkor ezt kellene Istennek tulajdonítanunk, ha õ úgy érzene, mint Jób képzeli.
Jób 34,11
élete, viselete szerint. A jámbor nem jõ elõtte oly kedvetlenségbe, hogy azért rá szenvedéseket bocsásson. Ez átalán véve igaz, de nem azon korlátozással, mint Eliu fölteszi, hogy a jámbor e földön szenvedésekkel meg nem látogattathatik.
Jób 34,13
Vagy talán azt hiszed, hogy nem egyedûl õ uralkodik a földön?
Jób 34,15
Ha õ lelkével nem lenne jelen minden lénynél, s szemeit az emberre irányzaná, hogy lelkét tõle elvegye: akkor minden a semmiségbe térne vissza.
Jób 34,17
Hogyan akarhatsz egészséges lenni, ha ily igaztalanúl gondolkodsz, és az igazságos Istent annyira káromlod? Némelyek a hébert igy: Vajon uralkodhatik-e, ki a törvényt gyülöli? az igazat, a hatalmast kárhoztathatod-e? Mások másképen.
Jób 34,18
Hogyan káromolhatod azt, ki nem fél a királyok és fejedelmek hatalmától, hanem a gonoszságot megbünteti, ha azt bennök találja?
Jób 34,19
Ki midõn itél, nem tesz személyválogatást, hanem részrehajlás nélkül oszt jutalmat és büntetést.
Jób 34,20
a zsarnokok.
Jób 34,20
s éjfélkor jön a romlás (mirígy, földrengés) egész népekre, és elenyésznek.
Jób 34,20
emberi kéz nélkül, meghal Isten intésére.
Jób 34,23
Nem áll az ember hatalmában Isten itélete elé jõni, vagy nem jõni; õ ismeri és megitéli az embert, ha nem jön is, ha el akarna rejtezni is. E kifejezést „hogy Istenhez jõjön itéletre“ némelyek igy értelmezik: hogy Istentõl, ki már itélt fölötte, még egyszer Istenhez jõjön, méltányosabb itéletet nyerendõ; hanem az elõbbi értelmezés természetesebb. A héber szerint: Nem vizsgálja az embert sokáig, (hogy õt lássa, keresse) ha ez Istenhez itéletre megy, – mert úgy is átlátja õt. Mások másképen.
Jób 34,24
A héber szerint …sokat vizsgálat nélkül (a vizsgálat fáradalma nélkül).
Jób 34,25
a romlást.
Jób 34,26
hogy példát vegyenek rólok.
Jób 34,29
Isten hallja a szegények panaszait, s ha õ áll védelmökre, ki kárhoztathatja õket?
Jób 34,29
Ha elfordúl haragjában az emberektõl, ki fogja látni az õ arczát?
Jób 34,30
ki a népre legnagyobb büntetéseket mérhet. – Vesd össze: Izai. 3,4. Jerem. 15,4. A héber szerint: ki nem hagy gonoszt uralkodni, hogy a népet tõrbe ne ejtse. Mások másképen.
Jób 34,31
A héber szerint: Mondhatjuk-e (miután Isten a bûnt megbünteti) Istennek: Én bûn nélkül bûnhödöm? Mások másképen.
Jób 34,33
Az Isten tõled kér-e számot beszédeimrõl?
Jób 34,33
Némelyek e homályos verset igy forditják a héber szerint: Tõled jõjön-e, mikép fizessen õ meg? (És mondja Isten:) Ha ezt megveted, te válaszsz helyettem. Ha tudsz valamit, szólj. Mások másképen.
Jób 34,36
megszólítás az Istenhez. Mások a hébert igy: Az én ohajtásom stb.
Jób 34,36
mig megvallja, hogy bûnös, és bûnbánatot tart.
Jób 34,36
A héber szerint …végig a gonosz emberek szerint való beszédei miatt.
Jób 34,37
mi õt egy ideig beszédeinkkel megszorongatjuk, azután (ha legyõzetett), Istenhez fordúlhat, ha kedve tartja.
Jób 35
Jób 35,2
Ezt Jób sehol sem mondotta, ez csak hamis következtetés egy részt igazvoltának bizonyításából, másrészt panaszaiból.
Jób 35,3
oh Isten!
Jób 35,3
Az erény nem tetszik neked, mivel nem jutalmazod; de a gonoszság miatt sem törõdöl, mert büntetlenül hagyod azt. Neked mindegy, akármit teszek. Sem az erényért, jutalmat nem nyerek, sem a gonoszságért nem büntettetem. Ezt sem mondotta Jób, hanem csak panaszkodott, hogy a rosz elkerûlésére czélzó minden törekvése mellett is az Istentõl büntettetik. Némelyek a hébert igy… mondottad: Mit használ nekem, mit nyerek, mintha vétkezném? – mi egyre megy.
Jób 35,4
Itt megmutatja Eliu, hogy a jámborság vagy gonoszság az Istennek ugyan nem használ, nem is árt, mivel Isten még távolabb esik a világtól, mint az ég, melyre az emberek viselete semmi befolyással sem bír; mindazáltal használ vagy árt az embereknek, és azért nem közömbös ez még az Isten elõtt sem, ki az emberek boldogságát szivén hordozza.
Jób 35,6
ha az ég rövid látkörünk fölötti magassága miatt tõlünk sem jót, sem roszat nem vehet, mennyivel kevésbbé vehet az Isten, ki minden égnél magasabb.
Jób 35,8
csak neked s a hozzád hasonlónak árt a gonoszság, vagy használ a jámborság.
Jób 35,9
Azonban habár az emberek tettei Istennek nem használnak vagy nem ártanak is, õ mégis tudja azokat; s ha a szegény elnyomottak a hatalmasok erõszakoskodásai ellen hozzá kiáltanak, bizonynyal megsegíttetnek. De gyakran megtörténik, hogy e szerencsétlen emberek Teremtõjök iránt hálátlanok, nem emlékeznek meg jótéteményeirõl, s nem híják õt szivbõl segítségûl; azért kiáltanak hiába, és Isten megengedi, hogy a még roszabb emberektõl gyötörtessenek, s bûneik diját elvegyék. Úgy látszik ez valódi értelme a 10–12. versnek.
Jób 35,10
éjjel imabuzgalmat ad.
Jób 35,12
kik nem fordúlnak alázattal Istenhez.
Jób 35,13
Ámde azért, mivel ezen kevély szegényeket nem hallgatja meg, nem kell hinnünk, hogy õ az esengõt átalában nem hallgatja meg; sõt inkább látja minden ember ügyét, s ha állhatatosan kérünk, meghallgattatunk. Mások a hébert igy: De hiába! Isten nem hallja, s a Mindenható nem néz rája.
Jób 35,14
magad: itéld meg, alázd meg magadat.
Jób 35,15
mert õ még sokáig tûrõ.
Jób 35,16
A héber szerint e két vers: Most, mivel nem büntet haragja, s nem látszik figyelni a bûnök sokaságára: azért Jób hiába stb.
Jób 36
Jób 36,2
Eliu, mint sok más kevély, azzal dicsekszik, hogy egyedül Isten dicsõségére szól, holott ez által csak arra czéloz, hogy annál szivesebben hallgattassék, s alkalmat találjon önmagának hirnevet szerezni.
Jób 36,3
a mélységbõl.
Jób 36,4
A héber szerint: mert õszinte (értelmes) van (szól) veled.
Jób 36,5
Isten nem veti el a hatalmasokat az õ hatalmukért, sem a szegényeket csekélységökért, csak a gonoszságot bünteti õ bennök, s ezt is csak azért, hogy jobbítson. A héber szerint: Ime az Isten nagy, mindazáltal semmit sem vet meg, mint csekélyt; nagy az õ lelkének ereje.
Jób 36,7
Az igazakat mindig boldog állapotba helyezi. A következõkkel egybefüggésben, úgy látszik, ez a jelen vers értelme. Mások így fordítják… szemeit, s a királyokat fejedelmi székbe ülteti, és õk fölemeltetnek stb.
Jób 36,10
Ha a jámborok mégis szerencsétlenek lesznek, ez mutatja, hogy titkos bûnökbe estek. Ezekbõl akarja õket Isten balesetek és szükség által megtéríteni. E szerint Eliu az 5–10. versben ezt akarta Jóbnak mondani: Nem azért vetett el Isten, mivel hatalmas voltál, hanem gonoszságod miatt. Egykor, mint igazat, fejedelmi tisztességre emelt és gazdaggá tett; de miután elbíztad magadat, a szerencsétlenség napjaira várt, hogy megjobbítson s bûnbánatra indítson.
Jób 36,12
úgy halnak el, mint az oktalanok, kik az adott intést nem értik, s a büntetést nem akarják elhárítani. Jób 4,12. Izai. 5,13. Ozeás 4,6.
Jób 36,13
Istenhez alázatosan.
Jób 36,13
mikor szerencsétlenségben vannak.
Jób 36,14
meghalnak hirtelen, erõszakkal. A héber szerint: ifjúkorban.
Jób 36,14
meghalnak mint a kéjelgõ paráznák, korán és iszonyú módon.
Jób 36,15
miután õt intette s ez hallgatott rá.
Jób 36,16
A tágas térség s abban a kövér ételekkel megrakott asztal, képe a szerencsés ember szabadságának és bõvelkedésének. Eliu ezt Jóbra alkalmazza. Valamint a szegényt, ki magát megjobbítja, úgy téged is megszabadít, ha bûnbánatot tartasz. Már megitéltettél s rajtad van a büntetés (17); térj meg tehát, hogy szerencséd is visszatérjen (18. v.)
Jób 36,17
tehát jobbítsd meg magadat.
Jób 36,18
Eliu tanítást ad Jóbnak, miképen intézze életét.
Jób 36,18
ne tegyen részrehajlóvá.
Jób 36,19
önként, a nélkül, hogy a háborúság erre kényszerítene.
Jób 36,20
Korán indulj, hogy a pásztornépek nálad, ha egészségedet visszanyered, itéletre jelenhessenek meg, ama kevély hatalmasok helyett (19. v.), kiket szivesen látsz körûled. Mások másképen.
Jób 36,21
hogy Istent igaztalannak ne mondjad, s átalában ne vétkezzél.
Jób 36,21
még miután Isten inséggel meglátogatott is. A 17–21. versek a héber szöveg szerint különféle fordítást és értelmezést engednek meg, s ez okból az értelmezõk mindkettõre nézve egymástól nagyon is eltérnek, s helyenként igen számos fordítás és értelmezés lõn megkisértve. Némelyek így fordítják: 17. Ha a gonosz ügyét teljesíted, ügy és itélet egymást fogják érni. 18. Mert ime a harag, hogy veszélybe ne ragadjon téged. Nagy váltságdíj sem fog kimenteni. 19. Javaidat becsüli-e? sem aranyat, sem gazdagságod kincseit. 20. Ne vágyakozzál azon éj után, hogy lemehess ama népekhez, melyek alant laknak. (Ne vágyakozzál a halál birodalmának népeihez, hol nem lesz legjobb sorsod.) 21. Õrizkedjél, ne fordúlj a vétekhez, hogy inkább ezt válaszd nyomorúság helyett. Mások másképen.
Jób 36,22
Mások szerint: tanítók, uralkodók közõl. Eliu most Isten hatalmát és bölcseségét írja le, hogy Jób Isten keze alatt meghajoljon, segítségét kérje és szabadúlásához reményt, bizalmat nyerjen.
Jób 36,24
Gondold meg, hogy föl nem foghatod a teremtés mûvét, mely minden énekben magasztaltatik. Az elõkorban t. i. a történeti és vallási dolgok emléke énekek által tartatott fenn és terjesztetett tovább.
Jób 36,25
az Istent mûveiben.
Jób 36,25
azaz: tökéletlenûl, homályosan. Vesd össze: Kor. I. 13,12.
Jób 36,27
A héber szerint: önt le a ködbõl, felhõbõl.
Jób 36,28
A héber szerint …folynak és sok emberre csöpögnek.
Jób 36,30
S így förgetegben sötétséggel borítja be a tenger legszélsõ partjait is. Némelyek a hébert igy: 29. Ki érti a felhõk kifeszûlését, sátorának megdördûlését? 30. Ime szétteríti körötte világosságát, s a tenger (felhõtenger) fenekét is betakarja. Mások másképen.
Jób 36,31
Kártékony förgetegben vagy áldásos esõ által hajtja végre az Isten itéletét némely nép fölött, egyiket romlással büntetve, másikat termékenységgel jutalmazva.
Jób 36,32
A görög értelmezõk szerint, Eliu itt a nap és éj váltakozását érti; az elõbbiek szerint azonban a villám hirtelen föltünése és elenyészése is érthetõ.
Jób 36,33
Isten kijelenti az õt szeretõknek, hogy õ világosságban lakik, és hogy ebben egykor azok is részesek lesznek, ha az õ szeretetében állandók maradnak. A két utolsó vers a héber szövegben oly homályos, hogy az igen sok értelmezésben és fordításban lõn már adva. Némelyek így fordítják: 32. Kezeiben tartja a tüzet, és parancsot ad annak, kit érjen. 33. Kijelenti szózatát az emberek ellen, a nyájak és növények ellen. Mások másképen.
Jób 37
Jób 37,1
Istennek a förgetegben és egész természetben föltünõ nagysága miatt.
Jób 37,3
villámával. Mások a hébert igy: az egész ég alatt elterjeszti a (mennydörgést).
Jób 37,4
a világosság után.
Jób 37,4
nem lehet azt teljesen megfejteni. Mások a hébert így: nem tartja vissza azt (az esõt, jégesõt stb), mikor hallatszik szózata.
Jób 37,7
Ki télben mintegy megköti a földmívelõk kezeit, hogy az ember tanúlja megismerni, mily keveset tehet önhatalmából; vagy: hogy az ember az Isten munkáit, a természetben uralkodó szép rendet télben is megismerje.
Jób 37,9
délrõl. Lásd Jób 9,9. onnan jött Palesztinába és Idumeába a förgeteg. Lásd Zsolt. 77,26. Zak. 9,14.
Jób 37,10
A lágy idõben. A héber szerint …a jég, s a tágas vizek összeszorúlnak.
Jób 37,11
esõt kiván.
Jób 37,11
a villámokat, melyek az esõt megelõzik. Némelyek a hébert igy: A derû visszaveri a felhõt, s világa elûzi a fellegeket. Mások másképen.
Jób 37,12
a felhõk Isten kezében vannak, ki azokat ide s amoda rendeli: majd hogy a napot elhomályosítsák s a hõséget mérsékeljék; majd hogy esõt áraszszanak, majd hogy villámokat, jégesõt stb. hullassanak. Isten azokban úgy mutatja magát, mint mindenható Úr, kinek minden engedelmeskedik.
Jób 37,13
A héber szerint: büntetésûl.
Jób 37,13
átalában.
Jób 37,15
Tudod-e, mikor és hogy parancsolja Isten, hogy a felhõkbõl az esõvel villámok jõjenek?
Jób 37,16
Mások szerint: lebegését, egyensúlyát.
Jób 37,16
A héber szerint: ismered-e annak csodáit, ki bölcseségben tökéletes?
Jób 37,17
Ruháid majdnem égetik testedet, midõn a déli szél fú: de tudod-e miért hoz e szél oly hõséget, és honnan jõ?
Jób 37,18
A földet lég veszi körûl mintegy erõsség gyanánt. A lég hatása, ha mozgásba jõ, valóban rendkivüli.
Jób 37,19
Mi nem foghatjuk meg ezen csodák okát, csak bámulhatjuk és imádhatjuk; azonban te, ki bölcsnek tartod magadat, taníts meg, világosíts föl, hogy e titkot megfejthessük.
Jób 37,20
Csak azt sem mondhatná el neki valaki, a mit mondottam, s nem terjeszthetné, mint igazságot, eléje a nélkül, hogy vakmerõsége által rögtöni megsemmisítést ne érdemeljen; mennyivel kevésbbé merné valaki ama természeti csodák mélyebb okait elõadni. Mások másképen.
Jób 37,21
De ez már meg nem történhetik, mert az ember itt errõl nem nyerhet igazi ismeretet.
Jób 37,21
Azt véljük gyakran, hogy valamit beláttunk, de hirtelen felhõkbe borúl a tisztaság, s azonnal ismét el kell ismernünk tudatlanságunkat.
Jób 37,21
Azonban a sötétség állapota nem fog mindig tartani; Isten egykor eloszlatja azt, mint a szél elûzi a felhõket.
Jób 37,22
a derû vagy vidúlás, mint a görög és latin értelmezõk állitják. Az éjszaki szél t. i. szétûzi a felhõket, melyeket a déli szél elõidézett. Az egész képleges értelemben veendõ. Valamint az éjszaki szél derût hoz, úgy, ha Isten egykor lelkünk egérõl a sötétséget eloszlatja, föl fog tünni ama világosság, melyben megláthatjuk az õ csodáit és mindazt, mi az õ gondviselése utairól elõttünk most homályban van.
Jób 37,22
az Isten ismerete Isten dicséretét fogja maga után vonni egyesûlve félelemmel az õ fölségétõl. Mások szerint: rettenetes az Isten dicsõsége.
Jób 37,24
Senki, még a legbölcsebb sem képes az õ gondviselésének megfoghatlan csodáit és utait kitanúlni; azért, Jób, te se fürkészd, hanem inkább imádd az õ itéleteit.
Jób 38
Jób 38,1
Az Isten mint bíró jelen meg, azért villámlás és mennydörgés között.
Jób 38,2
Ha meggondoljuk, mi az elsõ versben mondatik, hogy t. i. az Isten beszél Jóbbal, és hogy a beszéd a harmadik verstõl kezdve szintén Jóbhoz van irányozva, igen valószinûnek fogjuk találni, hogy ezen vers igéi is feddõleg nem Eliura, hanem Jóbra szólnak. E vélemény az úgynevezett LXX. értelmezõk görög forditásán alapszik, s védõi Ar. sz. János, Ágoston és sok más. Ezek szerint, Isten feddi Jóbot a fönebbi szavak által, nem azért, mintha valami módon az igazságot megsértette, vagy az isteni gondviselésrõl és igazságról igaztalanúl beszélt volna, (sõt ellenkezõleg a 28. részben igen helyesen tanítja, hogy az Isten bölcsesége átvizsgálhatlan, s azért gondviselésének útait a rövid látású emberek meg sem itélhetik): hanem mivel az elhatározó eszmét sok egyéb beszéddel bebonyolította, eltakarta, melyek ugyan mind igazat tartalmaztak, de egyenesen a fõdologhoz nem tartoztak, s barátinak csak alkalmat adtak a valódi szempont eltévesztésére s hamis következtetések vonására. Most tehát Isten megjelen, s elõadja a határozó eszmét, menten minden mellékkörülménytõl, melyek azt meghomályosithanák. Megmutatja a természet megfoghatlan csodáiból, hogy az isteni bölcseség kivizsgálhatlan, mibõl azután önként foly a következés, hogy az ember önsorsa iránt nem szállhat pörbe Istennel, hanem Isten minden rendelésén, a nélkül, hogy okait fürkészné, meg kell nyugodnia. Annak, miért szenved Jób, vagy mily törvények szerint oszt Isten földi szerencsét vagy balesetet az emberek között, nem adja okát, mert Isten méltóságán alúl lett volna, cselekvésmódjáról beszélni és felelni a panaszkodó embernek, és mivel az ember egészen köteles, hogy magát Istennek alávesse, s gondviselésében föltétlenûl bizzék.
Jób 38,3
készûlj velem pörbe szállni, de férfiasan. Midõn a keleti férfiú harczra készûlt, hosszú ruháját felköté.
Jób 38,4
Isten megmutatja, mily csekély az ember, és mily tehetetlen, beláthatni az Isten végzéseibe. A földet alapítani annyit tesz, mint teremteni.
Jób 38,5
Itt a föld épûlethez hasonlítatik, melynek részei zsinórral pontosan fölméretnek, hogy helyes arányban legyenek egymáshoz.
Jób 38,7
A hajnali csillagok, valamint az Isten fiai alatt, az angyalok értendõk, kik azért neveztetnek igy, mert földünknél elõbb, ennek mintegy hajnalán lõnek teremtve. Itt ugy állítatnak elé, mint kik a teremtésnél örvendezve magasztalák és dicsérék a Teremtõt. A régiek is játék és ének mellett szokták volt letenni az alapkövet épületeikhez. Lásd Ezdr. I. 3,10.11. Zakar. 4,7.
Jób 38,8
A teremtéskor ki jelölte ki a tenger határait? Lásd Zsolt. 103,5–9.
Jób 38,9
a sötét felhõ mintegy ruha volt, melylyel a teremtés ama csodálatra méltó gyermeke betakartatott.
Jób 38,12
Szavadra megtörtént-e csak egyszer is az éj és nap változása?
Jób 38,13
mint én a hajnalfény által teszem.
Jób 38,13
Mikor a hajnali fényével egész a föld széleig hat, akkor a földet mintegy lepel gyanánt megfogja szélsõ végeinél, és kirázza abból az istenteleneket; kik az õ világossága terjedésével a sötétségbe futnak.
Jób 38,14
a föld.
Jób 38,14
hogy a föld, miután a sötétség és gonoszok elüzettek, ismét visszanyerje elõbbi alakját. Valamint az agyag vagy viasz a pecsétalakot ismét fölveszi, ha a pecsét ismét rányomatik: úgy nyeri vissza reggel a föld az õ alakját, midõn a hajnal világa által a tárgyakat ismét megkülönböztethetõkké teszi, azokra mintegy pecsétet, alakot nyom.
Jób 38,14
csillogó pompában.
Jób 38,15
a gonoszok világossága, mely mellett mûködnek, az éjszaka. Világosságuk elenyészik hajnal hasadtával. Lásd Jób 24,17.
Jób 38,15
a kevélyek karja.
Jób 38,17
Ismered-e a holtak országát?
Jób 38,20
a világosságot és sötétséget.
Jób 38,21
mikor mindezt teremtettem.
Jób 38,22
gyüjtelékébe, tárházába.
Jób 38,23
hogy azzal büntessek. Lásd Móz. II. 9,19. Józ. 10,11. Jel. 16,21.
Jób 38,24
A héber szerint …a világosság, és zúdúl a keleti szél a földre?
Jób 38,26
hogy azon föld is, hol nincs ember, az ott létezõ állatok és növények végett termékeny legyen.
Jób 38,30
a hideg által.
Jób 38,30
ugyanez által.
Jób 38,31
Lásd Jób 9,9. Vajjon a fiastyúk csillagait, melyek meghatározott közekben egymás mellett fénylenek, te szorítod-e össze?
Jób 38,31
a gönczöl-szekere csillagait feloldhatod-e helyökrõl, hogy pályájok irányát változtassák?
Jób 38,32
A héber szerint: Eléhozod-e idejében az égi jeleket, és a kaszást fiaival együtt te vezérled-e? Mások másképen. A csillagzatokról van szó.
Jób 38,33
az évszakok rendét, az ég befolyását a földre átalában.
Jób 38,34
mennydöröghetsz-e, szólíthatod-e az esõt?
Jób 38,34
és az esõ árja fog-e ömleni szavadra?
Jób 38,36
hogy bizonyos órában szólása által a jövõ napot hirdesse. Különféle forditását adják a hébernek: Ki helyezett azokba (a felhõkbe) bölcseséget, s a villámfénynek ki adott értelmet? Mások másképen.
Jób 38,37
ki mondja ki az egek törvényét és uralmát a föld felett?
Jób 38,37
Az ég öszhangzását ki zavarja meg, s ki gátolja a csillagzatok forgását? A héber szerint …Ki számlálja el bölcsen a felhõket, s ki önti ki az ég tömlõit?
Jób 38,38
A héber szerint ezen vers az elõbbire vonatkozik, s igy köttetik egybe… az ég tömlõit, midõn a por öntött tömeggé olvad, s a földgöröngyök egymáshoz tapadnak?
Jób 38,41
az isteni gondviselés atyáskodó figyelme kiterjed nem csak az állatok királyára, az oroszlánra, hanem a hollók fiaira is, gondoskodván eledelökrõl. Lásd Zsolt. 146.
Jób 39
Jób 39,5
A vadszamárnál sok nagyobb és erõsebb állatot vetett Isten az ember hatalma alá szolgálatára, de e szolgálattól a vadszamarat fölmenté, a nélkül, hogy az ember azt megszelídítse. Nincs ura, sem istállója, és távol a város zajától, Isten szeretõ gondviselése által táplálékot talál a pusztában, a nélkül, hogy az ember szerezné neki. Sz. Gergely megjegyzi, hogy a Teremtõ ezen állat szabad függetlensége által azok függetlenségét akarta jelenteni, kik nem külsõ foglalkozásokra adják magokat, mit az apostol emberi szolgálatnak nevez: hanem az isteni dolgok tudományával s tulajdon megszentelésökkel foglalkoznak. A világ bölcsei megvetik ez együgyûeket, s butáknak, hiábavalóknak nevezik õket; ámde a világ bölcsesége Isten elõtt esztelenség; Isten nem kivánja ugyan mindenkitõl, hogy magányos pusztába vonúljon; de mindaz, ki biztosítani akarja lelke üdvét, tartsa meg legalább szive függetlenségét és csendességét, s a szolgálatot, melyet Isten rámér, csak azért vállalja magára, hogy a szeretet parancsát teljesítse.
Jób 39,6
a sós földet, a terméketlen földet. Lásd Móz. V. 29,23.
Jób 39,9
Mások szerint: bölény.
Jób 39,10
fog-e boronálni.
Jób 39,12
az õ munkája által.
Jób 39,12
Az egésznek értelme ez: A szarvorrú természete is erõd fölött van; te semmit sem erõszakolhatsz ki, Istent kell mûködni hagynod, törvényeinek s rendeléseinek engedelmeskedned.
Jób 39,13
és mégsem tud röpûlni; vagy: megváltoztathatod az õ természetét? A strucz szárnyaiban és farkán nagy fehér és fekete tollak vannak, mint a gólyáéban és ölyvében; és mégsem tud röpûlni, hanem kiterjesztett szárnyakkal rohan nagy sebességgel futva a földön. A héber szerint: A strucz szárnya, mely vigan lebeg, nem hasonló-e a gólya tokjához és tollaihoz?
Jób 39,14
A strucz nem magasra rakja fészkét, mint a legtöbb madár, hanem a homokba vájja azt. Ott hagyja tojásait a homokban, mig más strucz rá nem ül. – Megfoghatod-e, hogy Isten a strucznak miért nem adott oly szeretetet fiaihoz, mint a gólyának, mely fészkét magasra rakja; vagy megváltoztathatod-e az õ természetét?
Jób 39,16
A tojásnál érzett fájdalma sokszor hasztalan, mert fiait nem õrzi, s az elvesztésök miatti félelem nem aggasztja õt.
Jób 39,17
Isten alkotá õt feledékenynek és butának.
Jób 39,18
Akkor, midõn szaladásnak ered, vagy ellenségeit kergeti, meghaladja a lovat és lovagot gyorsaságban. Igy osztott Isten az állatoknak különféle adományokat, a nélkül, hogy az ember annak okát beláthatná.
Jób 39,19
Adhatsz-e a harczi ménnek nyerítést, mely az õ torkából hangzik? Mások szerint: körülveszed-e nyakát sörénynyel, vagy büszkeséggel?
Jób 39,23
tulajdonképen a rajta ülõn.
Jób 39,23
Mások szerint: lándzsa.
Jób 39,24
átszaladja azt a viadalban.
Jób 39,24
nem gondol visszatérésre, nem akar megállani.
Jób 39,25
mely csatára szólít.
Jób 39,26
Adhatsz-e az ölyvnek szárnyakat, s megtaníthatod-e azt dél felé röpülni, midõn a tél közeleg?
Jób 39,31
Isten több kérdést tett Jóbhoz, a természetben, különösen pedig az állatországban látható különféle dolgokról és intézményekrõl, hogy õt a maga utólérhetlen bölcseségérõl, s az emberek tudatlanságáról és gyengeségérõl még inkább meggyõzze, s föltétlen engedelmességre és hallgatásra birja. Kevés szünet után fölhíjja Jóbot, hogy adjon feleletet?
Jób 39,32
Az, ki vakmerõsködött Istennel vetekedni, oly könnyen elnémítható?
Jób 39,32
könnyelmüen és vigyáztalanúl, magamat szenvedõ és ingerlékeny természetem érzelmeinek átengedve.
Jób 39,35
Jób vádolja magát, hogy beszédeiben egyszer másszor, azaz, többször túlment a korláton. Valószinûleg ez alatt természetének fájdalma fölötti panaszait érti és azon ohajtását, hogy bár Isten elé terjeszthetné ügye igazságát, s õt szenvedései okáról megkérdezhetné! Mindkettõre nézve Jób tökéletlenül cselekedett; mert jobb lett volna hallgatva tûrni és Isten rendelésének magát föltétlenûl alávetnie.
Jób 40
Jób 40,3
Jób nagy szenvedései miatti panaszainak, s azon ohajtásának, hogy igazvoltát Isten elõtt védelmezhesse, oly külszíne volt, mintha õ Istent igaztalannak tartaná, bár ez valóban nem volt így, mint ez az isteni bölcseség és igazság többszöri elismerésébõl és vallásából, valamint átalán jámborságából, különösen pedig abból tûnik ki, hogy Isten õt végre mint igazat, és igaztalanúl vádoltat megjutalmazta. Hogy barátai elõtt ily külszínben tünt föl, és igy alkalmat adott a felõle mondott balvéleményekre: ezáltal vonta magára Jób Istennek fönebbi dorgáló szavait, a mint meg is érdemlette. Isten azokkal ezt akarta mondani: Mire valók a te panaszaid és ama kivánságod, hogy elém terjeszthesd ügyedet? nem az-e ennek külszíne, hogy engem igaztalannak akarsz elétûntetni, és magad elveivel dicsekedni?
Jób 40,4
Ha te igazvoltom felõl akarnál velem beszélni, vagy azt megitélni, vagy épen feddeni: akkor neked is mindenhatónak, azaz, Istennek kellene lenned. Ismerd el tehát, hogy esztelenûl kivántál velem pörbe szállani.
Jób 40,5
jelenj meg a mindenhatóság diszében és fönségében! Isten megmutatja (5–9. v.) Jóbnak, miképen kellene mindenhatónak lennie, ha vele vetekedni s fölötte igazat nyerni akarna.
Jób 40,8
Jób fönebb 24. r. a gonoszok igaztalanságát igen élénk szinekkel festette; most fölhíjja õt Isten, mutassa meg hatalmát megsemmisítésökön; ha ezt megteheti, akkor terjeszsze elõ ügyét, s kivívja igazát.
Jób 40,10
azaz: nagy állat; némelyek szerint elefánt, mások szerint mammut, egyebek szerint viziló. Némely sz. atyák és irásértelmezõk az errõl mondottat a sátánra alkalmazzák. Miután Isten fölhivta Jóbot, hogy hatalmát mutassa meg, ha vetekedni akar vele, folytatólag szól mindenhatóságáról, hogy ekkép megmutassa, miszerint azért mivel mindenható, egyszersmind végtelenûl bölcs és igazságos is, kinek itéletei ellen semmi kifogás meg nem állhat.
Jób 40,10
azaz, mint tégedet, ugyanazon mindenható teremtõ erövel.
Jób 40,10
azaz, minden ereje mellett sem ártalmas. Lásd Izai. 11,7. 65,25.
Jób 40,11
vagy az erõs részekben.
Jób 40,12
lágyékának egybefont inai erejének bizonyságai átalában.
Jób 40,13
A héber szerint: csontjai vasrudak.
Jób 40,14
õ az Isten mûveinek remeke. Lásd Péld. 8,22.
Jób 40,14
A Teremtõ neki (az elefántnak vagy vízilónak) kaszát (sarló forma agyarat) adott, melylyel a füvet levágja.
Jób 40,15
E roppant állat oly szelíd természetû, hogy a föld vadai háborítlanúl játszadozhatnak körötte.
Jób 40,18
Jordán átalán folyamot tesz, a folyótól származtatva, s egynek adatott tulajdonnévül.
Jób 40,18
a víziló egyaránt él vizben és szárazon. Kik itt az elefántot értik, ezt nagyításul veszik ormánya azon tulajdonának kifejezésére, melynél fogva sok vizet szívhat föl egyszerre. Mások a hébert igy adják …bátorságban van, habár a Jordán (a folyó) szájáig tolúl.
Jób 40,19
szeme láttára.
Jób 40,19
Minden erõssége mellett is könnyen hagyja magát megfogni. Mily csodálatos! Ezt némelyek kérdésképen veszik.
Jób 40,20
Valószinûleg a krokodil. Vesd össze: Zsolt. 73,13.14. 103,26. Izai. 27,1. Ez mint vérszopó vadállat ellenébe tétetik a szelíd Behemotnak, mi az õ mindenhatóságának más nemû tanúja, bizonysága. Mások szerint: czethal.
Jób 40,21
megfoghatod-e? s a megfogottat karikára akaszthatod-e? A halászok Egyiptomban a megfogott halat most is karikaszerû horogra akasztják vizbe a Nil partján.
Jób 40,22
Azt hiszed, hogy oly szelíd állattal van dolgod, mint a Behemot?
Jób 40,23
hogy alattvalód leszen. Lásd Móz. II. 21,6.
Jób 40,24
a keletiek leánykáikat madarakkal ajándékozzák meg, melyek szalagon vezettetnek.
Jób 40,25
földarabolhatják-e, mint más tengerihalat, és megeszik-e?
Jób 40,26
nem fogod õt hálóba, sem rekeszbe. A héber szerint: Megtöltheted-e bõrét tõrökkel és fejét halász-szigonyokkal?
Jób 40,28
a megtámadót.
Jób 40,28
Némelyek a hébert igy adják: midõn õt (a Leviatánt) látja, puszta látásától is leterítetik.
Jób 41
Jób 41,1
Kényelmes nyugalmából, miután jóllakott, fölriaszthatnám, ha keményen akarnék vele bánni, mert ki állhat ellenem? Mások a hébert igy fordítják: Nincs oly merész, ki õt felkeltse, és ki az, ki ellenem állana? Teremtményemet sem meri senki ingerleni, ki szegûlhetne hát ellenem? mily esztelenûl cselekszel hát, oh Jób!
Jób 41,2
Lásd Rom. 11,35.
Jób 41,2
Jóbra vonatkozólag. Ki tarthat igényt Isten kegyelmére, mintha ezzel Isten valakinek elõbbi szolgálatiért tartoznék? mi joggal kivánsz tehát kihallgattatást?
Jób 41,3
A ki ellenem szegûlne, vagy kegyelmemet, jogot tartva arra, merné igényelni: annak vakmerõségét megbüntetném, és nem kimélném õt, akár daczos szavakat intézne hozzám, akár pedig, látva ezek sikeretlenségét, könyörögve járúlna elém. Mások a hébert igy forditják: Nem hallgatom el (a Leviatán) tagjait, erejét s testalkatának kellemét.
Jób 41,4
ki veheti el bõre pikkelyeit, melyek pánczél gyanánt vannak rajta?
Jób 41,4
Némelyek szerint: fogai közé. Mások másképen.
Jób 41,12
Mindezek (9–12. v.) jelképei az erõsségnek és kegyetlenségnek.
Jób 41,13
pusztitásai miatt. Némelyek a héber szerint: elõtte ugrál a félelem.
Jób 41,14
azaz, nem simúlnak el mellette, és mégsem veszik el életét. Mások olvasása után a héber szerint: Ha mennykõ hullna is rá, nem térne ki más helyre.
Jób 41,15
A héber szerint: erõsen áll, mint az alsó malomkõ.
Jób 41,16
azaz, magok a legerõsebb emberek is.
Jób 41,16
bûnbánva magokba szállanak, és oltalmat kérnek Istentõl.
Jób 41,17
Mások a héber szerint: sem dárda, sem lándzsa, sem tõr.
Jób 41,19
A héber szerint: az ív fia, t. i. a nyil.
Jób 41,20
a buzogányt.
Jób 41,21
azaz: erõs fogak (Zacken) vannak altestén; ezek alatt a krokodilnak rövid, vastag lábai értendõk, melyek közõl a két elsõn öt-öt, a két hátulsón négy-négy erõs és éles karmok vannak.
Jób 41,21
az aranyos agyagot; a naptól megkeményedett sárga agyagföldre terûl el. Mások másképen. A héber szerint: alsó részén éles fogak vannak, s azok hegyét az iszapba nyomja. Mások másképen.
Jób 41,22
oly forrongásba hozza.
Jób 41,23
Midõn a krokodil a vizen úszik, utána viztajték támad, melynek oly fénye van, mint egy õsz fej ezüst szinének. Mások másképen.
Jób 41,23
õszbevegyûltnek.
Jób 41,24
Egy természetbúvár igy ir a krokodilról: E nagy állat, mely a viz és föld határán él, hatalmát mind a viz, mind a föld lakóira kiterjeszti. Nagyságra minden fajabeli állatot meghaladván, a nélkül, hogy önállóságát akár a héjával megosztaná mint a sas, akár a tigrissel, mint az oroszlán, teljesebb uralmat gyakorol, mint a sas és oroszlán. És ezen uralma annál biztosabb, mert elõször két elemre terjedvén, a vetett cselt könnyebben kikerûlheti; másodszor, nem könnyen fáradó ereje nem kiván hamar újulást, mivel vérében kevesebb a melegség; és végre a viadalban kevesebb veszélynek van kitéve, mivel az éhséget soká tûri.
Jób 41,25
a nélkül, hogy attól félne.
Jób 41,25
A sz. atyák közõl Cirill, Athanáz, Gergely, és más görög és latin értelmezõk azt tartják, hogy itt a Szentlélek betû szerint ugyan nagy vizi állatot, de magasabb értelemben a sátánt érti. Vulgátánkban sz. Jeromos is e véleményt látszik tekintetbe venni, s ha a mondottakat a pokol ama fejedelmének tulajdonaival egybevetjük, az összhangzást nem lehet félre ismernünk; valamint átalában meg kell vallanunk, hogy a rosznak úgy, mint a jónak a természetben megvannak képei, hogy erre ösztönûl, amarra nézve intésûl szolgáljanak.
Jób 42
Jób 42,2
semmi munka nem lehetetlen; mert a tiszta gondolat Istenben teremtmény, és a mit Isten gondol, az megvan. Jób megvallja Isten mindenhatóságát, s ezzel Isten megfoghatlan bölcseségét és igazvoltát.
Jób 42,3
Lásd Jób 38,2. Jób megvallja, hogy az igék, melyeket fönebb Isten mondott, az õ megtorlására mondattak. Vádolja magát, hogy Isten végzését és ügye eldöntését értetlenûl inkább elhomályosította, mint tisztába hozta. Lásd Jób 38. r. 2-ik jegyz.
Jób 42,3
a mi engem nem is illet, az t. i. mi a 4. versben következik. Lásd Jób 38,4. 40,7.
Jób 42,5
Csak tökéletlen ismeretem volt elõbb felõled a tanítás által; de most látlak téged, világosan belátom bölcseségedet és gondviselésedet. Isten személyes látásáról szó sem lehet, mert az Isten nem láthatólag, hanem a sötét felleg mögött volt jelen.
Jób 42,6
Tudatlanságomért s abból következett panaszos kitöréseimért és helytelen kivánataimért enmagamat büntetem meg, porban és hamuban tartván bûnbánatot.
Jób 42,7
ki Jóbnak legszelídebb megrovója volt.
Jób 42,7
az ifju önhitt Eliut emlitésre sem méltatta.
Jób 42,7
Elifáz és barátai a csapásokból, melyek itt gyakran az istenteleneket értik, azt következtették, hogy Jób elkövetett nagy vétkei miatt szenved. E következtetés hibás volt, és nagy mértékben szeretetlen. Jób ellenben helyesen mutogatta, hogy az isteni bölcseség a világ kormányában megfoghatlan; csak abban hibázott, hogy ezen igazságot nem fejté ki eléggé tisztán, igen sokat panaszkodott, s gondatlanul Isten itéletét kivánta.
Jób 42,8
a szenvedõ igaz.
Jób 42,8
Isten szólása, úgymond naz. sz. Gergely, gyógyszer volt Jób sebére, koronája a küzdésnek, jutalma a béketûrésnek. Ehhez hasonlitva a mi következett, mind csekélység, ámbár kétannyit nyert most mindabból, mije azelõtt volt.
Jób 42,9
a szenvedõnek könyörgése miatt megbocsátott neki. Ime mily hasznos a szentek könyörgése! Ez is egyik bizonyíték ama vigasztaló kathol. hitigazságra, melynélfogva szabad és hasznos a szenteket segítségûl híni.
Jób 42,10
A bûnbánat és a szeretetteljes közbenjárás barátiért Istentõl további kegyelmet eszközlött a jámbor szenvedõnek, hogy kétszeresen visszanyerje, a mit elvesztett vala.
Jób 42,11
a szerencsétlenségben mindnyájan elhagyták (Jób 19,3.); de miután elõbbi jólétét visszanyerte, ismét meglátogatták õt, és Jób oly szivesen fogadta õket, mint azelõtt.
Jób 42,11
a kiállott szenvedés miatt szánakozván.
Jób 42,11
A héber szerint: kesita. Lásd Móz. I. 33,19.
Jób 42,11
A héber szerint: átalában karikát. Keleti szokás, hogy a látogatók ajándékokat hozzanak magokkal. Lásd Kir. I. 9,7.
Jób 42,14
A héber szerint: Jemima (napfény).
Jób 42,14
azaz: jóillatnak.
Jób 42,14
A héber szerint: Keren-Happuch, arczkenõcs-üveg.
Jób 42,15
ezt a gazdag családapák tették, miután szokásos jognál fogva csak a fiúk voltak örökösök. Lásd Móz. IV. 27,8.
Jób 42,16
A görög, arabs és régi latin forditásokban jelen vershez ez van adva: És irva vagyon, hogy õ fel fog támadni, azokkal, kiket az Úr föltámaszt. A görög szöveg még ezt teszi hozzá: A szirusból kivehetõ, hogy Jób Anzitisben, Idumea és Arabia határain lakott, és elõször Jobábnak neveztetett. Arabs nõt vett feleségûl, ki neki egy Ennon nevü fiat szült. Õ maga Zára fia volt (Esau utódjai közõl) Boszrából. A királyok pedig Idumeában, hol Jób is uralkodott, ezek voltak: Balak, Beor fia, azután Jób vagy Jobáb, azután Ason, azután Adad, Barad fia. Jób barátai kik õt meglátogatták: Elifáz Esau utódaiból és temani király, Baldad suhi király, és Szófár a mineusok királya. – Ezen toldalék igen régi, s több görög és latin sz. atyáktól tartatott fenn, kik sz. Jeromos elõtt éltek, de ez által a sz. szövegbe föl nem vétetett.
ZSOLTÁROK KÖNYVE.
A Zsoltárok könyve szent énekek gyüjteménye, melyek részint Dávid, részint más szent írók által készíttettek, s késõbbi idõkben összeszedettek és elrendeztettek. A régi zsidók valamint Mózes törvényét, úgy a zsoltárokat is öt könyvre osztották föl, mivel ezeknek a törvénynyel egy és ugyanazon foglalatjok vagyon, t. i. szent érzések és ömledezések által a zsoltárok azt ismétlik, mit a törvény, szertartásai és elõképei által, komoly megfontolásúl elõterjeszt. A sz. atyák úgy tekintik e könyvet, mint a bölcseség és erénytanítás kiapadhatlan forrását, és ezt szent olvasmányúl minden egyéb szent könyv fölött ajánlják. Szerintök „e könyv, azonkivûl, hogy legfönségesebb és világosabb jövendöléseket tartalmaz Krisztus istenségérõl, születésérõl, tetteirõl, szenvedéseirõl, föltámadásáról, a kegyelem törvényérõl – az evangéliomról, – egyszersmind az isteni igazságoknak igen bõ forrása, minden erkölcsi tanítás összesége, az életnek átalános és kimeríthetlen kincse, gyönyörû ékesszólás által gyógyító szer, mennyei kenettel fûszerezett költészet, igen alkalmas a lelki sebek enyhítésére; oly könyv, melyben a tanítás a kellemmel vetélkedik az elsõségért, s melynek olvasmányával más könyvé alig ér föl; becses könyv mindenkire nézve, ki az Isten fönségét, mindenhatóságát, bölcseségét és gondviselését dicsérni akarja, ki a legfõbb bíró irgalmáért esedezni, mindennemû szenvedésben Istentõl segítséget kérni, a jótéteményekért hálát adni, tanúlni és épûlni akar.“ – A görög fordítás és a Vulgata a 10. zsoltártól kezdve eltér azon számsortól, mely szerint a héber szövegben számíttatik, miután a 9. és 10. zsoltárt egybeköti, s így a héber szövegtõl egy számmal elmarad a 147. zsoltárig, melyet két zsoltárra oszt, s így a hébert ismét utóléri; a Vulgata s ennek nyomán fordításunk egybeköti a 114. és 115. zsoltárt is, de utána a 116-ikat kétfelé választván, amaz eltérést ismét kiegyenlíti.
Zsolt 1
Zsolt 1,1
azt nem követi. Betû szerint: nem járt, – a héber nyomán, melyben akkor is múlt idõ használtatik, mikor jelenrõl vagyon szó; mint szokott a magyarban jövõ helyett jelenidõ használtatni.
Zsolt 1,1
a gonosz, kártékony tanítás székében. A héber szerint: a gúnyolók székében. (Vesd össze: Péld. 9,7.8. 13,1. 14,6.), kik az isteni tanítást tréfára veszik, mint esztelenséget kigúnyolják, és saját hamis elvöket, mi valódi mirígy, állítják annak helyébe (Athanáz, Bazil).
Zsolt 1,1
Sz. Ágoston és Ambrus megjegyzik, hogy e vers szavaiban a gonoszság fokozatos következése vagyon elõadva, melynél fogva, ha rosz az, ki a gonoszok tanácsát egyszer követi, még roszabb, ki az elkezdett úton megmarad, de legroszabb, ki tanítása által másokat is elcsábít.
Zsolt 1,2
búvárkodik, olvas és tanúl.
Zsolt 1,3
teljes leszen az erõs jóakarat jó nedvével.
Zsolt 1,3
a jámbornak jócselekedetei értetnek, és jutalma az örökkévalóságban. Pét. I. 1,7. (sz. Jerom.).
Zsolt 1,3
A jámbornak minden tette javára szolgál. (L. Rom. 8,28.).
Zsolt 2,6
A héber szerint: mint a polyva, melyet szétragad a szél gabonaszóráskor.
Zsolt 1,5
az utolsó itéletkor, midõn a jók el fognak különböztetni a roszaktól (sz. Ágost.). Lásd Izai. 3,14. 26,8. 59,18. Malak. 3,5.
Zsolt 1,5
a szent gyülekezetben, mely itéletkor kiválasztatik.
Zsolt 1,6
Az ismerés Isten részérõl tetteink ismeretét és jutalmazását is magában foglalja. Lásd Máté 7,23.
Zsolt 2
Zsolt 2,1
Krisztusnak, az Isten Fiának országáról és ellenségeirõl értik e zsoltárt nem csak az apostolok (Ap.cs. 4,25. 13,33. Zsid. 1,5.) és a görög s latin atyák, hanem a régi zsidók is. Dávid, kinek e zsoltár átalában tulajdoníttatik, a Messiásról természetfölötti sugallást nyert. Lásd Kir. II. 7. és 22. r.
Zsolt 2,1
lázadást a Messiás ellen, melynek nem leszen sikere. Jegyezd meg, hogy a kereszténység ostromoltatik, de bízzál Isten hatalmában, ki minden ellenségét lábai zsámolyává teszi.
Zsolt 2,3
mondván:
Zsolt 2,3
Igy szóltak Krisztus ellenségei már az õ idejében. (Lásd Luk. 19,14.).
Zsolt 2,5
mikor a lázadást végbeviszik, vagy mikor a büntetés ideje eljõ.
Zsolt 2,5
t. i. rettenetes csodák által meg fogja mutatni, hogy az õ Fiánál vagyon az uralom.
Zsolt 2,6
Szól a Messiás.
Zsolt 2,6
az õ egyházán, az õ szent községén, mely itt Sionnak mondatik, mert az anyaszentegyház Jerusalemben vette kezdetét, – hegynek pedig állandósága miatt neveztetik (sz. Ágost.).
Zsolt 2,6
A héber szöveg szerint maga az Isten szól: „Én kentem föl királyomat (a Messiást) Sionon, az én szent hegyemen. Én (szól most a Messiás) hirdetem Isten végzését (a hit új törvényét. Ján. 3,16. 16,9.).“ Mi egyre megyen.
Zsolt 2,7
Földi királyok (Kir. II. 7,14. Zsolt. 88,27.) és angyalok is (Jób 38,7.) neveztetnek olykor Isten fiainak, de nem születetteknek, hanem csak fogadottaknak (Lásd Zsid. 1,5.); itt tehát Istennek tulajdon Fiát kell érteni, ki isteni születés szerint lett. A „ma“ szót sz. Athanáz és Ágoston és velök a katholika anyaszentegyház az örökkévalóságról érti, melyben sem múlt, sem jövõ nincs.
Zsolt 2,8
Kérjed, és minden népet uralmad alá vetek. Jegyezd meg, hogy maga az Isten Fia is kérelem, imádság által nyerte országát; tehát Isten országa csak imádság által jõ a földre, s benned is csak imádság és alázatosság által fog növekedni.
Zsolt 2,9
a mennyiben meg nem hódolnak. Lásd Jelen. 2,27. 12,5. 19,15. A vas kormányvesszõ képe Krisztus gyõzhetetlen hatalmának. Minden népnek, mely a kereszténységnek ellenszegûlt, vége romlás volt és enyészet.
Zsolt 2,10
A próféta a föld nagyjaihoz fordúl, mert ezek példáját az alattvalók közönségesen követik.
Zsolt 2,12
a tanítást és fegyelmet. Fogadjátok el az õ tanítását, s azon legyetek egész hévvel, hogy azt alattvalóitok is kövessék. A héber szerint: Csókoljátok meg fiát (isteni fiát), azaz: hódoljatok meg neki. A keletieknél csók volt a hódolat jele. Lásd Kir. I. 10,1. Kir. III. 19,18. Jób 31,27.
Zsolt 2,13
mert a boszú napja hirtelen beront, mihelyt Isten kegyelemideje eltelt.
Zsolt 2,13
az Isten Fiában és fölkentjében; mert senki másban nincs üdvösség (Ap.cs. 4,12.).
Zsolt 3
Zsolt 3,2
A sz. atyák Dávidban, ki tulajdon fiától üldöztetett, elõképét látják Krisztusnak, ki Júdás által elfogatván, a pogányoknak adatott és megfeszíttetett, de halottaiból ismét dicsõségesen föltámadott.
Zsolt 3,3
nekem és rólam.
Zsolt 3,3
Istenemtõl, kit én tisztelek, sokan elvitázzák, hogy õ segít és irgalmas. Vesd össze Szemei szavait Kir. II. 16,8. a Krisztus ellen szólt káromlásokat. Máté 27,40.41. Sõt Dávid barátai közõl is többen elcsüggedtek, de õ reménylett az Isten közvetlen segítségében.
Zsolt 3,4
fölveszesz oltalmadba.
Zsolt 3,4
kárpótlásom vagy azért, vagy: helyreállítod elvesztett becsületemet, dicsõségemet.
Zsolt 3,4
A szomorú és bánkodó lecsüggeszti fejét, a reménylõ fölemeli.
Zsolt 3,5
elõbbi szenvedéseimben. Mások szerint: kiáltok, és meghallgat engem.
Zsolt 3,5
Sion szent hegyén volt a frigyszekrény, melyen Isten két kerub közt jelen volt.
Zsolt 3,6
ellenségeim közepett.
Zsolt 3,6
oltalmában. Sz. Jusztin, Ágoston, Özséb, Theodoret és mások szerint, Dávid, mint a föltámadott Krisztus elõképe, mondotta ez igéket, s az anyaszentegyház húsvéti zsolozsmájába föl is vette azokat.
Zsolt 3,8
ártalmatlanná tetted; miként a vadállatok, ha fogaik kitörettek, többé nem marhatnak.
Zsolt 3,9
Itt és a héber zsoltárokban gyakran elõfordúl e szó: Sela, melyet némelyek hangszernek, mások az imént elõadottak fölötti elmélkedésre való fölhivásnak, mások ismét más egyébnek tartanak.
Zsolt 4
Zsolt 4,1
A zsoltárok föliratai többnyire igen homályosak, és a fordítók által különféleképen adatnak. Némelyek szerint azt jelentené, hogy a következõ zsoltár nem csak bizonyos idõben éneklendõ, hanem mindennap a kijelölt zsoltárok végén. Mások szerint az lenne jelentése, hogy e zsoltár Krisztusra, ki „kezdetnek és végnek“ neveztetik, és az õ anyaszentegyházára vonatkozik. A héber szerint: (Ének) a karelnök számára, húros hangszerre.
Zsolt 4,2
Isten, kitõl származik igazságom, vagy, ki igaz ügyem védõje (sz. Ágoston). Az értelmezõk átalában e zsoltárt is az Absalomtól való futás idejére teszik, mint az elõbbit.
Zsolt 4,3
az igaztalanság párthivei.
Zsolt 4,3
kemények, megátalkodottak. A héber szerint: meddig gyalázzátok méltóságomat.
Zsolt 4,3
Miért ámítjátok magatokat hiú reményekkel, s gondoltok ki hazudságokat, hogy az ártatlant vádoljátok?
Zsolt 4,4
Tudjátok meg, hogy õ a jámbort csodálatosan vezérli; azért álljatok el terveitektõl.
Zsolt 4,5
Ha a harag és elégûletlenség erõt vett rajtatok, ne vétkezzetek az abban leendõ megrögzés által; ne hagyjátok a napot fölötte leszállani (Efez. 4,26.), s bánjátok meg azt ágyatokban. Némelyek a héber szerint így: Reszkessetek, és ne vétkezzetek!
Zsolt 4,5
Engeszteljétek ki éjjel könyekkel a nappal elkövetett bûnöket (sz. Jerom.). A héber szerint egybekötve: …ne vétkezzetek; gondolkodjatok arról szivetekben, fekvõhelyeteken, és nyugodjatok.
Zsolt 4,6
a megtérés és igaz jámborság áldozatát. Vesd össze: Móz. V. 33,19. Zsolt. 50,19.
Zsolt 4,6
Sokan mondják barátaim közõl: Mikor érünk már jó idõket?
Zsolt 4,7
Dávid Istenhez emelt imádsággal felel barátinak. A kegyelem, melylyel minket ellátsz, isteni gondviselésednek biztos jele.
Zsolt 4,8
az én ellenségeim, és örömet, szívbeli megelégedést lelnek abban; mert a bensõ örömet Istenben nem ismerik.
Zsolt 4,9
Mindez nem kísért engem, csak Isten velem legyen.
Zsolt 4,10
A héber szerint: mert te, Isten, magányos lakomban is biztosságot szerzesz nekem.
Zsolt 5
Zsolt 5,1
Lásd Zsolt. 4. 1-sõ jegyz.
Zsolt 5,1
A hivõ lélek számára, kit Isten egykor megjutalmaz. A héber szerint a fölirat: A karelnöknek sípokra.
Zsolt 5,1
Némelyek szerint e zsoltár Dávidnak Saul vagy Absalom általi üldöztetésére vonatkozik; de úgy látszik, átalában Isten ellenségei ellen vagyon intézve, s átalán véve, lelkesítés az bizodalomra Isten iránt.
Zsolt 5,3
Isten volt tulajdonképen Izrael népének királya, a földi király csak az õ helytartója vala.
Zsolt 5,4
A könyörgést korán reggel meg fogod hallgatni; mert kik oly korán ébrednek föl Istenhez, megtalálják õt. (Péld. 8,17.).
Zsolt 5,5
elmélkedem. Igy sz. Ciprián. Mások szerint: nézek, azaz: benned reménylek.
Zsolt 5,5
Ha reggel imádkozom és elmélkedem, meg fogsz hallgatni engem, mert az engem üldözõ gonoszok igaztalanságát nem szereted.
Zsolt 5,6
nincs egyesûlve Istennel és Isten vele: elszakadt Istentõl.
Zsolt 5,7
rágalmat és egyéb igaztalanságot.
Zsolt 5,8
Én bátorkodom eléd jõni, és elõtted állani, nem ugyan érdemeimre támaszkodva, hanem a te igen nagy irgalmadra.
Zsolt 5,8
félvén tégedet, lakásomból a templom felé intézem könyörgésemet, hol te jelen vagy. A héberek, midõn imádkoztak, a templom felé fordúltak. Lásd Dán. 6,10. A ház és templom alatt itt a szent sátor értendõ; mint Isten lakhelye viselé e szép nevet, mely utóbb a salamoni templomépûletre ment át.
Zsolt 5,9
az igazság útain. Te légy vezérem, hogy el ne térjek se jobbra se balra.
Zsolt 5,9
ellenségeim miatt segíts könnyen járnom az úton, és légy velem.
Zsolt 5,10
Következik az ok, miért tartsa meg Isten õt ellenségei miatt igazságban; t. i. mivel ezek igen gonoszak.
Zsolt 5,10
miben bízni lehetne.
Zsolt 5,11
ki szájokra jõ, sírba rohan, azaz, el van veszve.
Zsolt 5,11
szép, de álnok, hizelgõ beszéd van szájokban.
Zsolt 5,11
E kivánság nem gyûlöletbõl, hanem Isten dicsõsége iránti buzgalomból származott, s kevésbbé mondható kivánságnak vagy átoknak, mint inkább annak kifejezéseûl veendõ, mit fog egykor Isten a gonoszokkal cselekedni. Lásd Ezdr. II. 4. r. 2-ik jegyz.
Zsolt 5,11
azon helyrõl, hová törvénytelenûl betolakodtak.
Zsolt 5,11
A héber szerint: mert pártot ütöttek ellened.
Zsolt 5,12
Te az igazakban, mint templomban, fogsz lakni mindörökké, s így õk eltelnek dicsõséggel és üdvösséggel mindörökre. A héber szerint: te oltalmazod õket.
Zsolt 5,12
kik szeretnek tégedet.
Zsolt 5,13
kegyelmeddel; mert a megvilágosított jó akarat bír kegyelemmel.
Zsolt 5,13
védtél, befödtél.
Zsolt 6
Zsolt 6,1
Lásd Zsolt. 4. 1-sõ jegyz.
Zsolt 6,1
nyolczhúros hangszerre. A héber szerint: a karelnöknek, nyolczhúros hangszerre. Dávid az õ bûnei miatt az ellenségtõl büntettetve, e zsoltárban kegyelmet és szabadúlást kér, és biztosan reményl.
Zsolt 6,2
Dávid, elkövetett vétke után, nem arra kéri Istent, hogy õt épen ne büntesse, hanemhogy a büntetést irgalma által enyhítse.
Zsolt 6,3
Tulajdonképen a héber szerint: hervadok bánatomban vétkeim miatt.
Zsolt 6,3
a fájdalom és rettegés miatt.
Zsolt 6,4
késel engem megszabadítani? vagy meddig büntetsz engem? Ez nem a tûrhetetlenség kifejezése, hanem a gyermeki bizodalomé Isten jósága iránt.
Zsolt 6,6
Segíts engem, Isten! mert ha ellenségeim gyõznek, és én meghalok, az alvilágban nem vallhatlak és dicsérhetlek téged úgy, mint ez életben. A pokol, az alvilág (Móz. IV. 16,30.33.), hol a megholtak mind összegyûltek (Jób 30,23.) mielõtt Krisztus az õ nagy munkáját végbevitte volna, a gonoszokra nézve, mint valóságos pokol, csakugyan a fohászkodás helye volt (Jób 26,5.); de a jámborokra nézve is, mint pokol tornácza, nem volt az öröm helye, hanem a néma szomorúságé (Zsolt. 29,10. 87,13. Izai. 38,18. Préd. 9,10.), s ennyiben nem volt ama hely, hol az Isten magasztaltatik és dicsértetik, mint még a földön. Csak Krisztus által szûnt meg a halál szomorú lenni, mert õ megnyitotta a mennyet, azon helyet, hol Isten magasztaltatik és dicsértetik. Az imádkozó kereszténynek e versnél jusson eszébe a bûn halála, s az örök halál a pokolban, az elkárhozottak büntetéshelyén, hol az Isten nem áldatik és nem magasztaltatik.
Zsolt 6,7
Mások a hébert így: Ellankadtam a sohajtás miatt.
Zsolt 6,7
Ime az izraelita bûnbánata! mit fogsz te tenni, mint keresztény?
Zsolt 6,8
A bú megvénített ellenségeim színe elõtt, kik ezen örvendeni fognak. A bûnbánó keresztény ezen ellenségeknél a szenvedélyek, kisértetek, rosz példák és társak, bûnalkalmak és mindazon akadályok elháritására gondoljon, melyek üdvözûlésének útjában állanak. A héber szerint: megvénül ellenségei miatt.
Zsolt 6,9
Az imádkozó azonnal érzi könyörgése meghallgattatását.
Zsolt 7
Zsolt 7,1
A benjaminita Kusz alatt némelyek a káromló Szemeit (Kir. II. 16,5.), mások sz. Jeromossal Sault értik, ki Kusznak (feketének, szerecsennek) neveztethetett epés, indúlatos modora miatt.
Zsolt 7,1
azaz: Kuszt illetõleg.
Zsolt 7,2
Kusz párthiveitõl. Mirõl kell gondolkodnia az imádkozó kereszténynek az e zsoltárban felhozott ellenségnél, lásd (Kir. II. 22. r. 34-ik jegyz.)
Zsolt 7,3
Kusz, 15–17. v. Lásd Zsolt. 6. 10-ik jegyz.
Zsolt 7,3
életemet.
Zsolt 7,4
mit Kusz rám fog.
Zsolt 7,4
cselekedeteimben. A kezek itt cselekedetek helyett vétetnek, mint közönséges eszközök, melyekkel azok végbevitetnek.
Zsolt 7,5
szabadúlás reménye nélkül. A héber szerint a vers: Ha roszszal fizettem vissza barátomnak, ha megkárosítottam azt, ki ok nélkül üldözött engem: üldözze stb.
Zsolt 7,6
engemet, mindenemet, a mim vagyon.
Zsolt 7,7
De mivel ártatlan vagyok, kelj föl itéletre.
Zsolt 7,7
Kelj föl itéletre, miután te magad rendelted, hogy az ártatlannak és elnyomottnak ügyét föl kell fogni, s nekik igazságot szolgáltatni. A héber szerint: Emelkedjél föl ellenségeim elbízottsága ellen; kelj föl, Uram, én Istenem! és tégy itéletet.
Zsolt 7,8
A tartandó itélet most leíratik. Az Isten megjelen, és a népek, különösen pedig szentei körûlveszik.
Zsolt 7,8
A magasság alatt itt nem a menny, hanem Isten magas széke értendõ Sion hegyén, mint Zsolt. 67,19. A szent zsoltáros mondani akarja: Térj vissza itélni Sion magasára, melyet, úgy látszik, mintha elhagytál volna, mivel az igaztalanság oly hatalmas lett; térj vissza azon népek, azon szentek miatt, kik téged az itéletnél várnak.
Zsolt 7,9
Az Úr közbírája mindenkinek, s igy nekem igazságot fog szolgáltatni.
Zsolt 7,9
Erre nézve megjegyzik a görög sz. atyák, hogy ez által Dávid nem átalában igazvoltát és ártatlanságát, hanem csak Saul iránti igazságos eljárását (Kir. I. 24,12.) akarta kifejezni; mert más helyen maga mondja, hogy Isten elõtt minden ember bûnös és igaztalan. (Zsolt. 142,2.).
Zsolt 7,10
Ez itéleten vess véget a gonoszságnak, és mozdítsd elõ az igazak ügyét, mi könnyû neked, miután az emberek belsõjét ismered.
Zsolt 7,11
épen azért, mivel a belsõt ismeri.
Zsolt 7,12
A sz. zsoltáros megfelel magának a következõkben. Igen, ha meg nem tértek, õ mindig kész titeket megölni. A héber szerint: az Isten igaz bíró, az Isten mindennap haragszik.
Zsolt 7,14
A harczban olykor gyúlékony szert tekergettek a nyilakra, s meggyújtván, úgy lõtték ki.
Zsolt 7,15
ama gonosz üldözõ.
Zsolt 7,15
gonosz terveket koholt felebarátai kárára, s azokat valósitá is.
Zsolt 7,16
Teljesen bízván az isteni segítségben, a szent zsoltáros elõre látja üldözõje bukását.
Zsolt 8
Zsolt 8,8
Krisztus, az apostolok (Máté 16,16. Kor. I. 15,26–28. Zsid. 2,8.9.) és a sz. atyák szerint, e zsoltár a Messiás dicsõségére vonatkozik, s e mellett szól tartalma is, melyben ugyan átalában a tökéletes, helyreállított, s a bûneset után Istentõl kegyelemmel meglátogatott (5. v.) ember dicsõsége vagyon rajzolva, de ezzel egyszersmind és különösen Krisztus dicsõsége is, kinek új emberiségében a megváltott emberek megdicsõûlnek.
Zsolt 8,1
Lásd Zsolt. 4. 1-sõ jegyz.
Zsolt 8,1
A héber szerint: gittit, mi valószinûleg a borsajtó alakjához hasonló hangszer volt; a héber szerint: a karelnöknek gittitre.
Zsolt 8,2
Mily csodálatos vagy te müveidben!
Zsolt 8,2
nem csak a földre terjed ki, hanem a látható ég fölé is.
Zsolt 8,3
A héber szerint: hogy elnémítsad. A kisdedek ártatlanságukban és kedvességökben dicséretedet hirdetik, hogy azok, kik dicsõségedet ismerni nem akarják, és ellened pártot ütnek, elnémíttassanak. Ez igék különösen akkor mentek teljesedésbe, midõn a gyermekek a templomban (Máté 21,16.) Krisztust dicsõítették, s ez által gonoszakaratú, boszút lihegõ ellenségeit megszégyenítették.
Zsolt 8,5
Dávid itten nem csupán a természet, hanem különösen a kegyelem ajándékait érti; mert valakirõl megemlékezni, valakit meglátogatni, jó értelemben, a sz. irás szerint, annyi, mint megmenteni, szabadítani (Móz. I. 8,1. 21,1. 50,24. Móz. II. 2,25.); itt tehát a megváltott, kegyelemmel elárasztott új emberiségrõl vagyon különösen szó, s jelen vers ezt akarja mondani: Ha tekintem az eget és csillagokat, és látom, mennyire megdicsõítetted azok által magadat: kérdenem kell, mennyire akartad megdicsõíteni magadat az által, hogy az emberrõl kegyelmedben megemlékezel? Miután a tökéletes új emberiség tulajdonképen Krisztus emberisége, õ lévén az elõkép, s minden megváltott benne nyervén kegyelmet és elfogadtatást az Istennél: ennélfogva az apostolok és sz. atyák az itt mondottakat méltán alkalmazzák õ rá a legfönségesebb értelemben.
Zsolt 8,6
az emberi természetet az angyalokénál, t. i. csak addig, míg az a földön vagyon; mert a más világon az emberek olyanok lesznek, mint az ég angyalai (Máté 22,30.). Némelyek így is fordítják a hébert …kisebbé az Istennél, – Tenmagadnál kevéssé tetted õt kisebbé.
Zsolt 8,6
t. i. a megváltottat, ki kegyelmet nyert. A természeti embernek nincs dicsõsége, nincs függetlensége, szégyennel és inséggel vagyon tele.
Zsolt 8,7
valamint az elsõ embert (Móz. I. 1,26.), úgy a másodikat, Krisztust is (Zsid. 1.) és benne az õ szentegyházát, mely e világot nem csak használja, hanem fölötte gyakran csodaerõvel uralkodik is.
Zsolt 9
Zsolt 9,9
Sz. Ágoston, ar. sz. János és sz. Jeromos e zsoltárt a keresztény anyaszentegyház hálaénekeûl veszik az emberi nem ellensége s a pogányság (6. v.) fölött nyert gyõzelemért; továbbá ugyanannak könyörgéseûl védelemért a jövõ ellenségek ellen. Dávid e zsoltárt valamely ellenségén kivívott gyõzelme után énekelhette.
Zsolt 9,1
azaz: Krisztus titkaiért, a fönebbi sz. atyák szerint. A héber szerint: a karelnöknek a fiú (Absalom) halálára. Mások szerint: Mutlabbenre, mi valami hangszer lehetett.
Zsolt 9,2
Mások szerint: dicsérlek, megvallak, hirdetlek téged.
Zsolt 9,4
nem birják kiállani tekintetedet, hatalmad erejét.
Zsolt 9,6
a religio és Isten ellenségeit.
Zsolt 9,6
Ez vége az Isten és az õ egyháza minden ellenségének.
Zsolt 9,7
Némelyek szerint: pusztításai.
Zsolt 9,7
nyugszanak.
Zsolt 9,7
nyom nélkül enyészett el emlékezetök.
Zsolt 9,10
a hivõnek, ki ha földi javakra nézve nem mindig szegény is, de lélekben szegénynek, alázatosnak és Istenben megnyugvónak kell lennie.
Zsolt 9,12
Jerusalemben; magasabb értelemben az alatt az anyaszentegyház vétetik (sz. Ágost. Jerom.).
Zsolt 9,12
igazsága és kegyelme tetteit.
Zsolt 9,13
az Istenért üldözött jámborok és vértanúk vérének boszúlója (sz. Jerom.).
Zsolt 9,14
nézd fájdalmimat, melyeket ellenségeim okoznak; mert még mind nem irtattak ki.
Zsolt 9,15
a fogságból, a veszélybõl, mely engem mintegy fogságban tart.
Zsolt 9,15
A kapuk alatt volt a gyülekezet (Móz. V. 21,19. 22,15.). Sion leánya, maga Sion, azaz Jerusalem, mint Babilon leánya, maga Babilon. A városok t. i. mint nõk személyesíttetnek.
Zsolt 9,16
a gyõzelmen, melyet ellenségeim fölött engedtél.
Zsolt 9,16
az Isten megvetõi tulajdon ármányaikban buknak el, melyeket a jámborok vesztére készítenek. Tehát ellenségünk üldözése és ármányai elõl fussunk az Úrhoz, és tõle várjunk segítséget.
Zsolt 9,19
és reménye.
Zsolt 9,20
ne engedd õt hatalmassá, elbízottá lenni.
Zsolt 9,21
bölcs tanítót. Némelyek a hébert így: adj rájok félelmet.
Zsolt 9,21
és alázzák meg magokat.
Zsolt 10
Zsolt 10,1
A szent zsoltáros, elragadtatva érzelmeitõl, még hathatósabb panaszra fakad az elõbbi (9,14.) új ellenségek ellen, kik alatt valószinûleg a betörõ, rabló pogánynépeket (a filiszteusokat és arabsokat) érti. Erõszakoskodásaik és zsarolásaik miatt panaszkodik (1–11.), szabadúlásért könyörög (11–15.), és meghallgattatást reményl (15–18.). Kik e zsoltárt az elõbbivel egybe nem kötik, a már leirt nemû új ellenségekre gondolnak. – A keresztény itt üdve különféle elleneire gondol.
Zsolt 10,1
A héber szerint: elrejted magadat.
Zsolt 10,1
midõn alkalmad vagyon segíteni.
Zsolt 10,2
azaz: üldöztetik. (Lásd Móz. I. 31,36.), vagy szorongattatik (Izai. 13,8.).
Zsolt 10,3
boldognak mondja magát. A kevélység leirása. Némelyek a hébert így: A rabló áldja, azaz, káromolja (Jób 1,5.) szidalmazva az Urat.
Zsolt 10,4
gonoszsággal. Némelyek a hébert így: útai tekervényesek.
Zsolt 10,4
Nem veszi azokat fontolóra szívkeménysége és megátalkodottsága miatt (Bruno).
Zsolt 10,5
A héber szerint: dúlfúl minden ellensége ellen, dacosan bánik velök.
Zsolt 10,6
szerencsés állapotomban.
Zsolt 10,7
Némelyek így fordítják: telve esküszegéssel, csalárdsággal és gyalázással.
Zsolt 10,7
nyomor és inség, melyet a gonosz a jámborra kíván vonni, s ezt ki is mondja. Nyelve alatt, – mint a kigyónak, stb. Vesd össze: Zsolt. 65,17. Jób 20,12.
Zsolt 10,7
Gazdagok alatt a szentirásban gyakran az istentelenek értetnek, valamint szegények alatt a jámborok. A héber szerint: A tanyáknál lesben ül, mint a rabló arabsok mai napig is.
Zsolt 10,7
A héber szerint: hállójában.
Zsolt 10,8
a földön lenyomva tartja a szegényt.
Zsolt 10,10
Valamint az oroszlán és minden macskafaj meglapúl, midõn lesben van, s azután hirtelen rohan martalékára: így tesz az istentelen is, midõn a jámboron erõt veszen. A héber szerint e vers: meghajol és meglapúl, és körmei közé esnek a szegények.
Zsolt 10,11
Nem gondol gonoszságaimra, egyszersmind eltakarta orczáját, hogy a következõket se lássa; tehát nem bünteti azokat.
Zsolt 10,14
Ellentét a 11. vershez.
Zsolt 10,14
Te látod a nyomort és inséget, megemlékezel arról, s megbünteted az istenteleneket, kik azt okozták.
Zsolt 10,15
Semmisítsd meg az istentelen hatalmát (karját); akkor bûne meg fog szûnni. Valaminek eltünését akarván kifejezni a héberek, mondani szokták: Keresik, és nem találják. Zsolt. 36,10. Jób 20,7.8. Jelen. 16,20.
Zsolt 10,16
A föld itt, magasabb értelemben, Isten országaúl vétetik, melybõl a lelki pogányok, az istentelenek kizáratnak.
Zsolt 10,17
kegyelmed által szivöket megváltoztattad, és imádságra hangoltad.
Zsolt 10,17
Mások szerint, itt a készûlet a sziv tisztaságára s a jó iránti buzgóságra vonatkozik, mi a jámbor szivbe oly nagy bizodalmat önt a könyörgéshez. Azért mondja sz. Ágoston: Te hallgatsz (s nem halgattatol meg), midõn szeretni megszûnsz. A szeretet hidegsége a szív hallgatagsága; a szeretet buzgalma a szív kiáltása.
Zsolt 10,18
Mások a héber szerint …hogy az embert többé ki ne ûzzék az országból.
Zsolt 10
Zsolt 10,1
Lásd Zsolt. 4. 1-sõ jegyz.
Zsolt 10,1
Az értelmezõk legtöbbje szerint, Dávidnak ezen zsoltár szerzésére Saul általi üldöztetése adott alkalmat. (Kir. I. 26,1. s követk.). Barátai tanácsolták neki, hogy fusson a hegységbe; de õ viszonzá, hogy Istenben bízik.
Zsolt 10,1
ti kicsinyhitûek!
Zsolt 10,2
Valamint a síkságon üldözött madarak gyorsan az erdõben keresnek menekvést: úgy fuss te is a hegységbe, hol a barlangok menedéket adnak neked a síkságon táborozó ellenségeid elõl.
Zsolt 10,3
A héber szerint: az idegre teszik nyilaikat.
Zsolt 10,4
mit a közjóra rendeltél, minden jó intézkedésedet ismét megsemmisítik.
Zsolt 10,4
Mások szerint: Mitevõ legyen az igaz? – ily nagy szorongattatásban. Némelyek a hébert így: Ha lerontattak az oszlopok (t. i. a törvény és rend), akkor mit tegyen az igaz?
Zsolt 10,5
A sz. zsoltáros felel: Isten fönséges székén mennyben mindent lát.
Zsolt 10,6
A héber szerint: Isten megvizsgálja az igazakat, de lelke gyülöli a gonoszt és erõszak-kedvelõt.
Zsolt 10,7
Isten úgy fogja engedni, hogy mindennemû balesetekben elveszszenek. Mások a tõrök alatt villámokat értenek.
Zsolt 10,7
mint Sodománál. (Lásd Móz. I. 19,24.).
Zsolt 10,7
A héber szerint: égetõ szél.
Zsolt 10,7
azaz: mindezt italúl tölti nekik, osztályrészûl, sorsúl rendeli nekik. Vesd össze Jób 20,23. Sz. Bazil. és ar. sz. János szerint, a sz. zsoltáros ezek által képleg az isteni büntetések sokaságát, gyorsaságát és megsemmisítõ erejét akarja kifejezni, melyek az istenteleneket érik.
Zsolt 10,8
t. i. az igazra kegyesen tekint le. Mások szerint: az igazak látják az õ arczát.
Zsolt 11
Zsolt 11,1
Lásd Zsolt. 6,1.
Zsolt 11,2
az õszinteség, hûség.
Zsolt 11,3
hasztalan dolgokat és csalfaságot.
Zsolt 11,3
mást mondanak, mint éreznek.
Zsolt 11,5
azzal mindent legyõzünk. Ez volt mindig a tévtanítók beszéde, kik azzal kérkedtek, hogy hiú tudományukkal és csalfa ékesszólásukkal a csalhatatlan egyházat legyõzték.
Zsolt 11,5
segítségünkre vannak.
Zsolt 11,5
Miután nyelvünknek semmi sem állhat ellen, igy nincs okunk félni, hogy valaki akadályt tehetne abban, mit tenni akarunk.
Zsolt 11,6
Megszabadítom õket s bizalmas társaságomra méltatom. A héber szerint: megszabadítom azokat, kik ellen lihegnek vagy fujnak; azaz: biztosságba helyezem azokat, kik az istentelenektõl annyira üldöztetnek.
Zsolt 11,7
különösen igéretei, s épen az imént (6. v.) adottak.
Zsolt 11,7
minden csalfaság nélkül. Vesd össze Péld. 30,5. Zsolt. 118,140.
Zsolt 11,7
azaz: sokszor. Vesd össze Móz. III. 26,24. Péld. 24,16.
Zsolt 11,8
a világ fiaitól s ezek romlásától. Lásd Préd. 1,4.
Zsolt 11,9
Az istentelenek a jámborok körûl járnak, s ezeknek ártani törekszenek.
Zsolt 11,9
Te engeded meg az istentelenek szaporodását megfoghatlan végzéseidnél fogva. A határtalan tûrést, melyet a gonoszok iránt mutatsz, meg nem foghatjuk ugyan, de imádjuk azt, és biztosan hiszszük, hogy mindent a te dicsõségedre és választottaid üdvére rendelsz el.
Zsolt 12
Zsolt 12,1
Nem tudni, mily alkalomra készûlt. Némelyek Saul üldözésére gondolják.
Zsolt 12,2
hogy megmenthessem magamat.
Zsolt 12,4
azaz: éleszsz föl engem (Ezdr. I. 9,8.), vagy üdits föl engem (Kir. I. 14,27.); mert az eltikkadtnak szemei meghomályosodnak (Jer.sir. 5,17.). Vagy: Világosítsd meg szemeimet, hogy láthassam az útat menekvésre, és ne haljak meg halállal. A könyörgõ keresztény ismét lelke elleneire gondol, s megvilágosíttatni kér, hogy ne haljon meg a bûn halálával.
Zsolt 13
Zsolt 13,1
Ki nem csak hibás elvekkel bír, hanem istentelenül cselekszik is. Lásd Izai. 32,6.
Zsolt 13,1
tehát isteni bíró sincs.
Zsolt 13,1
szándékaikban és cselekedeteikben.
Zsolt 13,1
amaz esztelenek között.
Zsolt 13,2
a nagy többségre. Minden ember itt nem értetik, mert a 6. versben igaz nemzetségrõl vagyon szó, a kis seregrõl, mely Istennek tetszõ életet él, habár az emberi gyarlóságot még magán viseli.
Zsolt 13,2
ki az isteni dolgok tudományában jártas, cselekedeteiben az Istent féli, és magát az isteni törvényekhez szabja.
Zsolt 13,3
Amaz istentelen esztelenek.
Zsolt 13,3
Mások szerint: romlottakká.
Zsolt 13,3
E szavak: „Nyilt sír stb… szemeik elõtt.“ nincsenek meg a héber szövegben. Több tudós értelmezõ véleménye szerint ezek ide sz. Pálnak a rómaiakhoz írt levele 3-dik részébõl iktattattak. Sz. Pál, ugy látszik, ama levelében a sz. irás több helyérõl (Zsolt. 5,2. 139,4. 9,7. Izai. 59,7. Péld. 1,16. Zsolt. 35,11.) szedte össze azokat.
Zsolt 13,4
A próféta Isten nevében szól.
Zsolt 13,4
a népet sanyargatják, kiszíják. Mikeás 3,3. Habak. 3,14.
Zsolt 13,5
Ezen istentelenek imádság nélkül élvén, reszkettek az ideiglenes roszaktól és bajoktól, melyek õket érték, vagy melyek õket fenyegették; holott ezektõl tulajdonképen nem kell félni, mert az embernek inkább javára vannak, mint kárára, s arra szolgálnak, hogy õt megjobbítsák.
Zsolt 13,6
amazok reszkettek, mert nem volt velök az Úr bátorító jelenléte, mely az igaz mellett tartózkodik.
Zsolt 13,6
a jámbor bizalmát.
Zsolt 13,6
A héber szerint a 4. 5. 6. vers így vagyon …mint a kenyeret, és Istent nem tisztelik? Akkor (ismeretre jutván) megrettennek; mert Isten az igazak nemzetségénél vagyon. Gyalázhatjátok a szegény tanácsát, mert az Úr az õ bizodalma.
Zsolt 13,7
Oh bár jõne hamar a váltság, a Megváltó, a Szabadító Sionból, ki minket megszabadít e romlásból, és szerencsétlenségbõl (sz. Tamás)!
Zsolt 13,7
elhárítja népe szerencsétlenségét (Vesd össze Jób 36,13.) s az istentelenek általi szorongattatását.
Zsolt 13,7
Jákob és Izrael a nép törzsatyáinak nevei, s itt az egész nép helyett vétetnek.
Zsolt 14
Zsolt 14,1
A legtöbb értelmezõk véleménye szerint, Dávid e zsoltárt a frigyszekrény áthelyezésénél s az új szent hajlék fölszenteltetésénél éneklé (Kir. II. 6,1. s követk. Krón. I. 15,1. s követk.). De a nélkül, hogy ez eseményekre vonatkozzék, felelet is lehet az e kérdésre: ki juthat Isten társaságába? ki örvendhet kegyelmének? ki üdvözûlhet? A könyörgõ keresztény minden esetre az utóbbira gondol.
Zsolt 14,1
Ki nyeri meg az ideiglenes (kedély-) nyugalmat és az örök nyugalmat Istenben?
Zsolt 14,2
azaz: ki a roszat kerûli, a jót cselekszi. Zsolt. 36,27.
Zsolt 14,3
õszintén érez, úgy a mint beszél.
Zsolt 14,3
A héber szerint: nem rágalmaz.
Zsolt 14,3
rágalmat és becstelenítést nem hallgat, sõt azt roszalja. A héber szerint: nem mond.
Zsolt 14,4
habár hatalmas és gazdag is.
Zsolt 14,4
az esküt megtartja. Némelyek a hébert így: ki a gonosznak (ellenségének is) esküszik.
Zsolt 14,5
Lásd Móz. II. 22,25. Móz. III. 25,36. Luk. 6,35.
Zsolt 14,5
Lásd Móz. V. 16,19.
Zsolt 14,5
erõs alapon áll, boldog mindörökké.
Zsolt 15
Zsolt 15,1
Azaz: e zsoltár Dávid szerzeménye. A héber szerint: Dávid arany ékszere. Igy neveztetnek jeles és fönséges tartalmok miatt az 56–60. zsoltárok is. Némelyek szerint: Dávid fölirata, emlékjele, síremléke. E zsoltárban a Messiás szól (Lásd Zsolt. 2. 1-sõ jegyz.), ki magát egészen odaengedi Istennek (1–8. v.), és végre (8–11. v.) azon hitét fejezi ki, hogy Isten õt az enyészetbõl kiragadja, s így az öröm és dicsõség új életét fogja élni. Hogy e zsoltár a Messiásra vonatkozik, és hogy nem Dávid szól abban magáról, sz. Péter és Pál apostolok világosan tanították (Ap.cs. 2,22–31. 13,35–37.), s ezzel a tartalom is egybehangzik.
Zsolt 15,1
Krisztus (úgymond sz. Pál Zsid. 5,7.), a Melkizedek rende szerinti pap, az õ teste napjaiban könyörgéseit és esedezéseit bemutatja annak, ki õt megszabadíthatja a haláltól (föltámadás által); de nem csupán önmagáért, hanem egész titokteljes testületeért, az anyaszentegyházért, minden hivõkért könyörög Atyjának, hogy benne mindnyájan föltámadjanak. A mennyiben minden keresztény köteles magát Istennek ajándékozni, és föltámadása vagyon Krisztusban és Krisztus által, annyiban e fõpapi zsoltár érzelmeit sajátjaivá teheti.
Zsolt 15,2
neked (Atyám!).
Zsolt 15,2
Mint Istenem, megtartasz és õrzesz engem, habár neked mitsem adhatok; de neked különben sincs semmire szükséged, te magadnak elegendõ vagy. Mások a héber szerint …vagy te, nincs szerencse számomra kivüled!
Zsolt 15,3
E vers így is fordítható: A szenteken, kik az õ földén vannak, csodálatosan teljesité minden akaratomat; de a fönebbi fordítás mellett a héber szöveg is szól.
Zsolt 15,4
midõn még tévutakon és bûnökben voltak.
Zsolt 15,4
az üdvre.
Zsolt 15,4
bálványozó áldozatokra.
Zsolt 15,4
A véráldozatokra.
Zsolt 15,4
nem is nevezem, annál kevésbbé mutatom be. E vers így is fordítható: Megsokasodtak az õ (az istentelenek) inségeik (bálványaik); utánok siettek, (hogy azokat imádják). Nem hivom egybe gyülekezetöket (a szentekét) véráldozatokra stb. A héber szerint: Nagy leszen azok insége, kik máshová sietnek (mint az igaz Istenhez és az õ törvényéhez). Nem áldozom véres italáldozatjokat (a bálványáldozatokat), s nevöket nem veszem ajkaimra.
Zsolt 15,5
A Messiás Úrnak nevezi Istent, mint Zsolt. 109,1.
Zsolt 15,5
Itt a kehely sors (osztályrész) helyett van, mint Zsolt. 10,7. Az Úrban vagyon minden javam és minden szerencsém.
Zsolt 15,5
Azt, mirõl lemondtam e világon, fönségesebb módon ismét visszaadod nekem. A héber szerint: ki fönntartottad sorsomat, örökségemet. E vers igéit minden keresztény magára alkalmazhatja, de különösen a pap, ki az oltárról él. Lásd Móz. IV. 18,20. s követk.
Zsolt 15,6
tulajdonképen a mérõzsinór, a földosztástól vett kép. Józ. 14,5. s követk.
Zsolt 15,6
jeles földre, magára az Istenre.
Zsolt 15,7
hogy e jeles osztályrészt, magát az Istent válaszszam magamnak.
Zsolt 15,7
Itt a vesék bensõ érzések helyett vétetnek (Zsolt. 7,10. 16,3.); azaz: késõ éjig is, míg ébren vagyok, belsõ érzelmem hálára int a kegyelemért.
Zsolt 15,9
Azaz: testemnek is, midõn meghal, reménye lesz, hogy nem marad a halálban. A héber szerint: bizton fog nyugodni, azaz: a rothadástól és férgektõl sértetlen lesz.
Zsolt 15,10
azaz: engemet, vagy holttestemet, mely értelemmel a lélek héber kifejezése szintén bír (Móz. IV. 9,6.7.10.), s itt az összefüggésnél fogva bírnia kell, ha a 10. versben a test reményteljes biztos nyugalmának (9. v.) alapja adatik elõ, miután a lélek nemmaradása a sírban (pokolban) nem szolgálhat alapúl arra, hogy a test biztosan megmarad és el nem sorvad.
Zsolt 15,10
a sírban (Péld. 9,18.), mint ismét az összefüggés követeli.
Zsolt 15,10
Némelyek szerint: a te szenteid rothadást lássanak; de a fönebbi mellett a legrégibb s legfontosabb értelmezõk tanúskodnak.
Zsolt 15,10
A régi fordítók mind így adják vissza a héber szót. Azon értelmezõk, kik állítják, hogy Dávid a „sír és rothadás“ szavakat csak képletes kifejezésûl használta, (vesd össze Ezekiel 37,5. Bir. 15,19. Zsolt. 50,20.), ellenkeznek az egyetemes õshagyománynyal, mely a fönebbi kifejezéseket betû szerinti értelemben vette, s már ennél fogva is tévedésben vannak.
Zsolt 15,11
föltámadásom után boldoggá teszesz.
Zsolt 15,11
Föltámadása után Krisztus az élet útjára lépett, és Isten jobbjára ült, azaz megnyeré Isten boldogságát és hatalmát. (Lásd Zsolt. 109,1.). Örökségét elnyeri vele az összes újjászületett emberiség, ha egykor õbenne föltámad. (Vesd össze Kor. I. 15.)
Zsolt 16
Zsolt 16,1
igazságos könyörgésemet.
Zsolt 16,1
mely õszinte ajkakból s egyenes szivbõl ered.
Zsolt 16,2
Tõled, a te szádból itéltessem meg.
Zsolt 16,2
ártatlanságomat.
Zsolt 16,3
szivem szándékát és ohajtásait.
Zsolt 16,3
utánam néztél éjjel, mi a gondolkozás és tervezés ideje (Zsolt. 15,7. 4,5.), vajjon nem gondolok-e igaztalant és gonoszságot.
Zsolt 16,3
a szomorúság és kisértet tüze által, hogy akkor is béketûrõ és hû vagyok-e?
Zsolt 16,3
t. i. ama gonoszság, mely miatt ellenségeim üldöznek.
Zsolt 16,4
Hogy a bûnös emberi cselekedetekrõl ne is beszéljek (Efez. 5,3.)
Zsolt 16,4
a szigorú erény, önmegtagadás és önsanyargatás utain.
Zsolt 16,4
a te szent törvényeid miatt. A héber szerint e vers: Gondolataim nem kerülik ki szájamat (egybehangzanak). Mi az emberek tetteit illeti, ajkaid igéje által (annak erejében) óvakodtam a gonosztevõ utaitól.
Zsolt 16,5
ne térjenek le az igaz útról.
Zsolt 16,8
oltalmazz meg, mint legkedvesbedet, (vesd össze: Móz. V. 32,10. Péld. 7,2.) azoktól, kik hatalmadnak, rendeléseidnek, végzéseidnek ellenszegûlnek.
Zsolt 16,8
mint csirkéit a tyúk (Lásd Móz. V. 32,11. Máté 23,37.).
Zsolt 16,10
szószerint: kövérségöket. Áthatlanná tették szivök kövérségét, érzéketlenné szivöket. Vesd össze (Zsolt. 118,70. Izai. 6,10.)
Zsolt 16,11
hogy ne lássák inségemet és ne indúlhassanak részvétre. Némelyek a hébert így: Földre sütik szemeiket, hogy engem megbuktassanak.
Zsolt 16,13
elõzd meg a fõellenséget és követõit.
Zsolt 16,14
azoktól, kik ellenségeid, hatalmad által. Ragadd ki tõlök a kardot, melyet nekik adtál; mert nélküled mitsem tehetnek.
Zsolt 16,14
az igazak kis seregétõl.
Zsolt 16,14
tobzódnak javaidban.
Zsolt 16,14
kincseiket örökségûl gyermekeiknek hagyják. A héber szerint …a gonosztól kardod által, az emberektõl kezed által (kiknek te hatalmat adtál), Isten! a világ embereitõl, kiknek részök ez életben van; hasokat megtöltöd kincseiddel, jóllaknak a gyermekek (gyermekeik) és a mijök van stb.
Zsolt 16,15
Kerûlni akarom a roszat és cselekedni a jót, s halálom után majd úgy szined elõtt megjelenni.
Zsolt 16,15
akkor be fogok telni üdvösséggel, ha majd dicsõséged látását élvezendem. A héber szerint: Ha fölébredek képeddel, azaz: ha föltámadok a visszanyert isteni képmással. Dávid világos szavakkal fejezi ki hitét a boldog halhatatlanságról.
Zsolt 17
Zsolt 17,1
A héber szerint: a karelnöknek.
Zsolt 17,1
azaz: Dávid szerzeménye.
Zsolt 17,1
Vesd össze a zsoltárt Kir. II. 22.-vel.
Zsolt 17,3
A héber szerint: szírtem, fellegváram és szabaditóm!
Zsolt 17,3
mint a viaskodó tulok szarva által gyõz, úgy gyõzök én az Isten által. (Lásd Kir. I. 2,1.10. Luk. 1,69.)
Zsolt 17,3
a veszélyben.
Zsolt 17,5
elleneim dühe.
Zsolt 17,6
A héber szerint: kötelei.
Zsolt 17,6
vesztemre törtek a legnagyobb veszélyek.
Zsolt 17,8
Most itt a förgeteg képe alatt a Dávid elleneire haragvó Isten leiratik, mint hoz segedelmet.
Zsolt 17,8
elleneimre.
Zsolt 17,9
A héber szerint: az õ orrából.
Zsolt 17,9
A héber szerint: és emésztõ tûz jött szájából. (Az Úr nagy haragjának képei.)
Zsolt 17,9
villámokat küldött (a büntetés képei.)
Zsolt 17,10
förgetegben az ég meghajlani látszik, mivel a föllegek leereszkednek.
Zsolt 17,10
sötét viharos felhõk.
Zsolt 17,11
a villámos föllegek viharán. (Vesd össze: Ezekiel 1,5.) A kerubok alatt néha természeti erõk is értetnek, s ezek, mint az angyalok, az õ czéljai kivitelére szolgálnak.
Zsolt 17,11
a széltõl vitetve.
Zsolt 17,15
az ellenségeket.
Zsolt 17,16
a tenger feneke, mélysége – a földrengés és förgeteg által.
Zsolt 17,16
melyek szinte a tenger alapjai.
Zsolt 17,17
Kinyújtotta kezét a magasból.
Zsolt 17,17
veszélybõl.
Zsolt 17,20
szabadságra.
Zsolt 17,21
igaz ügyem miatt.
Zsolt 17,24
a bennem lakó romlottságról, az én kedvencz bûnömtõl.
Zsolt 17,26
A jóval jól bánol, az ártatlannal ártatlanúl, azaz, nem bántod, nem bünteted õt.
Zsolt 17,27
A héber szerint: a tiszta (õszinte) iránt õszinte leszesz; a csalárd (elvetemûlt) iránt hûtelen. Mindenkit a szerint fogsz dijazni, a mint magát irántad viseli.
Zsolt 17,28
a kevélyeket.
Zsolt 17,29
lelkemet.
Zsolt 17,30
Veled egyesûlve, megszabadúlok a kisértetektõl, és meggyõzök minden nehézséget az üdv útján. A héber szerint: veled áttörök a seregen, és Istennel stb.
Zsolt 17,33
viseletemet.
Zsolt 17,34
gyorsakká, készekké rohanni.
Zsolt 17,34
hol biztosságban voltam elleneimtõl.
Zsolt 17,35
Dávid nagy testi erõvel birt. A héber szerint: karom meghajtja a réz ijat.
Zsolt 17,36
A héber szerint: fölemelt engem, megalázásod naggyá tett engem. – Ha megalázandsz engem, nagygyá leszek. Megaláztatás által jutunk fölmagasztaltatáshoz. Efez. 4,9.10.
Zsolt 17,37
tágas útat csináltál, hogy könnyen és kényelmesen mehettem.
Zsolt 17,37
nem siklottak el, nem ingadoztak.
Zsolt 17,38
kik a te ellenségeid, mert a te fölkented és törvényed ellen lázadnak föl. A könyörgõ keresztény, az ellenségrõl szóló, ilyen és hasonló helyeknél, rosz szokásaira és bûneire gondol, melyeket, mint legártóbb ellenségeit legyõznie és kiirtania kell; vagy pedig, a pokol ellenséges hatalmaira, melyek lankadatlanul üdvössége veszélyeztetésére vagy egész lerombolására törekszenek.
Zsolt 17,44
népem között a lázítók ellentmondásaitól.
Zsolt 17,44
Itt Dávid, mint a Messiás elõképe, oly kifejezésekkel beszél, melyek tökéletesebben illenek erre, mint önmagára.
Zsolt 17,46
kik házasságtörõ szövetségbõl származtak, vagyis, az izraeliták, kik Istent elhagyták, a gonosz világhoz, különösen pedig a bálványozáshoz csatlakoztak, ennek szabályai szerint intézték életöket, s így mintegy ennek nemzedékei lettek. (Máté 12,39.)
Zsolt 17,46
a puszta külsõ tisztelet által.
Zsolt 17,46
megátalkodtak a hazudság e szolgálatában. Vesd össze: Zsid. 8,13.
Zsolt 17,46
melyeken az elõtt igazán jártak. A héber szerint némelyek igy adják e verset: Az idegen nép fiai (pogányok) hízelegnek nekem (meghódolva); az idegen nép fiai elepednek (ájultan, tehetetlenül ott fekszenek), és sietve futnak el zárhelyeikbõl (mindent a nagy királynak hagyván).
Zsolt 17,48
így neveztetik a héber szerint minden elégtétel, a kiszolgáltatott igazság.
Zsolt 18
Zsolt 18,2
tanúskodnak hatalmáról és bölcseségérõl.
Zsolt 18,2
A nagy égboltozat hirdeti, mit alkotott õ. Magasabb értelemben sz. Pál szerint (Rom. 10,18.) az égboltozat alatt az anyaszentegyház, az egek alatt az apostolok, a nap alatt Krisztus, mint igazság napja s azon törvény õsszerzõje értendõ, mely a 8. v. magasztaltatik.
Zsolt 18,3
Éjjel nappal szûnetlenül hangzik az Isten hatalmának és bölcseségének dicsérete a természetben.
Zsolt 18,4
A természetben hangzó ezen szózat nem olyan, hogy ne hallatnék. Vagy: mivel nincs szózat, mely nem hallatnék, tehát ez ige is hallatik. Vesd össze: Kor. I. 14,10.
Zsolt 18,5
az égboltozat és az egek szózata: magasabb értelemben az anyaszentegyházé és apostoloké. Rom. 10,18.
Zsolt 18,6
A Vulgata ezt a hébereknél gyakran szokásos átcseréléssel (hypallagis) adja: A napban helyezte sátorát stb. s e szavak a sz. atyáktól ama nagy titokra magyaráztatnak, melynél fogva az Istenség Krisztusban lakik test szerint. (Kol. 2,9.).
Zsolt 18,6
teljes erõvel és bátorsággal korán reggel.
Zsolt 18,7
A héber szerint: és heve elõl nincs semmi elrejtve. A nap serényen futja meg pályáját kelettõl nyugatig. Azzal egyszersmind Krisztus földi élete s minden hozzátartozó léleké van ábrázolva. Õ született, növekedett, szenvedett, föltámadott és égbe ment; õ futott, soha sem állt meg útján, mond sz. Ágoston.
Zsolt 18,8
Valamint a természet hirdeti Isten dicsõségét és bölcseségét, hasonlóképen hirdeti a törvény vagy a szellemi kijelentés. Azt is föltehetjük, hogy a szent zsoltáros a természeti naptól a szellemi fényre, a törvényre ment át.
Zsolt 18,8
Mások szerint: tökéletes.
Zsolt 18,8
Mások szerint: újitó, üditõ.
Zsolt 18,8
azaz: igaz, csalhatatlan.
Zsolt 18,8
Vesd össze: Máté 11,25.
Zsolt 18,9
helyesek. Az itten és következõkben említett rendelések, itéletek, parancsok, azután a félelem, mind ugyanazt jelentik, t. i. a törvényt.
Zsolt 18,9
a lelki szemeket.
Zsolt 18,12
A héber szerint: a te szolgád oktattatik is azok által.
Zsolt 18,13
De a legnagyobb vigyázat mellett is ki emlékezik minden bûnre, hogy az Istent meg ne bántsa?
Zsolt 18,14
az idegen bûnöktõl, melyek elkövetésére másoknak alkalmat adtam. Némelyek a hébert így: a szándékos vétkektõl stb. Mások: A kevélyektõl õrizd meg szolgádat.
Zsolt 18,14
a kevélységtõl (sz. Ágoston), mely következése az önismeret hiányának.
Zsolt 18,15
A héber szerint a 14. 15. v. némelyek így: A kevélyektõl õrizd meg szolgádat, ne uralkodjanak fölöttem, akkor ártatlan, és nagy bûntõl tiszta leszek. Legyenek kedvesek az én szám igéi és szívem elmélkedései színed elõtt, Uram stb.
Zsolt 19
Zsolt 19,1
A nép könyörgése Istenhez a királyért, mely valószinûleg harczra indúlás elõtt énekeltetett. A keresztény e zsoltárt átalán elõljáróira és ezek szükségeire, különösen pedig az ország fejedelmére s a kereszténység atyjára alkalmazhatja.
Zsolt 19,2
azaz: a szabadító és gondviselõ Isten, mert ilyennek mutatta magát Isten Jákób iránt.
Zsolt 19,3
a frígyszekrénytõl, hol Isten jelen volt.
Zsolt 19,3
a szent hegyrõl, hol a szent hajlék és frígyszekrény volt.
Zsolt 19,4
Vegye figyelembe vérnélküli áldozataidat. (Lásd Móz. III. 2.).
Zsolt 19,4
az égõáldozatúl szánt állat az oltáron egészen megégettetett. (Lásd Móz. III. 1.)
Zsolt 19,4
azaz: nyerjen tetszést; mert mennél kövérebb volt az áldozatállat, annál kedvesebbnek tartatott az Istenre nézve.
Zsolt 19,6
szerencséden, melyet magadnak és nekünk szerezni fogsz.
Zsolt 19,6
ki magát nekünk kijelentette.
Zsolt 19,7
Bizalom és meghallgattatás! – a könyörgõ kérése meghallgattatását, mint megtörténtet, elõre látja.
Zsolt 19,7
A héber szerint …egébõl jobbja hatalmas segélye által.
Zsolt 19,8
a csataszekerekben és lovasságban bíznak.
Zsolt 19,9
A héber szerint: lerogynak.
Zsolt 20
Zsolt 20,20
Dávid hálát ad Istennek a nyert gyõzedelemért. E zsoltár kifejezései, több sz. atya példáját követve, magasb értelemben Krisztus gyõzedelmeire alkalmazhatók, kinek országa örökké tart.
Zsolt 20,2
Minden keresztény Krisztussal uralkodván, és király lévén, örûlhet a hatalomnak, melyet Isten neki ellenségei fölött enged.
Zsolt 20,2
segítségeden, kegyelmeden átalán.
Zsolt 20,3
Mit kiván a keresztény inkább, mint a boldog egyesûlést Istennel?
Zsolt 20,3
azt, mit könyörgésében ohajtott.
Zsolt 20,4
kedves áldással, ohajtott jótéteményekkel.
Zsolt 20,4
királylyá tetted õt.
Zsolt 20,5
földi életet.
Zsolt 20,6
kegyelmed nagy ékességet szerez neki.
Zsolt 20,7
áldottá és áldóvá (Móz. I. 12,2.3. 22,18.). Te megáldod õt, s általa ismét másokat áldasz meg.
Zsolt 20,7
kegypillantásod s a boldogság által, mely nálad vagyon.
Zsolt 20,9
oh király! Mások szerint: oh Isten!
Zsolt 20,10
Tûzre adod át õket, midõn itéletre megjelensz. Mások szerint: haragod idején.
Zsolt 20,11
azaz: gyermekeiket.
Zsolt 20,11
oh király! – büntetésül a gonoszért, melyet ellened forraltak (12. v.).
Zsolt 20,13
megszalasztod õket. Némelyek szerint: hogy terhet tégy rájok.
Zsolt 20,13
A héber szerint …õket, idegedet szemök közé irányzod.
Zsolt 21
Zsolt 21,21
Hogy ezen zsoltár a Messiásról szól, megismerték a régi zsidók, világos bizonyságot tesznek az apostolok (Ján. 19,24. Zsid. 2,11.12.), maga Krisztus is (Máté 27,46. Márk 15,34.), valamint a zsoltár egész tartalma, mely sem Dávidra, sem más szenvedõre Izrael történetében nem alkalmazható, hacsak a szavak értelmét nyilvánosan erõszakolni nem akarjuk; ellenben Krisztus életével és szenvedése körûlményeivel tökéletesen egybehangzik.
Zsolt 21,1
(Lásd Zsolt. 4,1.) E szavak: „a reggeli segélyért“ így értelmeztetnek: Krisztus könyörgése mennyei Atyjához, segélyért, halála napján, azaz, dicsõ föltámadása hajnalán. A héber szerint: A karelnöknek hajnalhasadtára, azaz, a karelnök a templomban énekeltesse e zsoltárt hajnalhasadtakor, mely ekkorra épen alkalmas; mert minden jövendölés magasb értelemben hajnalnak nevezhetõ, mely az igazság napját megelõzte.
Zsolt 21,2
Igy panaszkodott Jézus a kereszten (Máté 27,46.). Miután õ minden fájdalmat szenvedni akart, tehát a legkinosabb lelki gyötrelmet, az Istentõl való elhagyatás érzetét is, mi úgy történt, hogy az õ isteni természete minden vigasztalást megvont az emberitõl, s ezt egészen gyötrelmeinek engedte át, mi által a kinok legiszonyúbbja nehezedett rá, mely Istentõl való elhagyatottságnak neveztetik, melyrõl azonban, csak különös jámbor lelkeknek van fogalmok. (Jerom. Theod.)
Zsolt 21,2
Bûneim visszatartják szabadúlásomat. Mi bûnei voltak Jézusnak? – Õ bûneinket magára vette (Ján. 1,29.), hogy azok büntetését szenvedhesse; mert õ a mi gonoszságainkért sebesíttetett meg, a mi bûneinkért roncsoltatott meg (Izai. 53. Kor. II. 5,21.). Itt tehát Jézus az egész bûnös emberiség nevében panaszkodott. A héber szerint: távol vannak segedelmemtõl ordításom szavai, azaz, én kiáltok ugyan, de segélyem messze távolban van.
Zsolt 21,3
éjjel nappal, azaz, mindig. Némelyek szerint: éjjel, és a nélkül, hogy vétkem volna (mégsem hallgattatom meg). Mások szerint: éjjel, s ezt nem esztelenségemre teszem (hanem üdvömre). Fordításunk mellett szól a héber is, hol ez van …éjjel, és nincs nyugalmam.
Zsolt 21,4
honnan mindig segély jött, és most is jõni fog a megváltás, t. i. az emberiség megváltása, nem a haláltóli megváltás.
Zsolt 21,4
te, kit Izrael dicsér.
Zsolt 21,7
tehát segélyre szorúlt. A kaldei fordítás így van: Én tehetetlen féreg vagyok, viselem az emberek gyalázatát, a nép csúfja vagyok.
Zsolt 21,8
az ajkak félrevonása, a gúny kifejezése. (Zsolt. 34,21. Jób 16,11.).
Zsolt 21,8
csúfolódás kifejezéseül, (lásd Máté 27,39.), azalatt mondván, a mi következik.
Zsolt 21,10
legelsõ gyermekkoromtól. Némelyek a hébert így: biztosan hagytál anyám emlõin.
Zsolt 21,11
egészen és teljesen átadattam neked; vagy: neked adtam át magamat egészen és teljesen. (Lásd Zsolt. 70,6.).
Zsolt 21,13
A héber szerint: nagy bikák.
Zsolt 21,13
hatalmas ellenségek; a fõpapok és pogány vitézek képe. A héber szerint: Bázán bikái, mely kövér legelõkkel biró tartomány volt keletre a Jordántól, hol különösen erõs és vad bikák tenyésztettek.
Zsolt 21,15
erõm föloszlott, mint a szétfolyó viz, összetarthatás nélkül, mint a következõkbõl bõvebben kitünik.
Zsolt 21,15
kivonatott csuklójából, mint a keresztre feszítésnél szokott történni.
Zsolt 21,15
félelem és rettegés képe. (Lásd Kir. II. 17,10.).
Zsolt 21,16
a sír széleig vittél.
Zsolt 21,17
E nevezetes hely fölött nem csak a régi fordítók egyértelmûek, kik azt így, vagy hasonló értelemben fejezik ki, hanem az újabb idõk legnagyobb nyelvbuvárai és irásértelmezõi is megegyeznek abban, hogy a héber szavak akármely móddal olvastassanak, szószerint azon értelemmel bírhatnak. A sz. próféta leirja az Üdvözitõ megfeszítetésének egyes körülményeit.
Zsolt 21,18
azaz, megszámlálhatták, a test kinyújtatván a feszítésnél. – A héber szerint: Én megszámlálom minden csontomat.
Zsolt 21,18
A héber szerint: gyönyörrel néztek engem.
Zsolt 21,19
A keresztény e verseknél belegondolja magát a Megváltó helyzetébe, és sajátjává teszi élõ hit által az õ szenvedését; vagy pedig tulajdon szenvedéseire is gondol, és fölajánlja azokat bizalomteljes szeretetben Krisztus szenvedéseivel a mennyei Atyának.
Zsolt 21,20
Kegypillantásod védjen engem elleneimtõl, hogy nagyobb roszat nekem ne tegyenek annál, mely isteni akaratoddal megegyezik. A héber szerint: én erõsségem, siess segélyemre.
Zsolt 21,21
Fegyver alatt itt átalán minden erõszak értendõ. Szabadíts meg az erõszaktevõktõl, a mennyiben ez akaratod.
Zsolt 21,21
elhagyott lelkemet, egyszersmind egyetlenemet, a legdrágábbat; mert az embernek nincs drágábbja lelkénél. Az eb itt boszúvágyó ellenség képe.
Zsolt 21,22
ments meg engem, alázatost. Némelyek szerint: egyszarvú helyett oryx, veszélyes vadkecske-faj, hosszú hegyes szarvakkal. Mások szerint: bölény. (L. Móz. IV. 23,22. Jób 39,9.) A héber szerint: és az egyszarvúaktól szabadíts meg engem. Itt a könyörgõ kérésrõl bizalomra s a meghallgattatásra megy át, miszerint szenvedései véget érnek; és elmondja, mit fog ezért hálaúl cselekedni.
Zsolt 21,23
Hirdetni fogom, mi vagy, Isten ismeretét terjesztem. Csak Jézus által tanúlták az emberek Istent, mint atyát, ismerni és szeretni. Ján. 17,3.
Zsolt 21,23
Igy nevezi Jézus az embereket, miután nagy munkáját elvégezte, mi által azok Isten fiaivá lettek. Máté 28,10. Ján. 20,17. Gal. 4,5.
Zsolt 21,23
melyben én jelen vagyok.
Zsolt 21,24
ti, izraeliták, kik zsengéi vagytok az új keresztény községnek.
Zsolt 21,26
Felõled, azaz, téged dicsérlek én a nagy stb.
Zsolt 21,26
Istennek a zsidókból és pogányokból összegyült egyházában.
Zsolt 21,26
tulajdonképen fogadott áldozatimat megadom, mint a héberszó azt jelenti (Móz. III. 7,16. 22,18. Móz. IV. 29,39. Móz. V. 12,6.), és szükségkép jelentenie kell a következõk szerint, hol (27. v.) szeretetlakomáról van szó, melyre mindig a fogadott és pedig a hálaáldozat következett. (L. Zsolt. 60,9. 115,14–18.). Ezen áldozatoknál a kövér részek elégettettek az oltáron, a többi pedig, miután a papokat illetõ rész levonatott, szeretetlekomákra lõn fordítva, melyekben mindennemû szegények és szûkölködõk részesûltek. Ezen áldozatok által, sz. Ágoston és Jeromos szerint, nem érthetünk mást, mint a sz. miseáldozatot, melyben Krisztus a pap kezeiben magát mennyei Atyjának mindennap föláldozza legtökéletesebb hódolatúl az isteni Fölségnek, s végtelen hála kifejezéseül ama végtelen jótéteményekért, melyeket az Atya Isten a megváltott emberiséggel közöl.
Zsolt 21,27
A hálaáldozat (a sz. mise) egyszersmind vendégség (vacsora) is.
Zsolt 21,27
Igy neveztetnek az új község tagjai (Máté 5,3.6. Luk. 12,32. 4,18.). Ama vendégséghez különösen megkivántatik a lelki szegénység, mert csak az alázatos hódol meg annak eszével.
Zsolt 21,27
Megelégedésök üdvözíti õket, s boldogságuk Isten dicsérete lelkesíti a kegyelem mindazon csodáiról, melyeket Isten bennök munkál.
Zsolt 21,27
A csodálandó hatása e vendégségnek, hogy nem csak a lelket táplálja örök életre, hanem egy dicsõ, halhatatlan test magvát is elveti bennünk, mint Krisztus tanítja. Ján. 6,55.
Zsolt 21,28
A föld minden népe meg fog emlékezni az õsi kijelentésrõl, melytõl a pogányságra pártolt, és visszatér az Úrhoz.
Zsolt 21,29
az egész emberiségnek az Úr uralma alá kell jõnie, hogy az neki visszaadassék.
Zsolt 21,30
azaz, gazdagok. Az új országban, az anyaszentegyházban, ezek is nem istenmegvetõk, hanem istenfélõk lesznek. E kifejezés „esznek és imádják õt“ az Istentõl nyert adományok és kincsek istenes használatát jelenti; egyszersmind sz. Ciprian szerint, a szent áldozatra is vonatkozik, mely valamint eledelünk, úgy imádásunk tárgya is.
Zsolt 21,30
azaz: mind a halandók. Mások a héber szerint: kik a földig vannak lehajtva, alázva, a szegények.
Zsolt 21,31
Némelyek e szavakat az elõbbiekhez kötik, és így adják a héber szerint: Kik éltöket nem tudják föntartani. Más olvasásmód szerint, mely mellett legfontosabb tanúk tesznek bizonyságot, s mely a Vulgatával is megegyezik, így fordítják: És az én lelkem, melyet õ magának föltámasztott (szintén leborúl).
Zsolt 21,32
A jövõ nemzedékek Krisztusról keresztényeknek fognak neveztetni. (Ap.cs. 11,26.) A héber szerint: Az Úrról beszélni fognak a következõ nemzedéknek.
Zsolt 21,32
A héber szerint: kik eljõnek; a sz. atyák szerint, az apostolok.
Zsolt 21,32
újjáteremtett. Mások szerint: mely születik. Õ mindent jól cselekedett!
Zsolt 22
Zsolt 22,1
A héber szerint: az én pásztorom. A szent zsoltáros Istent pásztorhoz hasonlítja, ki nyája minden szükségérõl gondoskodik. Isten nem csak ideigvaló szükségeinket elégíti ki, hanem igéjével és kegyelmével is táplál.
Zsolt 22,2
vigasztalása árjai által. (Lásd Ján. 4,10. 7,38.).
Zsolt 22,3
mint a jó pásztor az eltévedt juhocskát visszahozza.
Zsolt 22,3
önmagáért, vagy mivel õ gondviselõ, védõ, oltalmazó Isten; mert Jehovah szabadító Isten (Lásd Tób. 13. 8-ik jegyz. Vesd össze: Zsolt. 24,11. 30,4. Izai. 43,22.25.).
Zsolt 22,4
a test és lélek halálveszedelmeiben.
Zsolt 22,4
vagy vigasztalnak engem, vezérleted az én vigasztalásom és reményem. Sz. Jeromos különséget tesz a vesszõ és bot közt, s úgy vélekedik, hogy emez alatt a juhok gondos ápolása, amaz alatt üdvös fenyítése értendõ.
Zsolt 22,5
Te mint egy vendégszeretõ házigazda lakomát készítettél nekem ellenségeim daczára, kik ezt szintén nézik, és szerencsémet nem háborgathatják. Sz. Ciprián, Ambrus és mások szerint az asztal alatt az Úr asztala értendõ, melynél erõt nyerünk bûnös hajlamaink, kisérteteink és az üdv minden ellensége ellen.
Zsolt 22,5
A kenet szokásban volt a vendégségeknél. (Lásd Luk. 7,46. Ámosz 6,6.) Lelki értelemben jelenti a kegyelem kenetét a Szentlélek által.
Zsolt 22,5
A lakománál nem hiányzik a jó erõs borral telt pohár. Isten az õ hiv szolgáit már e földön megrészegíti örömmel s az üdvözûlés érzetével.
Zsolt 22,6
A te kegyelmed megelõzi akaratomat, követi azt, és végbevisz vele minden jótettet. Az Isten kegyelme, úgymond sz. Ágoston, megelõzi az embert, hogy akarjon, és azután követi akaratját, hogy ne hasztalanúl akarjon.
Zsolt 22,7
azaz, mindörökké.
Zsolt 23
Zsolt 23,1
A szombat után elsõ napon, vagyis, a hét elsõ napján, a mi vasárnapunkon éneklendõ.
Zsolt 23,1
melynek tartalma ez: Az Úr a föld teremtõje (1–2. v.), ki elõtt csak az igaznak van érdeme (3–6. v.), a szentélybe (a sz. sátorba Sionban) (Kir. II. 6. Krón. I. 15.) bemegy (7–10. v.). A sz. atyák szerint e zsoltár egyszersmind Krisztus mennybemenetére vonatkozik.
Zsolt 23,1
mi rajta lakik.
Zsolt 23,1
a föld.
Zsolt 23,2
a földalatti vizekre, melyek a világtengerrel összeköttetésben vannak. (Móz. I. 7,11.) Mások szerint: tengerek mellett.
Zsolt 23,2
ugyanazon földalatti vizekre, vagy folyók mellett.
Zsolt 23,3
az Isten szentélyében, az égben. Közvetlen értendõ a szent sátor, azután egyszersmind az Isten országa az égben. E zsoltárt a nép két karban fölváltva énekelte; egyik zengte a kérdést: Ki megy föl az Úr hegyére? stb. másik arra a feleletet.
Zsolt 23,4
ki szeplõtelen érzéseiben és tetteiben.
Zsolt 23,4
ki nem hiú dolgok, hanem valódi javak után törekszik (sz. Ágoston).
Zsolt 23,6
kik igy cselekszenek.
Zsolt 23,7
Nyissátok föl, ti elõljárói a templomnak (a sz. sátornak) az ajtókat! Magasb értelemben: Nyissátok föl, angyalok, az örökkévalóság kapuit az Isten Fiának, ki diadallal tér vissza egekbe. Igy mind a sz. atyák s az anyaszentegyház az õ szertartásaiban. Más olvasással a héber szerint: Emeljétek föl, ti kapuk, fejeiteket (nyiljatok föl, és tárúljatok ki.).
Zsolt 23,7
egyszersmind erõs ajtókat jelent.
Zsolt 23,7
ki maga dicsõ, és másokkal is megosztja dicsõségét.
Zsolt 24
Zsolt 24,3
Remélj tehát hivõ béketûréssel minden szomorúságod, kisérteted, szükséged és viszontagságod között az Istenben.
Zsolt 24,4
Némelyek szerint: ok nélkül, gonoszúl; mások szerint: hiú elbízottságból. A héber szerint: kik tõled gonoszúl elpártolnak. Az ellenségekrõl a zsoltárokban lásd Zsolt. 17. 39-ik jegyz. Ezdr. II. 4. 2-ik jegyz.
Zsolt 24,4
parancsaidat.
Zsolt 24,5
igazságod, tanításod által.
Zsolt 24,5
Egész életemben türelemmel reméltem igéreteid teljesûlését.
Zsolt 24,7
Mások szerint: gyermekkorom.
Zsolt 24,7
A héber szerint: áthágásaimról.
Zsolt 24,8
megtanítja a bûnösöket, kik az igaz útról eltévedtek, mit kell tenniök, hogy ismét hozzátérjenek.
Zsolt 24,9
igazságban. A héber szerint: A nyomorúltakat vezérli a törvényben.
Zsolt 24,10
Az Úr minden tette és rendelése bizonyítványa kegyelmének és hûségének, azaz, igéretei teljesülésének. (Lásd Zsolt. 25,3.)
Zsolt 24,10
az õ religióját és parancsait becsben tartják, és a szerint élnek.
Zsolt 24,11
Lásd Zsolt. 22. 4-ik jegyz.
Zsolt 24,12
Miben áll azon ember szerencséje, ki az Urat féli? a felelet következik a 13. versben.
Zsolt 24,12
ezen istenfélõnek kijelölte Isten az életösvényt, melyen haladnia kell. Mások így a héber szerint: A mely ember féli az Istent, megmutatja neki az útat, melyet válaszszon.
Zsolt 24,13
testi lelki jókkal betöltetik; mert ki az Isten országát keresi, annak az ideigvaló szükségesek is megadatnak. Máté 6,33.
Zsolt 24,13
boldog lesz a földön. (Lásd Móz. III. 26,4. Móz. V. 4,1.40.)
Zsolt 24,14
biztos gyámola. A héber szerint: barátja.
Zsolt 24,14
hogy megismertessék. (Ján. 17,3.) A héber szerint: és szövetségét ismerni megtanítja õket.
Zsolt 24,15
a bûnveszélybõl. Ha a világ és a sátán tõrt vet is, a jámbor, éber vigyázat és imádság mellett, reményli Isten segélyét.
Zsolt 24,18
mily lealázott és nyomorú vagyok.
Zsolt 24,21
Mások a hébert így: Az ártatlanság és igazság õrizni fog engem.
Zsolt 24,22
a választott népet, – most már a kereszténységet.
Zsolt 25
Zsolt 25,1
Igazolj engem.
Zsolt 25,1
õszinte szivvel az Isten elõtt (Kir. II. 15,11.). Dávid mondhatta ezt a nélkül, hogy magát minden bûntõl tisztának állította volna.
Zsolt 25,1
a feddhetlen életben és Isten szolgálatában. A héber szerint: nem fogok ingani, elesni.
Zsolt 25,2
tégy próbára engem. Lásd Zsolt. 16,3.
Zsolt 25,2
vizsgáld meg legtitkosabb szándékomat, és lásd, vajjon a te tisztító tûzed talál-e ellenkezõt. Ez bizonyítása az ártatlanságnak (a súlyos bûnökre nézve) és az igaz jámborságának. (Lásd Zsolt. 7,10.)
Zsolt 25,4
a hiú, hazug emberekkel.
Zsolt 25,4
A héber szerint: álnok- csalárdokkal.
Zsolt 25,6
Megmosom kezeimet az ártatlanokkal, s ez által bebizonyítom, hogy méltó vagyok imádkozni és áldozni. A zsidók imádság és áldozás elõtt megmosták kezeiket (Jerom.).
Zsolt 25,6
ily ártatlan öntudattal áldozat-oltárodnál leszek, és bemutatom áldozatomat.
Zsolt 25,7
az én szózatom is egyesûljön a leviták karaival, kik az áldozat alatt szent énekeket zengedeztek.
Zsolt 25,8
a te szent sátorodét, mely tiszteletedre drágán és fönségesen van fölékesítve.
Zsolt 25,10
melyeket elvettek, hogy az ártatlant elnyomják.
Zsolt 25,11
Midõn Dávid, ártatlanságáról beszél, nem ért hibanélküli tökéletes tisztaságot, hanem, hogy ment azon vétkektõl, melyekkel ellenei vádolják, és hogy Istennek õszinte buzgalommal szolgál; mert hogy magának minden hiba nélküli tisztaságot nem tulajdonított, eléggé kitûnik saját méltatlanságának megvallásából. (Lásd Zsolt. 24,7.18.) Nem is kérkedett õ ártatlanságával, hanem csak annyit reménylett, mennyit a jó lelkiismeret remélhet.
Zsolt 25,12
Némelyek a hébert a 11. 12. versben jelen idõben adják: Én pedig ártatlanságomban járok stb.
Zsolt 26
Zsolt 26,1
Némelyek az elsõ fölkenetést értik (Kir. I. 16. r.); némelyek a másodikat (Kir. II. 2,4.); némelyek a harmadikat (Kir. II. 5,3.).
Zsolt 26,2
midõn rám rohannak, mint a vadállatok.
Zsolt 26,3
hogy az Isten megsegít. A tiszta lelkiismeretet éleszti a remény.
Zsolt 26,4
Dávid, második fölkenetése elõtt, Saultól üldöztetve, kénytelen volt bújdoklani, s így nem élvezhette a szerencsét, mindig a sz. hajléknál lehetni és azt gyakran meglátogathatni. Vesd össze: Kir. I. 26,19. Mások, a nélkül, hogy Dávid bujdoklására vonatkoznának, így kötik össze: Ily segítségre kész Istennél, mint te vagy (1–3.), mindig megmaradnék.
Zsolt 26,4
az Úr szépségét, kedvességét; – a jelentõségteljes szent szokásokat és szertartásokat az isteniszolgálatnál.
Zsolt 26,4
A templomról lásd Zsolt. 5. 11-ik jegyz.
Zsolt 26,5
mert nála, az õ szent hajlékában védelmem volt; ott elrejtett engem minden veszélytõl, s ott ezután is fog oltalmazni.
Zsolt 26,6
biztos helyre, hova ellenségeim nem férhetnek. Némelyek a 4–6. versben: egyet kérek… elrejt… megoltalmaz… emel engem… a jelen idõben fordítják.
Zsolt 26,6
Most nem csak megszabadított elleneimtõl, hanem õket alám is vetette.
Zsolt 26,6
az oltárt az áldozatnál. A héber szerint: Most fölemelkedik fejem ellenségeim fölött köröskörûl, és áldozok sátorában áldozatot harsona-szóval, és éneklek és zengek az Úrnak.
Zsolt 26,8
a te jelenlétedet a frigyszekrény fölött. Lásd Zsolt. 23,6. Móz. II. 23,17.
Zsolt 26,8
A héber szerint e vers: szivem ez igédre gondol: „Keressétek orczámat;“ azért keresem a te orczádat, Uram!
Zsolt 26,10
azaz: legközelebb valóim, kik helyett itt az atya és anya tétetik. Vesd össze Zak. 13,3.
Zsolt 26,11
Taníts meg, Uram! a te utadra, te vezess engem.
Zsolt 26,12
az idõben, mikor Saultól üldöztettem; talán ismét majd föltámadnak ellenem.
Zsolt 26,12
a hazudság által önmagának ártott. A héber szerint …ellenem, kik boszút lihegnek.
Zsolt 26,13
és reménylem.
Zsolt 26,13
a földön, mely így neveztetik (Izai. 53,8. Zsolt. 51,7. 114,9.); s egyszersmind a jövõ életben, mennyben.
Zsolt 26,14
a sz. zsoltáros önmagát inti béketürésre és kitartásra.
Zsolt 27
Zsolt 27,1
Ne fordúlj el tõlem felelet nélkül, mintha a sírba, az örök kárhozatra vettettem volna, hol többé nincs meghallgattatás.
Zsolt 27,2
a szentek szentéhez. A zsidók a templom felé fordúlva imádkoztak; azonban a templom alatt az eget is lehet érteni (Kir. III. 8,22.).
Zsolt 27,3
Ne hagyj a bûnösök, különösen pedig a képmutatók halálával meghalnom. A bûnösök valóságos és teljes halállal halnak meg a testre nézve is; mert habár testök majd föltámad is, ez csak örök kínjokra fog történni. Ellenben annak halála, ki Isten kegyelmében hal meg, csak átmenet a jobb életre, hol a lélek és test meg fog dicsõítetni. Lásd Jel. 20,4.5.6.
Zsolt 27,4
Ez nem annyira rosz kivánat, mint inkább jövendölés, melyet Isten Lelke sugallott a sz. zsoltárosnak, hogy a gonoszok szeme elé tartsa az egykori itéletet, mely õket csalhatlanúl érni fogja, ha meg nem térnek. Vesd össze Ezdr. II. 4. r. 2-ik jegyz.
Zsolt 27,5
kegyelemteljes látogatását, malasztjának ezerhangú kiáltását. (Lásd Luk. 19,41.42.)
Zsolt 27,5
és nem ismerték meg õt a külsõ természet munkáiban.
Zsolt 27,5
te a bûnöst halálra adod váltság reménye nélkül.
Zsolt 27,7
Életem ismét fölvirágzik – kegyelmének új, szép, megdicsõítõ fényében.
Zsolt 27,7
dicsérem õt s hálát adok neki. A héber szerint: és megsegíttettem. Örvend az én szivem, és énekemmel dicsérem õt.
Zsolt 27,8
s mindazok üdvének, kik az Úr fölkentjéhez ragaszkodnak, kik – keresztények, azaz, szintén fölkentek.
Zsolt 27,9
a te tulajdon népedet. (Móz. V. 9,29.)
Zsolt 27,9
vezesd, ápold õket, mint jó pásztor. Lásd Zsolt. 22,1.
Zsolt 27,9
dicsõítsd meg õket mindörökre. Mások szerint: hordozd, támogasd õket.
Zsolt 28
Zsolt 28,1
Dávid a frigy szekrényének új sátort készíttetett (Krón. I. 15,1.). Mikor ez elkészûlt, jelen zsoltárt, a görög fordításból vett fölirata szerint, akkor énekelhette, hogy abban a szellemi hajlék, az anyaszentegyház titkait zengje, melynek csak elõképe volt Dávid földi sátora. A sz. zsoltáros Isten szavának (a mennydörgésnek) a természetben nyilatkozó fönségét és hatalmát énekli ugyan, de egyszersmind Isten kegyelemszavának dicsõségét és hatalmát is érti a kegyelem országában (az anyaszentegyházban); mert valamint az egész természet az õ isteni törvényének képmása, úgy a mennydörgés fönsége és hatalma az isteni szózat erejének és fönségének képeûl vétethetik.
Zsolt 28,1
Ezek alatt angyalok (Zsolt. 88,7.) és emberek (Zsolt. 81,6.) értendõk egyszersmind. A sz. zsoltáros fölhí minden szentet, hogy magasztalják Istent az õ dicsõségeért, melyet a természetben s kegyelmének országában kijelent.
Zsolt 28,1
átalában áldozatokat. E hozzátétel: „hozzatok… kosokat“ nincs a héberben.
Zsolt 28,2
Az Úrnak, a mint neveztetik, ismertetik, a mint magát kijelenté és megdicsõíté.
Zsolt 28,2
A hajlék- és templomnak csak tornáczában gyûlhettek össze a világiak imádságra. Itt a tornácz átalán gyûlhely gyanánt vétetik. A héber szerint …az Urat szent ékességben.
Zsolt 28,3
a vizfelhõkön (Vesd össze Zsolt. 17,12. 103,3.). Isten a mennydörgést a felhõkön át hallgatja.
Zsolt 28,3
Némely sz. atyák szerint, az Úr mennydörgése, magasb értelemben, az õ kegyelmének erõteljes szózata, és ennek hétszeres erõkifejtésében, mint ez a 3–9. v. kitûnik, félreismerhetlen hasonlatosságot látnak az új szövetség hét kegyelemszerével (a szentségekkel). Mások a vizek alatt a népeket értik (Jel. 7,15.), kiknek az Isten igéje hirdettetett.
Zsolt 28,4
azaz: a mennydörgés erõteljes és fönséges. Némelyek itt átalán Isten igéjének erejét értik. Lásd Zsid. 4,12.
Zsolt 28,5
A villám, melyet mennydörgés követ, összezúzza a legmagasb fákat is, melyekhez a Libanon czedrusai tartoznak. A czedrusokhoz hasonlittatik az istentelenek kevélysége (Zsolt. 36,35.). Mások a czedrusok alatt értik a föld tudósait és nagyjait, kik értelmöket és dicsõségöket az evangéliom igazsága alá hajtották.
Zsolt 28,6
a földrengés által, mely a viharral sokszor együtt jár.
Zsolt 28,6
A héber szerint: a Libanont és Sziriont (a Libanon egyik csúcsát, az Antilibanont) mint a fiatal bölényeket.
Zsolt 28,7
azaz: tûzlángokat (villámokat) szór. Némelyek a buzgalmat értik, melyre az Isten igéje ösztönöz.
Zsolt 28,8
Mozgásba hozza még a félelmes sivatagot is, az abban tartózkodó vadállatokat.
Zsolt 28,8
a legfélelmesbet is, mint Kádesz pusztája, melyen az izraeliták átvonúltak (Móz. V. 1,19.). A puszta alatt a tévelygésben és bûnben sivaran fetrengõ emberiség értetik.
Zsolt 28,9
a rémûlet által.
Zsolt 28,9
megfosztja leveleitõl a sötét erdõ-sûrût, vagy kiírtja az erdõket; miveltséget és emberiességet hoz be.
Zsolt 28,9
Szózatának hatalma fölött minden lény a természetben és az égben egyesûl dicséretére.
Zsolt 29
Zsolt 29,1
Valószinüleg az utóbb építendõ templom helyének fölszentelésére a nagy mirígyhalál után (Kir. II. 24,25. Krón. I. 21,26.). Némelyek szerint: Az új frigyhajlék fölszentelésére (Kir. II. 6,17.). Mások szerint: Dávid palotájának fölszentelésére.
Zsolt 29,3
Testemet a betegségtõl épen tartottad, vagy: midõn a betegség rám jött, meggyógyítottál.
Zsolt 29,4
Megõrzötted lelkemet az alvilágba való leszállástól.
Zsolt 29,4
azoktól elkülönöztél.
Zsolt 29,5
azaz: magasztaljátok õt, hogy szentsége emlékezetben van, dicsõíttetik.
Zsolt 29,6
A héber szerint: Mert pillanatig tart haragja, élethosszig az õ jósága.
Zsolt 29,7
midõn jó dolgom volt.
Zsolt 29,7
Most már semmim sem hiányzik.
Zsolt 29,8
dicsõ jólétemnek. E bõvelkedés (e dicsõ jólét) erejét (tartósságát) kegyes jóvoltodból nyerte. A héber szerint: Uram! jóvoltod által erõt adtál hegyemnek (biztosítottad jólétemet.).
Zsolt 29,8
nem tudtam magamon segíteni. Azonban könyörögtem hozzád, a mint következik, és azután jött segítség.
Zsolt 29,9
Itt következnek (10. v.) a könyörgés igéi.
Zsolt 29,10
Mirevaló lesz, ha meghalok? (sz. Ágost.)
Zsolt 29,10
Dicsérhet-e téged a porrá lett ember, és taníthat-e másokat igazságodra? Nem fogok-e az alvilágban örömtelen, tevéketlen, s azért az Isten dicséretétõl s tanítása hirdetésétõl elidegenûlt életet élni? Ezt volt kénytelen kérdeni az izraelita. (Lásd Zsolt. 6. 7-ik jegyz.); a keresztény 7. v. a kegyeleméletre, 8. v. az igazság útján való ingadozására, 9. v. segítséget kérõ alázatos és bûnbánatos sohajtásaira gondolhat, és 10. v. a vér, rothadás és por alatt az örök elkárhozást értheti.
Zsolt 29,11
A héber szerint: Hallgass meg, Uram! és könyörûlj rajtam; Uram! légy segítségem.
Zsolt 29,13
az én lelkem dicsõ állapotában. Mások szerint: az én szivem.
Zsolt 30
Zsolt 30,1
Dávid e zsoltárt akkor énekelhette Maon pusztáján, midõn Saultól majdnem megfogatott (Kir. I. 23,24.). A keresztény különféle testi és lelki szükségeiben imádkozhatja.
Zsolt 30,1
vagyis: az elcsüggedés ellen, ez értelemben kell venni a fönebbi szót a 23. v. szerint. A héber szerint: A karelnöknek, Dávid éneke. A sz. atyák e zsoltárban Jézus Krisztus érzelmeit találják föl, melyeket szenvedései és üldöztetései alatt érzett.
Zsolt 30,2
miután oly igazságos vagy.
Zsolt 30,4
mivel erõsségemnek és oltalmazómnak neveztetel.
Zsolt 30,4
A héber szerint: kalauzolni és vezetni.
Zsolt 30,7
kik a hiú és hasztalan dolgokat (Préd. 1,2.) szeretik, s azokra támaszkodnak, ámbár hiába. Gyakran a bálványok is neveztetnek hiúságoknak (Móz. V. 32,21. Jer. 2,5. 10,15.). Ki a hiúságnak szolgál, bálványozó.
Zsolt 30,9
szabaddá tettél engem. Lásd Zsolt. 4,2.
Zsolt 30,10
A jámbor életében a jó és rosz egymást folytonosan váltogatja. Ily viszontagságok érik Isten egyházát is a földön.
Zsolt 30,10
egész belsõ és külsõ valóm.
Zsolt 30,11
A héber szerint: büntetésem vagy szenvedésem által.
Zsolt 30,12
Szomszédaim szidalmaznak engem ellenségeim miatt, s félnek velem közlekedni.
Zsolt 30,12
az utczán.
Zsolt 30,13
mit többé föl nem vesznek.
Zsolt 30,14
A héber szerint: Mert sokak szidalmazását hallottam, félelem van körösleg.
Zsolt 30,17
Lásd Zsolt. 4,7.
Zsolt 30,18
Lásd Zsolt. 27. 4-ik jegyz.
Zsolt 30,20
megizleltetsz azokkal.
Zsolt 30,20
nyilvánosan, az õ igazolásukra.
Zsolt 30,21
Isten orczája itt Isten helyett vétetik. Te elrejted tisztelõidet, véded õket tenmagadnál, tenmagad által.
Zsolt 30,21
a rettentõ emberek elõtt.
Zsolt 30,21
nálad, tenmagad által.
Zsolt 30,22
Az erõs város maga az Isten, t. i. az õ védelme: mert ki az Isten védelme alatt áll, az mint sánczokkal körûlvett városban, biztosságban vagyon ellenségeitõl.
Zsolt 30,23
azaz: lelkem leveretésében, elcsüggedésében, mint sz. Ágoston s a romai zsoltárkönyv a héber szerint fordítják. A veszélyek sokaságában tõled elhagyatva véltem magamat, de te meghallgattad imádságomat.
Zsolt 30,23
tekintve elhagyatottságomra.
Zsolt 30,24
mert õ az igazakat és hiveket megjutalmazza, a kevélyeket megbünteti. A héber szerint: mert a hivséget (a hiveket) megtartja az Úr.
Zsolt 30,25
A héber szerint: Legyetek bátrak és erõs szivûek. Mások szerint: bízzatok, és ne rettegjetek.
Zsolt 31
Zsolt 31,1
Némelyek a hébert így: Dávid versezete vagy tankölteménye. Az értelmezõk legtöbbje szerint, Dávid e zsoltárt házasságtörése, Uriás megöletése és Istentõl Nátán próféta által nyert bocsánata (Kir. II. 12.) alkalmával szerzette. A fölirat ezt látszik jelenteni: Oktatás, melyet Dávid magának és másoknak ad.
Zsolt 31,1
nem maradván föl azok nyoma; mert Isten nem csak a bûnt bocsátja meg, hanem mindenhatósága által annak következményeit is megszünteti (Theod.). A bûnök bocsánatát és elfödözését a szeretet nyeri meg, mint az irás tanítja. Pét. I. 4,8. Luk. 7,47.
Zsolt 31,2
mint vétséget büntetésûl.
Zsolt 31,2
ki maga elõtt nem titkolja el, mi õ, és mit cselekedett; ki önmagát nem csalja meg vétkei szépítése által (3. v.).
Zsolt 31,3
bûneimet meg nem ismertem, meg nem vallottam.
Zsolt 31,3
elfonnyadt (Jerem.sir. 3,4.) életerõm.
Zsolt 31,3
jajgattam a belsõ fájdalom, a lelkiismeret mardosása miatt (4. v.). Csak a bûn belsõ elismerése és külsõ megvallása szerez nyugtot.
Zsolt 31,4
a bûnös öntudat szorongatása által.
Zsolt 31,4
Mások szerint: ide s tova fordúltam (bánatomban).
Zsolt 31,4
mire a lelkiismeret tövise ösztönzött. A héber szerint: kezed, és nedvem kiszáradt, mint a nyár hõségében.
Zsolt 31,5
a megvallás és bocsánat egyszerre történt.
Zsolt 31,6
minden izraelita, kik szenteknek neveztettek (Móz. II. 19,6.), úgy mint utóbb minden keresztény (Ap.cs. 9,32. Rom. 1,7.).
Zsolt 31,6
A héber szerint: a megtalálás idejében, az idõben, mikor az Úr magát megtaláltatni engedi, a kegyelem idejében. Mert van idõ, mikor némelyek az Istent keresik, de nem találhatják meg, midõn t. i. a türelem és hosszú várakozás ideje lejárt. Lásd Ján. 7,34–36.
Zsolt 31,6
A nagy vizek áradása nagy szerencsétlenség (Zsolt. 17,17.), itt különösen Isten büntetõ itéletét jelenti, mely a bûnre következik (10. v.).
Zsolt 31,7
A héber szerint e vers: Te vagy védelmem, a szorongatástól megõrzesz engem, megszabadítván, örömmel fogsz engem körûlvenni.
Zsolt 31,8
Ezt Isten mondja, kit a szent bûnbánó mint beszélõt hoz elé. Mások szerint, a következõ igékkel Dávid maga oktatja a bûnösöket.
Zsolt 31,8
a bûnbánat és jobbúlás útjára.
Zsolt 31,8
A héber szerint: tanácsot adok, és rajtad lesznek szemeim.
Zsolt 31,9
Átmenet az egyes számból (8. v.) a többesbe. E szavak Isten vagy Dávid igéi gyanánt vehetõk.
Zsolt 31,9
Ne legyetek, mint az oktalan állatok, melyek az emberhez csak fék és zabola által közelednek. Bizalommal közeledjetek az Úrhoz, bûnösök!
Zsolt 31,9
kik nem akarnak alázattal és bizalomteljesen hozzád jõni (hogy bûneiket elismerjék és megjobbúljanak), azokat, kényszerítsd arra inség által. A héber szerint …nincs értelmök; azok állát fékkel és zablával kell megszorítani, mert nem közelednek hozzád.
Zsolt 31,10
ki bizalomteljesen Istenhez fordúl.
Zsolt 31,10
keríti körûl.
Zsolt 32
Zsolt 32,1
Nincs a héberben.
Zsolt 32,1
az Úron, az õ hatalmán és szeretetén, melyekrõl e zsoltár szól.
Zsolt 32,2
A héber szerint: Kinnor, mi 12 húrú hangszer volt, melyen kézzel játszottak (Kir. I. 16,23. 18,10.), alakja azonban most már nem tudatik bizonyosan.
Zsolt 32,2
A héber szerint Nébel; mi tizhúrú s lefordított delta Ñ alakú hangszer volt.
Zsolt 32,3
még nem hallott, hasonlíthatlan éneket. (Lásd Jel. 5,9. Zsolt. 95,1.)
Zsolt 32,4
A mit Isten mond, igaz, hamisság nélkül.
Zsolt 32,4
és mindazt, mit igér, megtartja (sz. Jerom.).
Zsolt 32,5
megjutalmazni az igazakat, és megbüntetni a bûnösöket. Mások szerint: szereti a törvényt és igazságot; – a mi ugyanegy.
Zsolt 32,5
A föld, úgymond sz. Ágoston, tele van inséggel, de tele irgalommal is. Ez életben az Isten irgalmasan híjja a bûnösöket, ösztönzi a hanyagokat, vigasztalja a szomorodottakat, tanítja a tudatlanokat, segíti a küzdõket, senkit sem hagy el. Ime itt a nagy irgalmasság ideje! Utána jõ az itélet ideje, hol többé nem lesz helye a bánatnak.
Zsolt 32,6
Lásd Móz. I. 1,2.3. Ján. 1,3. s követk.
Zsolt 32,6
Isten mûködõ Lelke által (Móz. I. 1,2.). Ime itt az Úr, az Ige s a Lélek mûködve a teremtésnél. A sz. atyák közvéleménye szerint, ezen szavakban a Szentháromság titka van érintve.
Zsolt 32,6
vagy ékessége. Az egek ékessége a csillagsereg; némelyek szerint ez alatt az angyalok is értendõk.
Zsolt 32,7
Isten a teremtésnél egy helyre gyûjté a vizeket (Móz. I. 1,9.), s még most is ott tartja azokat.
Zsolt 32,7
a tengereket saját partjaik közé; vagy a földalatti vizeket (Móz. I. 7,11.) a föld üregeibe.
Zsolt 32,9
Õ mindenható Isten.
Zsolt 32,10
Ezen mindenható Isten meghiúsítja a népeknek és fejedelmeknek az Isten országa ellen irányzott gondolataikat és terveiket.
Zsolt 32,11
Az Úr véghez viszi terveit most és mindörökké.
Zsolt 32,12
A megszégyenítéstõl, mely a pogány népekre terveik meghiúsulása által száll, a sz. zsoltáros oldalpillantást tesz az Isten népének boldogságára, s átmegy az isteni gondviselés leirására (13–15. v.), miután az õ mindenhatóságát már leirta (6–11. v.).
Zsolt 32,15
és ki nekik sikert ad; mert (a mint következik) nem emberi erõ, hanem Isten az, ki megszabadít.
Zsolt 32,16
vagy hõs.
Zsolt 32,17
ki lovára (háborúban lovasságára) támaszkodik, megcsalódik.
Zsolt 32,18
Az Isten tekint mindenkire, különösen pedig népére.
Zsolt 32,19
az éhségben, drágaságban és minden szükségben.
Zsolt 32,21
benne magában, kit hû és segítõ Istennek nevezünk.
Zsolt 33
Zsolt 33,1
Tulajdonképen Ákis elõtt (Kir. I. 21.); Akimelek a filiszteus királyok közneve volt.
Zsolt 33,2
szerencsében és balsorsban. Ehhez megjegyzi sz. Ágoston: Áldjad Istent, mikor neked vigasztalást ad; áldjad õt, mikor azt tõled megvonja; mert õ az, ki adja, õ az, ki megvonja; csak önmagát nem vonja el attól, ki õt áldja.
Zsolt 33,3
A héber szerint: nyomorúak, szegények. Õket is fölhíjja dicséretre egyetemben.
Zsolt 33,4
dicsérjétek nagyságát.
Zsolt 33,5
segélyért könyörögtem.
Zsolt 33,6
öröm által kiderûltök; megszabadúltok minden sötétségtõl, bajtól. A héber szerint: Tekintsetek rá tõle reméljetek segélyt, (Izai. 31,1.), és kiderûltök.
Zsolt 33,6
megtagadó felelet miatt; bizonynyal meg fogtok hallgattatni.
Zsolt 33,7
A sz. zsoltáros itt önmagát érti.
Zsolt 33,8
mint engem. A jámborok angyalokkal vétetnek körûl, mint egy táborral, hogy az ellenségek rajtok semmit se vehessenek (Zsid. 1,14.). Igy õrzötte angyalok tábora Jákobot, mikor Mezopotamiából visszatért. Móz. I. 32.
Zsolt 33,10
ti mindnyájan, kik az õ népéhez, községéhez tartoztok. Vesd össze Zsolt. 31. 12-ik jegyz.
Zsolt 33,10
belsõ kegyelemben; s az ideigvaló is megadatik nekik. Máté 6,33.
Zsolt 33,11
a gazdagok rosz értelemben (Tim. I. 6,17.); a kevélyek (a héber szerint: oroszlánok), kik erejökben és javaikban bíznak, nélkülözik a lelki javakat, s gyakran ideigvaló szerencséjöket is elvesztik.
Zsolt 33,13
ki hosszú boldog életet ohajt és remélhet?
Zsolt 33,14
kerûld a gonoszt és különösen a nyelv gonoszságát, akkor boldog leszesz; mert úgy tökéletes leszesz (Jak. 1,26. 3,2.), s a tökéletesség tesz boldoggá.
Zsolt 33,15
Minden erõdbõl arra törekedjél, hogy megnyerd a belsõ szivnyugalmat (Zsolt. 4,9.) és embertársaiddal békében élj (Dionis.).
Zsolt 33,17
azaz: ellenök fordúl ellenségképen.
Zsolt 33,21
személyöket (Móz. I. 2,23. Zsolt. 34,10.).
Zsolt 33,22
Nemcsak vétkeznek, hanem czéljokat is eltévesztik (Bellarm.). Mások szerint: Vétkeznek és bûnhödnek. A héber szerint: A bûnöst megöli a szerencsétlenség, és a ki gyülöli az igazat, bûnhödnie kell.
Zsolt 33,23
Mások szerint: nem bûnhödnek.
Zsolt 34
Zsolt 34,1
Dávid zsoltára. A sz. zsoltáros, mint szerencsétlen, könyörög elbizott, istentelen ellenségei ellen, vesztöket kivánja, s végre hálát ad, biztos lévén a meghallgattatásról. A sz. atyák s régi keresztény értelmezõk szerint, e zsoltár sok részben vonatkozik a szenvedõ Messiásra, kirõl a régi zsidók (Izai. 53.) tanítva voltak; legalább az e zsoltárban panaszkodó szerencsétlennek helyzete Jézus Krisztus életével igen egybehangzik.
Zsolt 34,1
Ezek nyilvános, hivatali ellenségei s azért Isten ellenségei, kik ellen a szerencsétlen védelmet keres, és kikre az isteni boszút fölhíjja. (Vesd össze Zsolt. 82,13. 138,21.). Személyes ellenségeihez Dávid jóindúlattal volt (Kir. I. 24. Kir. II. 16. Vesd össze az ellenségekrõl Zsolt. 17. 39-ik jegyz. Ezdr. II. 4. 2-ik jegyz.).
Zsolt 34,2
A héber szerint: nagy és kis paizst. Isten itt harczos képében van elõtüntetve.
Zsolt 34,3
zárd el az utat.
Zsolt 34,4
jókövetkezésû védelem által.
Zsolt 34,4
életemet keresik. Az oly ellenségeket, kik az életet elrabolják, az izraelita nyilvános nemzeti ellenségeknek nevezi. (Vesd össze a 4. v. Jerem. 19,9. 21,7. 34,21.). A keresztény lelki életére gondol.
Zsolt 34,5
Mások szerint: mint a polyva.
Zsolt 34,5
Mások szerint: taszítsa tovább õket; vétessenek ûzõbe.
Zsolt 34,6
a futásban legyenek akadályozva sötétség és rosz utak által, hogy elérje õket a büntetés.
Zsolt 34,7
A héber szerint: veszedelmét, ok nélkül ástak lelkemnek vermeket.
Zsolt 34,8
Némely zsoltáros könyvek ezt többesszámban adják. A héber szerint: fogja meg õt (õket), veszedelemre essék (essenek) bele.
Zsolt 34,9
vagy szabadítójában.
Zsolt 34,10
egész valóm (Zsolt. 50,10.).
Zsolt 34,11
oly vétkekrõl vádoltak, melyeket nem ismertem. Krisztus hamis vádlóiról lásd Máté 26,60.
Zsolt 34,12
tulajdonképen: árvasággal, pusztítással, megvontak tõlem minden külsõ segélyt, baráti társalgást, részvétet.
Zsolt 34,13
Én azt (12. v.) nem érdemlettem; mert egészen máskép viseltem magamat irányukban. Én szomorkodtam, ha õket szerencsétlenség érte, és nekem terhemre voltak.
Zsolt 34,13
Istent az által megindítandó, hogy rajtok segítsen.
Zsolt 34,13
azaz: én könyörögve lehajtottam fejemet, úgy hogy szájam az imádságot keblem felé mondta, azaz, nagy készülettel és buzgalommal imádkoztam. Igy könyörgött Illés is alázatos, buzgalomteljes helyzetben (Lásd Kir. III. 18,42.).
Zsolt 34,14
A héber szerint: mint ki anyját gyászolja.
Zsolt 34,15
A héber szerint: elestemen.
Zsolt 34,15
káromlások. Mások szerint: a káromlók, szidalmazók.
Zsolt 34,15
mitsem tudtam arról, mit szememre vetettek.
Zsolt 34,16
Nem voltak megegyezõk, összehangzók vádaik; de õk mégsem álltak el gonosz szándékaiktól. Krisztus is igy panaszkodhatott. Lásd Márk 14,56.
Zsolt 34,16
A héber szerint e vers: Képmutató tányérnyalókkal (oly emberekkel, kik felebarátaik becsületét egy ebédért árúba bocsátják), csikorgatták rám fogaikat.
Zsolt 34,17
elhagyott lelkemet.
Zsolt 34,19
egymásnak intenek, titkos jeleket adnak. Értelme: álnok szándékban vannak irántam. Lásd Péld. 6,13.
Zsolt 34,20
elzárt, eltitkolt haraggal. Némelyek szerint: a szenvedélyes sziv haragjával. Mások másképen. A „föld“ szó nem találtatik több régi kéziratban s a görög fordításban sem.
Zsolt 34,20
A héber szerint e vers: Mert nem békét beszélnek, s azok ellen, kik csendesen élnek a földön (kik senkit sem bántanak), álnokságot forraltak.
Zsolt 34,21
a káröröm fölkiáltása.
Zsolt 34,21
mit régen ohajtottunk.
Zsolt 34,24
Tégy nekem törvényt.
Zsolt 34,27
igazamat, ártatlanságomat.
Zsolt 34,27
az Úr.
Zsolt 34,27
A héber szerint …kedvelik, és mondják mindenkor: Magasztaltassék az Úr, ki szolgája békeségét szereti.
Zsolt 35
Zsolt 35,2
Némelyek a hébert másként olvassák, t. i. az igaztalan gonoszságáról egy mondat van szivem mélyében (következik a mondat, vagyis a gonoszság jellemzése): Nincs az Isten félelme stb.
Zsolt 35,3
az Isten szine elõtt; képmutató az Isten elõtt, külsõleg gyakorolja a vallási kötelességeket, szivében pedig gonoszság van.
Zsolt 35,3
hogy bûnét az Isten és emberek megismerjék, s a képmutatás miatt még inkább gyûlöljék. Némelyek a héber szerint e verset így: Mert hizelkedik önmagának (nem vallván meg a bûnt magának) azzal, hogy nem talál benne bûnt, melyet gyûlöljön. Mások másképen.
Zsolt 35,6
Uram! nagy az emberek bûnösvolta, de végtelenül nagy a te irgalmad és szereteted is.
Zsolt 35,6
hûséged igéreteid teljesítésében.
Zsolt 35,7
a legmagasabb hegyek (mint Zsolt. 79,11.). E szavak: „igazság, itélet“ itt azon helyes módot jelentik, melylyel Isten a világot kormányozza, vagyis az isteni gondviselést. A te gondviselésed magas, mint a hegyek, és mélységes, mint a tenger; jótevõ kezed végtelenûl adakozó.
Zsolt 35,8
különösen biznak az emberek védelmedben és szeretetedben.
Zsolt 35,9
a mennyei örömektõl. Luk. 14,15.
Zsolt 35,10
ha te minket megvilágosítasz, akkor látjuk a világosságot.
Zsolt 35,11
kik téged ismernek és megvallanak, mint a héber szerint van – engedelmesség és szeretet által.
Zsolt 35,12
Ne hagyj eltiportatni a kevélyektõl.
Zsolt 35,12
jóról roszra (sz. Jeromos).
Zsolt 35,13
vagy: majdha igazságod e módon mûködni fog.
Zsolt 35,13
A héber szerint: Akkor elesnek a gonosztevõk, letaszíttatnak, és föl nem kelhetnek többé.
Zsolt 36
Zsolt 36,1
Midõn szerencsében élnek.
Zsolt 36,3
a nélkül, hogy tévútra hagynád magadat vezettetni az istentelenek szerencséje által.
Zsolt 36,3
Ne hagyd el az országot, elkeseredvén az istentelenek elnyomása miatt. A héber szerint: Maradj a földön, és élj igazán. Mások szerint: törekedjél igazságra.
Zsolt 36,5
õszintén.
Zsolt 36,5
minden ügyedet, gondodat és szenvedésedet.
Zsolt 36,5
õ maga mindent jó végre visz. Lásd Zsolt. 21,32.
Zsolt 36,6
ha szerencsétlen vagy, s ezért igaztalannak látszatol, Isten kinyilvánitja ártatlanságodat, mint a napfényt, és téged boldoggá tesz.
Zsolt 36,7
vesd alá magad neki e szenvedésekben, viszontagságokban és ügyekben (sz. Tamás.). A héber szerint: Hallgass Istenre.
Zsolt 36,7
A héber szerint: és bízzál benne.
Zsolt 36,8
Ne indúlj haragra az istentelenek szerencséje fölött; mert ez által csak vétkeznél tenmagad kárára.
Zsolt 36,9
mindenkor õk fogják a hazát birni, az ideigvalót háborítatlanúl a gonosztól, és az örökkévalót, melyet szintén reménylenek, (Zsid. 11,13–16.).
Zsolt 36,12
incselkedik ellene (mint a héber kifejezi.).
Zsolt 36,12
ohajtván õt megrontani.
Zsolt 36,13
a halál napja, (és az itéleté, midõn, a mit érdemel, ráméretik).
Zsolt 36,16
A nyugodt lelkiismeret folytonos vendégség. Jobb a kevés az Úr félelmével, mint a nagy s ki nem elégítõ kincsek. Péld. 15,15.
Zsolt 36,17
mert a bûnösök ereje (Zsolt. 10,15.), gazdagsága mulandó.
Zsolt 36,17
abban, mit birnak, a bizalom által, melyet Istenben helyeznek.
Zsolt 36,18
az Úr gondoskodik az igazak életérõl, látja szükségöket, vigasztalja, segiti õket és megjutalmazza örökké. Vesd össze Péter I. 1,4.
Zsolt 36,19
Nem csalódnak meg reményökben, melyet az Istenben helyeztek.
Zsolt 36,20
A héber szerint …elvesznek, az Úr ellenségei, mint a mezõk ékessége (mások szerint, mint az áldozatok kövére) elfogyván, mint a füst, elfogynak.
Zsolt 36,21
A bûnös, ha eleinte gazdag is, elszegényedik (17. v.), kölcsön vesz, és nem fizetheti vissza halála elõtt.
Zsolt 36,22
az Istent.
Zsolt 36,22
Istent az áldja, ki nem csak szájával, hanem szent élettel is dicséri õt; az pedig átkozza õt s megvonja tõle dicséretét, ki istentelenûl él és úgy beszél. A héber szerint: Mert Isten áldottai örökleni fogják a földet, átkozottai pedig kiírtatnak.
Zsolt 36,23
az igaz ember léptei, élete.
Zsolt 36,24
Ha testi vagy lelki veszélybe esik is, az Úr nem hagyja õt elveszni.
Zsolt 36,25
Az igaz alatt itt ama jámbor értendõ, ki alamizsnát is ad, mint a következõ vers mutatja, (vesd össze Dániel 4,24.). Az ilyen bir igéretet a jelen életre nézve is. Lásd Kor. II. 9,6–8.
Zsolt 36,26
A héber szerint: ajándékoz.
Zsolt 36,29
Lásd 9–11. v. Most következik, az igaz mi úton érdemli meg a szerencsés állapotot.
Zsolt 36,31
erõsen áll az Isten útján, az erényén.
Zsolt 36,32
A héber szerint: leselkedik utána.
Zsolt 36,33
nem hagyja kezeire.
Zsolt 36,33
az istentelenektõl. Isten elveti az istentelennek az ártatlan fölött mondott itéletét. Mások szerint: és nem kárhoztatja õt, mikor önmaga (az Isten megitéli).
Zsolt 36,34
Bizzál az Úrban, és tartsd meg az õ parancsait.
Zsolt 36,35
A héber szerint: Láttam az istentelent szétterjeszkedve, mint egy mélyen gyökerezett lombos fát.
Zsolt 36,37
legközelebb: utódai, mint a „maradék“ a következõ versben is vétetik; azután egyéb javak.
Zsolt 37
Zsolt 37,1
Emlékeztetésûl a bûnre s az abból származott nyomorra.
Zsolt 37,1
azaz: egyike azon zsoltároknak, melyek szombaton mondattak: Mások másképen.
Zsolt 37,2
Lásd Zsolt. 6. 3-ik jegyz. átalán vesd össze e két zsoltárt.
Zsolt 37,3
az Istentõl küldött fájdalmakat a sz. zsoltáros nyilaknak nevezi.
Zsolt 37,3
súlyossá tetted kezedet, súlyosan meglátogattál engem.
Zsolt 37,4
a legmélyebb nyomorban vagyok haragodtól, azaz, haragod miatt, büntetésed által. Dávid ezzel különösen lelki fájdalmait s leveretését irja le, de mi mindenkor a testet is megrohanja; mert a bûn földúlja a lelket és testet egyaránt.
Zsolt 37,4
ha bûneimrõl gondolkodom, még csontaim is remegnek.
Zsolt 37,5
mint az árviz.
Zsolt 37,6
A sebek, melyeket bûneim okoztak, genyedésbe és sorvadásba mentek át esztelenségem miatt, azaz, én inségemet balgatagságom által szaporítottam. Az értelmezõk legtöbbje szerint, Dávid itt azon balgaságról panaszkodik, melynél fogva kilencz hónapig élt töredelmesség nélkül. Ez által lelke sebei, a gonosz hajlamok és kivánságok, mintegy romlásba mentek át, s mindegyre kevésbbé lettek fogékonyak a gyógyulásra.
Zsolt 37,7
megaláztattam bûneim és fájdalmaim terhétõl.
Zsolt 37,8
csalárd kivánsággal, mely jót igér, és nyomort ad. Én testi vagyok, úgymond sz. Pál a természeti emberrõl, eladatva a bûnnek; – nem lakik bennem, azaz, testemben a jó. – Rom. 7,14.18. A héber szerint: telvék gyúladással.
Zsolt 37,9
A héber szerint: erõtlen vagyok, s egészen összetörettem.
Zsolt 37,9
szívem gyötrelme miatt.
Zsolt 37,10
elõtted tárva van minden ohajtásom.
Zsolt 37,11
nagy levertségem miatt nem is látok többé.
Zsolt 37,12
azaz: barátim ellenségeimmé lettek, s legközelebbvalóim eltávoztak tõlem. A szerencsétlenségben gyakran elhagynak barátink is, azért soha se bízzunk az emberekben. A héber szerint: Felebarátim szerencsétlenségemmel átellenbe állának (részvétlenûl), és kik mellettem stb.
Zsolt 37,13
A héber szerint: tõrt vetettek, – serénykedtek vesztemre.
Zsolt 37,13
rágalmat, hazudságot szólottak ellenem. Dávidnak sok ellensége volt, kik Isten ügye iránti buzgalmának ellenszegûltek, s ezért õt üldözték (21. v.). Mindarra, ki Isten országaért mûködik, hasonló sors vár, s azért mint Dávid, legyen készen az ellenségekre és ellenmondásokra.
Zsolt 37,14
ellenmondás nélkül hallgatám elleneim szidalmait. Dávid így viselé magát Szemei szidalmazásánál is. Lásd Kir. II. 16. r. 9-ik jegyz.
Zsolt 37,15
Boldog az, (úgymond sz. Ambrús), ki magát némává teszi, mint Dávid, és ki, mialatt ellenségei ellen hallgatást tart, megelégszik azzal, hogy Istennel beszélhet.
Zsolt 37,17
mi megtörténendett, ha tûrelmetlen lettem volna, mert akkor Isten elhagyván, nem szabadított volna meg szenvedéseimtõl.
Zsolt 37,17
dicsekszenek elhagyatottságommal. Némelyek a hébert így: Mivel mondottam: Ne örûljenek miattam, mikor lábam ingadoz, kik ellenem fölfuvalkodnak.
Zsolt 37,18
A szenvedést megtanúltam, s el vagyok rá készülve; elleneim által meg hagyom magamat aláztatni, habár kérem is, hogy kevélységöknek ne essem áldozatúl.
Zsolt 37,18
Bûneim miatti fájdalmam nem hagy el engem.
Zsolt 37,19
engesztelés által. Én megvallom bûneimet, s azokról mindenkor töredelmes szivvel s a bûnbánat gyümölcseivel akarok megemlékezni. (Sz. Ágost.).
Zsolt 38
Zsolt 38,1
Egy énekes neve. Lásd Krón. I. 16,41. Krón. II. 5,12. Etánnal egy és ugyanaz (Krón. I. 6,44.). Mások szerint: Iditun itt átalán utódai helyett tétetik (Krón. I. 25,3.).
Zsolt 38,2
erõsen eltökélettem.
Zsolt 38,2
õrizkedni fogok.
Zsolt 38,2
ha keserûség, vagy átalán akármi által kisértetni fogok, különösen látván az istentelenek elbizottságát, kik elõttem élnek. Vesd össze Zsolt. 36.
Zsolt 38,3
Jó szót sem szóltam; oly mély volt hallgatásom.
Zsolt 38,3
fölindúlt a gonoszok s a világ romlottsága fölött.
Zsolt 38,4
a szent harag tüze. Mások a héber szerint: Szivem égett keblemben, és hevemben (szivem belsõ fölindúlásában) tûz gyuladott.
Zsolt 38,5
Az Úrhoz fordúltam könyörögve.
Zsolt 38,5
Jelentsd ki nekem, meddig fogok még élni, hogy ebbõl reményt meríthessek szenvedéseimben.
Zsolt 38,5
életemben, s a szerint irányozza magát reményem.
Zsolt 38,6
A héber szerint: egy arasznyivá tetted napjaimat; rövid életre teremtél engem.
Zsolt 38,6
A héber szerint: hiúság minden ember, bármely erõsen áll is.
Zsolt 38,7
földi törekvés által, e világ javai után való szorgoskodás és járáskelés által.
Zsolt 38,8
A szent könyörgõ önmagának ad tanítást saját és minden ember életének rövidsége felõl; s ebbõl vesz alapot, hogy magát egészen Istennek adja át.
Zsolt 38,8
Az Úr legyen minden reményünk, miután õbenne vagyon egész valónk, életünk és lételünk. Lásd Ap.cs. 17,28. A héber szerint: És most mit várjak? Uram! tebenned van reményem.
Zsolt 38,9
a bûnösöknek és istentagadóknak (Zsolt. 13,1. 37,6.). Szabadíts meg engem minden vétkembõl; mert ezek miatt büntettél és aláztál meg engem annyira, hogy ellenségeimnek csúfjává lettem. A héber szerint …szabadíts meg engem, és ne tégy az istentelen csúfjává.
Zsolt 38,12
Valamint a pók, mialatt hállóját szövi martaléka megfogására, önmaga elfonnyad: úgy a világ fiai, a testi emberek is elvesztik minden lelki erejöket, midõn mohó vágygyal a földi javak után törekszenek, s azokat megnyerik. Más magyarázók így értelmezik: Midõn az ember vétkezik, te megbünteted õt, és eszközlöd, hogy lelke búban és fájdalomban epedjen el, mint a pók maga hállójában. A sz. atyák közõl többen a pókról vett hasonlatot a töredelmes bûnbánó lélekre alkalmazzák, mely magát mindentõl megfosztva, szent keservvel eltelve, egyedûl Istennek él.
Zsolt 38,12
a világi, érzéki dolgok miatt, melyek közönségesen bûnt és büntetést vonnak magok után. Vagyis: Hiábavalóság, ha az ember szenvedése miatti túlságos szomorkodástól magát elragadtatni engedi; jobb a te akaratodnak hódolni, Uram! és béketûrésben önmagával lenni. A héber szerint e vers: A te kezed fenyítéke alatt elfogytam. Mikor büntetéssel fenyíted az embert vétke miatt, szépsége elemésztetik, mint a molytól. Valóban mulandó minden ember!
Zsolt 38,13
szegény, hazátlan jövevény vagyok, kinek nincs állandó helye. (Móz. III. 25,23. Krón. I. 29,15. 7-ik jegyz. Zsid. 11,13.). Segítsd tehát a szegényt!
Zsolt 39
Zsolt 39,1
E zsoltárban Dávid hálát ad a nagy veszedelmekbõl történt megszabadúlásért és Isten jóságának csodáiért; igéri, hogy áldozat helyett hálaúl önmagát mutatja be, s háláját nyilvánosan kijelenti (1–12. v.). Ezután védelmet kér új ellenségei ellen, s erõs bizodalmában elõre látja szabadúlását. Az értelmezõk szerint, Dávid e zsoltárt Absalom általi üldöztetése után éneklé, vagy más szenvedései után, melyekkel teljes volt élete. Midõn azonban Dávid e zsoltárban könyörög, könyörgése kevésbbé önmagáé, mint inkább a Messiásé, kinek õ elõképe volt; mert e fölséges hála- és könyörgõ imádság szavainak teljes ereje inkább illik Jézus Krisztusra, mint ezt egyik részrõl sz. Pál tanítja (Zsid. 10,5–8.), és mint e zsoltár egész tartalma mutatja. E zsoltárt minden keresztény is imádkozhatja, ki nagy szomorúságban volt, s azért oka van hálát adni és könyörögni.
Zsolt 39,3
a sár és verem, képei a veszélynek (Zsolt. 68,3.)
Zsolt 39,3
A kõszikla jelképe a biztosságnak (Zsolt. 17,3.34.).
Zsolt 39,3
Igy imádkozhatott Dávid, Absalom fölötti gyõzelme után; Krisztus ellenségeitõl való megszabadúlása után. Sz. Jeromos és Ágoston szerint a könyörgõ keresztény itt az emberi természetre gondolhat, mely a bûnök sarából kivonatva, Krisztusra, a kõsziklára állittatott.
Zsolt 39,4
melyet hála lelkesített.
Zsolt 39,4
Szabadúlásomnak az leend következése, hogy sokan Isten barátivá lesznek. Krisztus megdicsõülésének volt ily következése.
Zsolt 39,5
azaz: Jehovah, t. i. ki jövendõben is lesz, az igéret teljesítõ Isten.
Zsolt 39,5
azaz: hamis istenekre, vagy, emberekre és mindarra, mi a gonoszoknál Isten helyét pótolja. A héber szerint …ki nem néz a kevélyekre és hazugokra.
Zsolt 39,6
végzéseidben. Mindenhatóságod és gondviselésed csodái fölülhaladnak minden emberi és angyali erõt és számlálhatlanok.
Zsolt 39,6
sok azon csoda.
Zsolt 39,7
Tulajdonképen: átfúrtad. A fül-átfúrás jelképes kifejezése a készségnek; azért a szolgának, ki állomásán meg akart maradni, az engedelmesség jeléûl jobb füle átfúratott. Lásd Móz. II. 21,5.6. Értelme: Nem áldozatot hanem enmagam megadását kivántad te hálaúl. Lásd Kir. I. 15,22. A Messiás szájában e szavak értelme ez: Hálaúl, oh Atyám! nem az ó szövetségi áldozatokat, hanem enmegadásomat, engedelmességemet kivántad. A zsidókhoz irt levélben 10,5. és a görög fordításban így van: „Testet pedig alkottál nekem“, mi egyre megy, csakhogy még világosabban jellemzi Krisztus önfeláldozását.
Zsolt 39,7
Az áldozatokról lásd Móz. III. 1.
Zsolt 39,8
hogy akaratodat teljesítsem.
Zsolt 39,8
a szentirásban, különösen Mózes könyveiben. Szó szerint: A könyv fején irva van felõlem; de a görög szó, melynek a latin „fõ“ felel meg, tekercset, hengert is jelent, azért igy fordítják némelyek: a könyvtekercsben stb.
Zsolt 39,8
A héber, szó szerint: irva van felõlem, azaz: számomra és rólam. Az elõbbi (számomra) Dávidról és minden jámborról, az utóbbi Krisztusról érthetõ, kinek élete, szenvedése és halála a szent könyvekben megjövendöltetett. Lásd Luk. 24,25–27.44. Ján. 5,39. 6,38.
Zsolt 39,9
Dávid és minden jámbor imádkozhatik igy, de különösen Krisztus imádkozhatott. Lásd Ján. 4,34. 5,30.
Zsolt 39,10
itéleteidet, azaz, irántam mutatott kegyelmeidet – hálaúl. A héberben szó szerint: Hirdettem az örömhirt (az evangéliomot) a nagy gyülekezetben; tehát különösen Krisztus prédikálásáról van szó.
Zsolt 39,11
Itt végzõdik a hála a vett jótéteményekért, és kezdõdik a könyörgés segélyért a jövõ szenvedésekben. Krisztusra vonatkozólag, vagy az õ utolsó kinszenvedéseit érthetjük, vagy anyaszentegyháza szenvedéseit és üldöztetését, melyeket õ elõre lát, s azokat tulajdon szenvedéseiûl tekinti.
Zsolt 39,12
Mások szerint: hûséged.
Zsolt 39,13
tulajdonképen azok büntetései. Vesd össze Zsolt. 30,11. A Messiás a mi bûneinket magáéinak tekintette.
Zsolt 39,13
a fájdalomtól, vagy: nem nézhettem azokra az utálat miatt; vagy: nem láthattam át a sokaság miatt; – s ez utóbbi valószinûbb.
Zsolt 39,16
Mások a héber szerint: Rémûljenek el szégyenök miatt.
Zsolt 39,16
Lásd Zsolt. 34,21.
Zsolt 39,17
az üdvözítõt és az üdvintézetet.
Zsolt 40
Zsolt 40,2
Ki részvéttel van iránta.
Zsolt 40,4
midõn betegségbe esik.
Zsolt 40,4
jóra fordítod. Fájdalma ágyát, bármily gyakran legyen beteg, Isten örömre változtatja (Ágost.).
Zsolt 40,5
A sz. zsoltáros most saját szenvedéseirõl beszél, melyek alatt talán valamely betegséget ért; és megmutatja, hogy nem tapasztalta azon részvétet, melyért Isten a részvevõket megáldja.
Zsolt 40,6
Midõn szerencsétlenségben voltam, és inségemet Istennek panaszoltam, felebarátimnál nem találtam könyörûletet, hanem kárörömet.
Zsolt 40,7
Mást beszélt, mint gondolt, tehát hasztalanságot, hiábavalóságot; hamis részvétet mutatott.
Zsolt 40,7
Vizsgálódik, mi roszat vehetne észre a szenvedõn, hogy azt másoknak kivûl elmondhassa.
Zsolt 40,9
istentelen cselekedetet, gonosz tettet.
Zsolt 40,9
Ármányaiknak áldozatúl kell-e esnem? Mások a hébert, mint az ellenségek szavait adják: Veszélyes dolog van végezve felõle; õ fekszik, és nem kel föl többé.
Zsolt 40,10
barátom.
Zsolt 40,10
Szó szerint a héberben: fölemelte sarkát ellenem (a lóról kölcsönzött kép, mely ellenét így támadja meg.) Jézus e szavakat (Ján. 13,18.) az árúló Júdásra alkalmazza. Lásd Ap.cs. 1,16. is. Dávid élete több tekintetben prófétai elõképe volt Jézus életének, azért ütnek össze Krisztus érzelmei, viszontagságai és szenvedései a jámbor királyéival.
Zsolt 40,11
a mint megérdemlették, s mint az igazság kivánja. E kifejezés nem jelent boszúvágyat. Dávidnak fejedelmi kötelessége volt a király ellenségeit, mint Isten ellenségeit, elrettentõ módon büntetni.
Zsolt 40,12
azaz: nem fog rajtam teljes gyõzelmet venni.
Zsolt 40,13
Mások szerint: ártatlanságomban, épségemben.
Zsolt 40,13
szined elé állítottál mindörökké.
Zsolt 40,14
Itt végzõdik a zsoltárok elsõ könyve (Lásd a bevezetést). Hasonló dicséret-kifejezések találhatók a többi könyvek végein is, t. i. a 71. 88. 105. és 150. zsoltárokban.
Zsolt 41
Zsolt 41,1
Azaz, Dávid tan-zsoltára éneklésül Kóre fiai számára. Kóre levita utódai énekesek voltak. Lásd Móz. IV. 16. s köv. 26,11. Krón. I. 9,22. Krón. II. 20,19. Az értelmezõk véleménye szerint, Dávid e zsoltárt Absalom elõli futásakor szerzette, midõn távol a szent hajléktól, ellenségei által erõsen szorongattatott.
Zsolt 41,3
a szent frígysátorban.
Zsolt 41,4
Gúnyolódva mondták ellenségeim: Hol vagyon a te Istened? mily roszúl jutalmaztatik jámborságod? õ nem tud, vagy nem akar segíteni.
Zsolt 41,5
panaszokra fakadok azon fájdalom miatt, hogy távol vagyok az Isten házától, melyben szokásom szerint ajtatosságomat végezni szeretném.
Zsolt 41,5
Dávid akkor a Jordánon túl volt.
Zsolt 41,5
Némelyek a hébert így …lelkemet (panaszkodva, és pedig a fölött) mint mentem különben a néppel, ballagtam vele az Isten házába az ünneplõ sokaság öröm- és dicsérõ éneke között.
Zsolt 41,6
Dávid erõsíti magát bizalma által, s biztos reményt táplál a segély felõl. Vesd össze Kir. II. 15,25.
Zsolt 41,6
szabadítóm (Zsolt. 79,17.)
Zsolt 41,7
a hová Absalom elõl futott. Lásd Kir. II. 17,22.
Zsolt 41,7
A Libanon keleti láncza, az Antilibanon, mely Hermonnak neveztetik, leágazik mélyen dél felé Jordán keleti tartományába, hol Dávid tartózkodott.
Zsolt 41,7
A héber szerint: Mizar hegyérõl; ez lehetett ama hegy neve, melyen Dávid tartózkodott. E vers értelme: Mélyen le vagyok alázva, ezért esik különösen nehezemre távolléted, itt ez idegen, puszta tartományban. A könyörgõ keresztény a bûn és inség földére gondol, melyet elhagyni óhajt.
Zsolt 41,8
egyik szerencsétlenség a másikat éri.
Zsolt 41,8
mikor itéleteid elétörnek.
Zsolt 41,8
minden csapást rám eresztesz.
Zsolt 41,9
Különben, midõn még szerencsés voltam, Isten irgalmas volt hozzám nappal, és elhalmozott jótéteményeivel, úgy hogy az által kötelességemmé lett õt éjjel dicsérni.
Zsolt 41,10
A héber szerint: kõsziklám vagy.
Zsolt 41,11
az én erõm.
Zsolt 41,11
Most, a szenvedés jelen idejében, mikor ellenségeim szorongatnak, panaszszal vagyok kénytelen Istenhez fordúlni.
Zsolt 41,12
Dávid ismét bátorítja magát, és bizodalom támad benne (6. v.).
Zsolt 42
Zsolt 42,1
E zsoltár, úgy látszik, folytatása az elõbbinek, mint az 5. v. (Vesd össze Zsolt. 5,6.12.) kitûnik. Az imádkozó szabadúlásért könyörög ellenségeitõl, és visszatérésért Jerusalembe a szent hajlékhoz. A könyörgõ keresztény itt a világból való kiválására, lelki üdve ellenségeire, s az igazak gyülekezetébe leendõ fölvételre gondolhat.
Zsolt 42,1
Mások szerint: a szeretetlen néptõl, elleneimtõl (Zsolt. 41,11.) – szabadíts meg.
Zsolt 42,3
kegyelmedet, ez fog engem elvezetni stb.
Zsolt 42,3
Sionra Jerusalembe, hol a szentély van. Magasb értelemben: az anyaszentegyházba, a tökéletesség hegyére.
Zsolt 42,4
megújit, ifjúvá tesz lélekben. A héber szerint: ki örömem és vigaságom.
Zsolt 42,5
Azaz: szabaditóm (itt az arcz személy helyett van).
Zsolt 42,5
Az anyaszentegyház e zsoltár szavait mondatja papjaival, mielõtt az oltárhoz föllépnek. Mi által ezek Dávid helyzetébe lépnek, s mint õ, bûneik miatt mintegy számüzöttekûl tekintik magokat a szentélytõl, szabadúlásért könyörögnek az általános romlásból, világosságot és kegyelmet kérnek az Istentõl, hogy a tökéletesség hegyére följuthassanak, s végre bátoritsák magokat s mind a hiveket, hogy bízzanak Istenben, ki eléggé hatalmas a romlásból és inségbõl mindenkit kirántani.
Zsolt 43
Zsolt 43,1
Lásd Zsolt. 41. A héber szerint: A karelnöknek, zsoltár Kóre fiai számára. E zsoltár egy jámbornak könyörgése segélyért valamely nagy legyõzetés után, melyet a választott nép elleneitõl szenvedett. – E zsoltár igen alkalmas azok szájába, kik a vallásért ûldözést szenvednek. Vesd össze Rom. 8,36.
Zsolt 43,2
Lásd Móz. V. 6,21. s követk.
Zsolt 43,3
az atyákat.
Zsolt 43,4
atyáinkat.
Zsolt 43,4
a te kegyelmed. Lásd Józ. 2,9.
Zsolt 43,5
Azaz: eszközölj üdvöt Jákob utódai között, segíts minket!
Zsolt 43,6
szétverjük, szétdöfjük.
Zsolt 43,6
A héber szerint: letiporjuk.
Zsolt 43,8
Nekünk is ily érzülettel kell birnunk, úgymond ar. sz. János, üdvösségünk elleneit illetõleg; ne fegyvereinkben, azaz erõnkben vagy igazságunkban, hanem egyedül Istenünk irgalmában bízzunk.
Zsolt 43,9
teneked.
Zsolt 43,12
sokat adtál közõlünk fogságra.
Zsolt 43,13
A mit nem becsülnek, azért csekély árt adnak. Értelme: Te megengedéd, hogy mint rabszolgák elajándékoztassunk, vagy csekélységért eladassunk. A héber szerint: Semmiért adtad el népedet, és nem emelted föl árát, vagyis, a legcsekélyebb áron adattad el.
Zsolt 43,15
Lásd Zsolt. 21,8.
Zsolt 43,17
hogy szidalmazóimat és káromlóimat hallanom, elleneimet és üldözõimet látnom kell.
Zsolt 43,18
figyeltünk törvényedre.
Zsolt 43,19
S te minket utadról, a szerencse útjáról mégis el hagytál térni. A héber szerint …szivünk, nem tért el lépésünk utadról.
Zsolt 43,20
sötétség, szerencsétlenség.
Zsolt 43,22
Lásd Rom. 8,36. Sz. Pál e helyet azon üldözésekre vonatkozólag alkalmazza, melyeket az elsõ keresztényeknek szenvedni kellett. Értelme: Távol legyen, hogy Istent elfeledjük, sõt inkább feláldozzuk magunkat érette és religiójáért.
Zsolt 43,25
egészen lenyomattunk.
Zsolt 44
Zsolt 44,1
Jobb emberekké lesznek s egykor dicsõségesen át fognak változni. (Lásd Kor. I. 15,51.). Nem fognak mindnyájan dicsõségesen átváltozni, hanem csak azok, kik az ó emberbõl cselekedeteivel együtt kivetkeztek, és ujba öltöztek. (Jerom.).
Zsolt 44,1
a szerelmesre, az örök Atya egyetlen fiára (Jerom.). A héber szerint e vers: A karelnöknek sosanimra (mi valószinüleg a liliomhoz hasonalaku hangszer volt) Kóre fiai számára, tanító- és szeretet-ének. E zsoltárban a sz. énekes egy királyhoz szól, magasztalja annak dicsõségét; azután a királynéról szól, leirja azon fényt, melylyel ez a király elé vezettetik; végre a király maradékait említi, kik uralkodni fognak az egész földön. Hogy ezen király a Messiás, már a régi zsidók elismerték; de ez leginkább megerõsíttetik a zsidókhoz irt levél (1,8.9.) bizonysága által, hol a Messiásnak minden angyalok fölötti fönsége e zsoltárból mutattatik meg; azután bizonyítja ezt maga e zsoltár tartalma, a mennyiben e királyt oly tulajdonokkal birónak mondja, melyek semmi földi királyra nem alkalmazhatók.
Zsolt 44,2
Mások szerint: szivem fölforr.
Zsolt 44,2
Némelyek az értelmet így adják: énekemet a király elõtt mondom, költöm.
Zsolt 44,2
Nyelvem oly sebesen szól, mint a gyorsíró tolla ír. A próféták a Szentlélektõl lelkesíttetve sebesen szólnak, a nélkül, hogy hosszasan gondolkoznának. Lásd Jer. 36,18.
Zsolt 44,3
különösen lelkedre nézve (Ar. sz. János). Vesd össze Zsid. 7,26. A legfõbb és valódi szépség, úgymond sz. Ágoston, abban áll, ha valaki igaz.
Zsolt 44,3
Vesd össze: Luk. 4,22. 24,19. Ján. 7,46.
Zsolt 44,3
A lelki szépség, erényeid miatt boldoggá tett téged az Isten mindörökké.
Zsolt 44,4
A kard az Isten igéje (Efez. 6,17.), mely Krisztus szájából jõ (Jel. 19,15.).
Zsolt 44,5
a Lélek hatalmával (3. v.).
Zsolt 44,5
Mások szerint: feszítsd az íjat.
Zsolt 44,5
mert Krisztus Jézus országa az igazság és erény országa, s nem a kardé és erõszaké. Izai. 11,5.
Zsolt 44,5
ily lelki uralommal csodákat fogsz tenni. A héber szerint: Kösd fel oldaladra kardodat, oh hõs! dicsõségedet és ékességedet, igen, ékességedet. Járj szerencsésen a hûség- szelídség- és igazságért. És rettenetesekre fog téged jobbod tanitani.
Zsolt 44,6
a kegyelem nyilai. Ilyen nyil érte sz. Pált, ki dühöngõ ellenségbõl barátjává lett a királynak (Ar. sz. János).
Zsolt 44,7
Sz. Pál (Zsid. 1,8.9.) ezen helybõl, hol a Messiás Istennek neveztetik, következteti annak minden angyalok fölötti fönségét. Mások így fordítják: az Isten a te széked mindörökké. Azonban e fordítás nem csak mind a régi értelmezõkkel, különösen pedig a zsidókhoz irt levél tekintélyével, hanem az eredeti szöveg világos szavaival is ellenkezik. Mások e szót „Isten“ (héber szerint: Elohim) „fejedelem“ jelentésben veszik, mennyiben az ó szövetségben az elõljárók isteneknek (Elohim) is neveztetnek (Vesd össze Móz. II. 21,6. Móz. V. 19,17-el); hanem azon zsoltárokban, melyek Kóre fiainak czimeztetnek, az Elohim-név kizárólag Isten nevéül vétetik; egyébiránt a zsoltárokban másutt is adatnak isteni tulajdonok a Messiásnak. Lásd Zsolt. 2. és 109.
Zsolt 44,8
inkább, mint egyéb fejedelmeket; vagy: inkább, mint minden hivedet, mint násznépedet. Máté 25,1. Ján. 3,29.34. Valamint a király Krisztusnak, azaz, fölkentnek hivatik, úgy neveztetik minden hive kereszténynek, azaz, fölkentnek; mindnyájan fölkenetnek kegyelemmel, de õ mindenek fölött, mint a testület feje.
Zsolt 44,9
drága keleti illatszerek – jelképei a jócselekedeteknek.
Zsolt 44,9
a ruházatban, mely elefántcsont-házakból (vagy tartókból) vétetik. Lásd Kir. III. 22,39. Az értelmezõk itt a ruházatot Jézus Krisztus emberi természetére magyarázzák, mely a boldogságos Szûznek elefántcsont- azaz, legtisztább s legnemesebb testébõl vétetett. A lauretomi litániában Mária elefántcsontból való toronynak neveztetik.
Zsolt 44,10
Ilyen illatszerekkel örvendeztettek vagy ajándékoztak meg téged a menyekzõre hivatalos választott lelkek, midõn pompás fejedelmi táborodba jöttek. A héber szerint: ruházatodban. Az elefántcsont-házakból hangszerek gyönyörködtetnek téged. Királyleányok vannak drágaságaid között. Mások másképen.
Zsolt 44,10
a jegyes, Krisztus Jézusnak a pogányokból gyûjtött egyháza; szorosabb értelemben, minden jámbor lélek, mennyiben az, mi a szent községrõl mondatik, minden egyes élõ tagjára is alkalmazható.
Zsolt 44,10
A héber szerint: ofiri aranyban, legfinomabb aranyban (Kir. III. 9,28.). Arany alatt a sz. atyák a szeretetet értik, melyben az anyaszentegyház él.
Zsolt 44,10
A különféle színek alatt, melyekkel az aranyos ruházat tündöklik, a sz. atyák a különféle erényeket értik, melyek a szeretetben mind egyesûlnek.
Zsolt 44,11
A sz. zsoltáros itt az anyaszentegyházhoz (20-ik jegyz.) s így minden hivõ lélekhez is szól.
Zsolt 44,11
Halljad a võlegény szavát; nézd, mit tõn érted; engedelmeskedjél neki; feledd el a világot, melyet elhagytál; tégy le a testi szeretetrõl, mely téged családodhoz kapcsol, és akadályoz, hogy a mennyei Atyát valóban szerethesd.
Zsolt 44,12
A héber szerint: ékességedet; mivel õ urad (mi a héberben ugy iratik, hogy egyszersmind Istent kell alatta érteni), azért imádjad õt.
Zsolt 44,13
a gazdag világváros, Tírus alá vetett népek és városok stb. A héber szerint: Tírus leány, azaz Tírus-város.
Zsolt 44,13
A leggazdagabb népek, fejedelmek és királyok nem csak a királyhoz hanem jegyeséhez, az anyaszentegyházhoz is ajándékokkal fognak járúlni, és kegyelmeiért könyörögni. Ezt az értelmezõk azon kegyelemkincstárra magyarázzák, mely az anyaszentegyházban van letéve, melyet a hivek kérnek, keresnek.
Zsolt 44,14
A Krisztus jegyesének szépsége belsõ, szivbeli szépség (Pét. I. 3,3.4. Efez. 5,27.). Azért mondatik az igaz keresztényekrõl, hogy külsõleg megvetett csekélyeknek látszanak, de belûl mindenik Jézusnak tetszõ, dicsõ jegyes, korona és ékszer.
Zsolt 44,14
Lásd 10. v. A héber szerint: arany van szõve ruhája közé. Hímzett ruhákban vitetik a királyhoz. Utána stb.
Zsolt 44,15
oh király! a személycsere igen gyakori a zsoltárokban.
Zsolt 44,15
Krisztus anyaszentegyházába a népek lassankint mind bemennek.
Zsolt 44,17
a patriarkák helyett t. i. hozzájok hasonló, ugyanoly jelességgel biró fiaid lesznek. A magyarázók e fiak alatt az apostolokat és tanítványokat értik, kik a Messiás isteni küldöttségének elsõ gyümölcsei voltak. Vesd össze Izai. 8,18.
Zsolt 44,18
A héber szerint: Megemlékezem stb. a zsoltáros szól.
Zsolt 45
Zsolt 45,1
A titok alatt, melyeket e zsoltár tartalmaz, a sz. atyák Isten oltalmát értik, melylyel õ anyaszentegyházát az idõk viszontagságai és sok ellensége üldözései ellen védi. Mások a héber szó (Alamot) alatt hangszert értenek, és így fordítják: Alamot kiséretében éneklendõ zsoltár. Krón. I. 15,20. E zsoltár örömteljes hálát tartalmaz a harcz nagy veszedelmében nyert segélyért, bizalommal a maradandó védelemre. A keresztény minden, kivált az anyaszentegyház szükségében imádkozhatja.
Zsolt 45,3
helyébõl változnék is.
Zsolt 45,3
a tenger közepébe.
Zsolt 45,3
sülyednek.
Zsolt 45,4
Mások szerint: zajongása, háborgása miatt.
Zsolt 45,5
E nagy vizek (veszélyek) rohama az Isten városát (az anyaszentegyházat) nem fogja elrémíteni, hanem megörvendezteti, mert azok által próbáltatik, tisztíttatik és megszenteltetik. Mások így értelmezik: Azután ellentétben a dühöngõ tengerrel egy csendes folyó (a béke) fogja Isten országát megörvendeztetni és megszentelni. Mások szerint: Azután e külsõ veszélyeknél az isteni tudomány folyója (Izai. 12,3. Ezekiel 47,1. Jel. 22,1.) fogja megörvendeztetni Isten anyaszentegyházát.
Zsolt 45,5
A héber szerint …városát, a Fölséges lakhelyeinek szentélyét.
Zsolt 45,6
jókor, mindjárt. Lásd Zsolt. 29,6. Mások szerint: kora fölébredés és imádság által az Istenhez.
Zsolt 45,7
s ez által nagy veszélyekben voltunk.
Zsolt 45,7
csendet parancsolt, és engedelmeskedtek. Lásd Kir. I. 2,10.
Zsolt 45,9
a lecsendesített népek között.
Zsolt 45,10
Õ az, ki minden idõben s minden helyen határt vet a hadaknak.
Zsolt 45,11
e csodatettek. Mások szerint: Hagyjatok fel (népek!) és nézzétek.
Zsolt 46
Zsolt 46,1
E zsoltár hála-ének gyõzelem után, oly alkalommal, midõn a frigyszekrény a táborból ismét visszavitetett Sion hegyére. Magasb értelemben, e zsoltár örvendezés a diadalmaskodó, az égbe fölmenõ s az Atya jobbján uralkodó Üdvözitõ fölött.
Zsolt 46,2
Lásd Kir. IV. 11,12.
Zsolt 46,4
Mit e zsoltár a kivivott gyõzelemrõl mond, legteljesebb értelemben mondható Krisztus gyõzelmérõl. Tizenegy szegény, tudatlan halász által vetette alá Krisztus a pogányokat elõször Judeában alapított anyaszentegyházának, az õ országának.
Zsolt 46,5
Mások szerint: minket választott örökségeül, azaz, megerõsitett minket országunkban, melyet a földön lakhelyéül szemelt ki.
Zsolt 46,5
minket, Jákob dicsõ ivadékát.
Zsolt 46,6
fölment Sion hegyére, mikor a frigyszekrény visszahozatott. Magasb értelemben az Krisztusról szól, ki diadalmas kereszthalála után fölment a mennyekbe, hogy Atya jobbjára ülvén, országában az uralkodást átvegye. Vesd össze Zsolt. 67,19.
Zsolt 46,8
A héber szerint: Énekeljetek neki bölcs énekkel.
Zsolt 46,10
megismerik az igaz Istent, s gyakorolják az igaz religiót. A héber szerint: Egybegyülnek Ábrahám Istenének népéhez. Mi ugyanegy.
Zsolt 46,10
mert a fejedelmek (az által, hogy népeikkel Isten országába térnek), nagy méltóságra jutnak. A héber szerint: mert Istenéi a föld fejedelmei, õ igen fölmagasztaltatott.
Zsolt 47
Zsolt 47,1
napján éneklendõ. E zsoltár hálaének Jerusalem gyors megszabaditásaért a hatalmas királyok megrohanásaitól. Talán a Krón II. 20. eléadott történetre vonatkozik.
Zsolt 47,2
Isten nagy és dicsérendõ mindenütt, de különösen az õ szent városában, mely az anyaszentegyház elõképe volt, kegyelmének csodái által.
Zsolt 47,3
A héber szerint: Szépen emelkedik az egész föld örömére Sion hegye. Vesd össze Jerem.sir. 15.
Zsolt 47,3
Sion hegyén éjszak felé volt Jerusalem felsõ városrésze.
Zsolt 47,4
A héber szerint: Isten, mint oltalom, ismeretes palotáiban.
Zsolt 47,5
Jerusalem ellen. Lásd 1-sõ jegyz.
Zsolt 47,5
A héber szerint …összegyûltek s egyszersmind eltûntek. Lásd Krón. II. 20,16–22.
Zsolt 47,6
A héber szerint: futásnak eredtek.
Zsolt 47,8
A héber szerint: keleti szél.
Zsolt 47,8
A Tarzisba (Tartesszusba Spanyolországba) járó hajók a legnagyobbak közé tartoztak, s azért itt az erõsség és nagyság jelképeiül hozatnak föl. Te megsemmisítetted a királyok erejét és hatalmát, kik Jerusalem, a szent város ellen indúltak.
Zsolt 47,9
A mint megigértetett, hogy Isten városa örökké fog tartani, úgy látjuk azt jelenleg.
Zsolt 47,10
kérésünk meghallgattatása által. A héber szerint: Elmélkedünk, Isten, jóságodról templomodban.
Zsolt 47,11
Némelyek így fogják föl értelmét: a mely mértékben ismeretes lesz neved, úgy fog terjedni dicséreted is.
Zsolt 47,12
városai.
Zsolt 47,12
Az egész ország örvendjen a nagy diadal fölött.
Zsolt 47,13
A zsoltáros fölhivása a szent város szépsége- és erõsségének szemlélésére, hogy arról az utódoknak beszélni lehessen.
Zsolt 47,13
Járjátok körül a várost.
Zsolt 47,13
Vagy: beszéljetek tornyairól. – A kikiáltások keleten magas helyekrõl történtek.
Zsolt 47,14
Mások szerint: bástyáira vagy sánczaira, nézzétek egyenkint házait stb. Magasb értelemben: Adjátok meg sziveteket Isten országa hatalmának.
Zsolt 47,15
Némelyek szerint: mindhalálig. Mások szerint: halálon túl is.
Zsolt 48
Zsolt 48,1
A sz. zsoltáros fölhí e zsoltárban minden népet azon tanitás hallgatására, melynélfogva a jámbornak nincs oka nyugtalankodni, ha látja a gonoszok szerencséjét, miután ezek sorsa örök halál. Vesd össze Zsolt. 33.
Zsolt 48,3
Szószerint: emberek és férfiak fiai, azaz némelyek szerint: közrendûek és elõkelõk.
Zsolt 48,5
jelentés- és titokteljes beszédre. Arra fogok figyelni, mit nekem a szent lelkesedés sugal.
Zsolt 48,5
a nyert sugalatot hárfazengés mellett jelentem ki.
Zsolt 48,6
a szerencsétlenség napján.
Zsolt 48,7
Féljek-e, tévútra hagyjam-e magamat vezettetni, ha gonosz ellenségeim szerencsében és gazdagságban élnek? Ez a kérdés, melyet a zsoltáros föltesz. A felelet: Nem; mert e gazdagok szabadúlás nélkül örök halállal halnak meg. A zsoltáros példabeszédnek nevezi feleletét. (Lásd Mózes IV. 23. 4-ik jegyz.), mert azon kivûl, mit egyenesen mond, még mást is jelent. Egyenesen tanítja, hogy e gazdagok csakhamar meghalnak, s ezáltal mind elvesztik azt, mivel bírtak; azután értésünkre adja: hogy az istentelen gazdagok, szabadúlás nélkül, örök halállal halnak meg (20. v.), az igazak pedig az örök kárhozattól meg fognak mentetni (16. v.).
Zsolt 48,8
E hatalmas gazdagokat semmi ember sem szabadíthatja meg a haláltól, mikép hagyjam tehát magamat tévútra vezettetni?
Zsolt 48,8
a halálért.
Zsolt 48,9
hogy õt megváltsa.
Zsolt 48,10
Mások szerint …váltságárat, hanem (a megváltandó) örökké fog fáradni, és mégis élni; azaz: örökké gyötörtetni, és mégis élni (sz. Jerom.).
Zsolt 48,11
t. i. egyike amaz önmagokban elbízott gazdagoknak.
Zsolt 48,11
nem gondol a halálra, bár látja, hogy meghalnak a bölcsek is, kik nálánál inkább megérdemlették, hogy éljenek.
Zsolt 48,11
Némelyek a héber szerint …9. sem lelke váltságárát, õ (a megváltatni akaró ember) lemond arról mindenkorra, 10. hogy (a megváltandó) örökké éljen, s ne lássa a sírgödröt. 11. Õ látja azt; mert a bölcsek meghalnak, az esztelen és bolond együtt vesznek el.
Zsolt 48,13
nem gondol a halálra és mulandóságra.
Zsolt 48,13
A héber szerint: de az ember, ki tisztességben van, nem marad meg abban; hasonlít az állatokhoz, melyek megöletnek.
Zsolt 48,14
tetteikkel utódaiknál.
Zsolt 48,15
Amaz esztelenek, és kik bennök tetszést találnak, meghalnak vakságukban minden gazdagságuk és kevélységök mellett is.
Zsolt 48,15
mily gyors a változás!
Zsolt 48,15
végre diadalmaskodnak gyakorta már e földön, de a más világon mindig. A héber szerint: Csakhamar rájok (sírjaikra) lépnek az igazak.
Zsolt 48,15
szabadításuk.
Zsolt 48,15
A héber szerint: lakhelyök nem lesz.
Zsolt 48,16
az Isten megment engem a halál hatalmából, bármint törjenek is elleneim életemre, én túlélem õket; értsd egyszersmind a lelki halált és az örök életet.
Zsolt 48,16
A héber szerint: õ felfog engem.
Zsolt 48,17
Ne hagyd magadat tévútra vezettetni, ha igaztalan gazdagok szorongatnak. A sz. zsoltáros következést von, miután a kérdést magának föltette (6. v.) és arra megfelelt 8–16. v.
Zsolt 48,18
vigasztald magadat e gazdagok mulandóságával.
Zsolt 48,19
Istenhez szól a zsoltáros.
Zsolt 48,20
a pokolba.
Zsolt 48,21
Intõ visszapillantás ama megvakított gazdagok szerencsétlenségére. A héber szerint: Az ember, ha tiszteletben van, és értelme nincs, hasonlít az állatokhoz, melyek megöletnek.
Zsolt 49
Zsolt 49,1
Szerzõje Azaf; mások szerint Dávid, ki Azafnak, karvezetõi egyikének (Lásd Krón. I. 16,5. 25,1. s köv.) adta azt elõéneklésre. Isten e zsoltárban mint biró jelen meg, s roszalja a csupán külsõkben nyilatkozó jámborságot, valamint a törvény holt ismeretét a nélkül, hogy megtartatnék. Krisztus is így fog egykor megjelenni, miért a sz. atyák e zsoltárt az utolsó itélet jövendöléseûl tekintik.
Zsolt 49,1
azaz: Isten a biró. Vesd össze Móz. II. 21,6. Móz. V. 19,17.
Zsolt 49,1
A föld lakóit tanúkúl és itéletre.
Zsolt 49,2
Az õ szent hegyérõl, mely elõképe anyaszentegyházának és a mennyei Jerusalemnek, jelen meg Isten dicsõségében (Ar. sz. Ján.).
Zsolt 49,4
Mi itt (vesd össze Móz. II. 19,16.) közvetlen Izrael Istenérõl mondatik, hogy a hegyrõl szól, s mint rettenetes bíró megjelen, – egyszersmind Krisztusra vonatkozik, ki a mennyei Sionból nyilvános dicsõségben az angyalok harsona-zengése közt lejövén, minden embert itéletre von, hogy a jókat elkülönözze a gonoszaktól (Sz. Jerom. Ágost. Cirill.).
Zsolt 49,5
azaz: bár egybegyûlne az õ szövetségének népe (Móz. II. 24,8.) tõle itéletet és tanítást veendõ. A hivatalosak szenteknek mondatnak megszégyenitésûl, miután belátják, hogy e névre nem méltók (Ar. sz. János.). Mások szerint e versben a szentek, kik az Isten szövetségét hiven megtartották, fognak meghivatni, hogy tanúskodjanak, s együtt itéljenek.
Zsolt 49,7
kijelentem neked magamat.
Zsolt 49,8
mintha azokat nem mutattad volna be.
Zsolt 49,8
ti nekem mindenkor áldoztatok.
Zsolt 49,9
Nincs szükségem áldozat-borjakra.
Zsolt 49,10
A héber szerint: a barmok a hegyeken ezrenkint.
Zsolt 49,11
A héber szerint: a mezei marha enyém.
Zsolt 49,14
Mások szerint: a hála áldozatát.
Zsolt 49,14
Pusztán külsõ jámborságod, belsõ jószándék nélkül bemutatott áldozataid helyett, inkább szíved õszinte háláját áldoztad, s föltett jószándékaidat teljesítetted volna, ha tetszésemet akartad megnyerni. (Ar. sz. Ján. Euzeb.).
Zsolt 49,16
Ahhoz pedig, ki nem tart ily belsõ isteniszolgálatot, és nem teljesíti a törvényt, hanem csak szájában hordja, az ily képmutatóhoz így szól az Isten stb.
Zsolt 49,16
parancsaimat.
Zsolt 49,16
religiómat.
Zsolt 49,17
hátad mögé vetetted.
Zsolt 49,20
társaságba többekkel.
Zsolt 49,20
rágalmaztad õt.
Zsolt 49,21
hogy helyeslem, a mit cselekszel.
Zsolt 49,22
Oh Isten kimondhatlan jósága! kiált föl ar. sz. János, hogy még az utolsó birói szó elõtt is int minket az e zsoltárban kijelentett igazság komoly megfontolására, miszerint semmi külsõ tisztelet nem szerez nekünk Isten elõtt megigazúlást, ha ahhoz bensõ szívjámborságot nem kapcsolunk.
Zsolt 49,23
E vers az egész zsoltárnak rövid foglalatja.
Zsolt 50
Zsolt 50,2
A zsoltáros könyörög bûnei bocsánatáért, bensõ átváltoztatásért és az Isten városa fölépüléseért, hogy áldozata kedvesen fogadtassék.
Zsolt 50,3
Dávid királynak a házasságtörés és gyilkosság bûnét, miután töredelmesen megvallotta, az Isten megbocsátá (Kir. II. 12,13.); mégis Dávid ismételve könyörög irgalomért, mert a bûnbocsánat után is sok marad hátra, mit az isteni irgalomnak kell kiírtani, t. i. a gonosz kivánság s a bûn következései átalában (Ar. sz. Ján. Theod.).
Zsolt 50,4
vedd el azok minden nyomát lelkembõl, minden gonosz hajlamot, melyek azok által támadtak, vagy gyarapodtak.
Zsolt 50,5
A bûn elismerése jó jel, mert hol a fájdalom érezhetõ, ott még az élet is észrevehetõ (Ambr.).
Zsolt 50,5
Mindig szemeim elõtt lebeg. Mások szerint …bûnöm ellenem van szüntelen, azaz, vádol engem szüntelen, és bûnbánatra ösztönöz.
Zsolt 50,6
Ámbár vétkeim által felebarátomat is megbántottam, de ezen bántalom egészen elenyészik a mellett, melyet én neked, végtelen szentségnek és jóságnak okoztam.
Zsolt 50,6
A bûnöknek, melyekkel különösen ellened vétettem, következése az: hogy a bûn elengedésérõl és büntetésérõl tett igéreteid és fenyegetéseid igazaknak találtatnak, s te ez által gyõzelmet nyersz azon ellenségek fölött, kik téged igaztalanságról vádolni merészlenek. Vagy: bûnöm által igazvoltod még inkább napfényre jõ (Ar. sz. Ján.), részint az irgalom által, melynélfogva bocsánatot nyertem, részint az ideiglenes büntetések által, melyeket szenvednem kell, úgy hogy téged valóban mint igazat, mint szigorút s egyszersmind kegyest ismernek meg ellenségeid.
Zsolt 50,7
Bocsáss meg! mert ime gyarló bûnös vagyok.
Zsolt 50,7
bûnnel terhelve fogana engem méhében már természeténél fogva bûnös anyám. Ezen bûn alatt a régi zsidó úgy mint keresztény értelmezõk mindnyájan az eredeti bûnt értik, melylyel a bûnös Ádámtól lett testi származás által minden ember be van szennyezve (Ján. 3,6.). Mondatik „bûnökben“, mert az eredeti bûn gyökere minden véteknek: a héber szöveg határozottabban mondja: „bûnben“.
Zsolt 50,8
Bocsáss meg! mert te az õszinte megvallást mindig szeretted, s hozzám különösen kegyesnek mutattad magadat bölcseséged titkainak közlése által.
Zsolt 50,8
A héber szerint: Ime te az igazságot szereted a szivben, taníts meg engem a titkos bölcseségre, azaz, hogyan lehessek jobb emberré.
Zsolt 50,9
Tisztíts meg engem és megtisztúlok. E kifejezés: „Hints meg engem izsóppal“ képleg használtatik itt e helyett: „Tisztíts meg“, mivel a bélpoklosok megtisztitásához az izsóp lényegesen szükséges volt. Lásd Móz. III. 14,6. Móz. IV. 19,6.18. Egyébiránt az izsóppal hintés elõképe volt a Krisztus Jézus vére által való megtisztúlásnak. Zsid. 9,10.12. A keresztény tehát ezen szavaknál ama szentséges vérre gondol, melyben engesztelést talál.
Zsolt 50,9
Lásd Jel. 7,74.
Zsolt 50,10
Engedd bensõleg értenem: hogy bûneim bocsánatot nyertek (sz. Jerom. Theod.).
Zsolt 50,10
s az örömtõl ismét föléledek, miután a fájdalomtól egészen leverettem.
Zsolt 50,12
az õszinte, egyenes; a héber szerint: erõs, föltételeiben állhatatos lelket.
Zsolt 50,14
váltságod, üdvözitõ kegyelmed örömét. Sz. Ágoston és Jerom. szerint: Jézusod örömét.
Zsolt 50,14
a bûnös kivánság fölött uralkodó lélekkel (Ar. sz. Ján Theod.). A héber némelyek szerint: készséges, a jóra kész lélekkel.
Zsolt 50,16
Bocsásd meg az Uriáson és társain (Kir. II. 11,17.) elkövetett gyilkosságot. Sz. Ágoston és Jeromos a vérbûnt egyértelmûnek veszik a bûnnel, mivel ez a test- és vérben lakozó kivánság szüleménye.
Zsolt 50,18
Áldozatokat ugyan mutathatnék be neked, de azok nem kedvesek elõtted bûnbánó, töredelmes szív nélkül. Ezt akarom bemutatni: akkor lehetnek aztán az áldozatok, mint a töredelmes sziv jelei s a Messiás áldozatának elõképei, neked kedvesek.
Zsolt 50,20
Sion alatt itt és több helyen a választott nép (Kir. IV. 19,21. Zsolt. 47,12. 68,36. Izai. 52,8.), Jerusalem alatt pedig az újjáteremtendõ választott község (Izai. 60,1.) értendõ. Értelme: Épen, mivel a töredelmes sziv kedves elõtted, adj népednek kegyelmet, hogy belõle amaz új szent község épüljön, mely ily szivvel bír stb.
Zsolt 50,21
akkor, ha Jerusalem fölépül, ha minden lélek újjá változik stb.
Zsolt 50,21
A héber szerint: az illetõ áldozatokat, t. i. a fogadott béke- (könyörgõ- és hála-) áldozatokat; magasb értelemben Krisztus Jézus áldozatát, és átalában az új község lelki áldozatait.
Zsolt 50,21
A héber szerint: égõ- és egész áldozatokat; mi mind a kettõ ugyanegy. Egész áldozatoknak neveztettek, mivel ott az áldozatállatok egészen megégettettek. Egész áldozat volt a fõpap áldozata (Móz. III. 6,22.23.), Krisztus áldozatának elõképe. Rom. 12,1.
Zsolt 50,21
Égõ áldozatokúl. Némelyek a 18–21. verseket igy értelmezik: Az állatok föláldozása nem engesztel meg téged, hanem a töredelmes sziv, mely egyszersmind a Megváltóban reményl. Ne engedd, hogy vétkeim miatt a te szent városod bûnhödjék, hanem erõsítsd meg Jerusalemet, és add, hogy a templom mihamar fölépüljön, hol neked az áldozatok kedvesek lesznek; igen, építsd föl a szellemi Jerusalemet, az anyaszentegyházat, mely az igazság valódi áldozatát mutatja be. – Mások így: Nem kell neked az áldozat, mivel a bûnök, melyekre halál van szabva, nem törölhetõk el áldozat, hanem csak tiszta sziv által. – Vannak, kik a két utolsó verset a babiloni fogságban élt valamely jámbor izraelita késõbbi függelékének tartják, ki Dávidnak bûnbocsánatért esdõ könyörgését a szétdúlt templom és Jerusalem-város fölépüléseért mondott kéréssel toldotta meg. Mások másképen.
Zsolt 51
Zsolt 51,2
Dávid szerencsétlenséget jövendõl Doegnek árulása miatt (Kir. I. 22.), s magára nézve reményli Isten irgalmát. A keresztény itt Isten, az õ anyaszentegyháza és üdvössége elleneire gondolhat.
Zsolt 51,3
A héber szerint …a gonoszságban, te kegyetlen (hatalmas)! holott Isten kegyelme mindennap tart (irántam, kit te üldözesz)?
Zsolt 51,4
nyelved rágalmazás és ármány által ártani törekszik.
Zsolt 51,4
a mily veszélyes és gyorsan sebzõ a borotva, olyan vagy te is a csalfaság által, melyet gyakorolsz.
Zsolt 51,5
inkább hazudságot, mint igazat.
Zsolt 51,6
A mi eddig mondatott, mind Doegre illik. (Lásd Kir. I. 22,6. s köv.), egyszersmind a hozzá hasonló fajtákra is, különösen a religio és anyaszentegyház ravasz ellenségeire.
Zsolt 51,7
téged ki fog irtani.
Zsolt 51,8
félni fognak õt megbántani.
Zsolt 51,9
Mások szerint: és hatalmasnak képzeli magát gonoszságában. Doeg fölügyelõ volt a királyi nyájak fölött, s ez által szerzett nagy gazdagságot.
Zsolt 51,10
Doeg, az áruló, kiirtatik, én pedig Isten szolgálatában virúlni fogok, mint az olajfa. Az olajfa jelképe a békének és szelídségnek.
Zsolt 51,11
mert fönmaradásomról oly irgalmasan intézkedtél.
Zsolt 51,11
reménylek mindenhatóságodban és állandóságodban.
Zsolt 51,11
mert vigasztaló az szolgáidra nézve.
Zsolt 52
Zsolt 52,1
Dávid oktatása, elõéneklendõ Maelet (fuvolaszerû) hangszer kiséretében. Vesd össze Zsolt. 13. melynek az 52. zsoltárral majd egészen hasonló tartalma van.
Zsolt 52,6
Az Isten semmivé teszi azok erejét, terveit, cselekedeteit, kik az embereknek kivánnak tetszeni, kik önzésbõl saját hasznuk végett az emberek kegyét vadászszák. Azonban itt nem értetik az emberi tetszés megnyerésére vivõ helyes mód, t. i. azon törekvés, melynélfogva az embereknek kedveskedni kivánunk, hogy üdvözüljenek (Kor. I. 10,32.33.).
Zsolt 52,6
A héber szerint …azok tetemeit, kik ellened táboroznak: te megszégyeníted õket, mert Isten stb.
Zsolt 53
Zsolt 53,1
A héber szerint: a karelnöknek, Dávid oktatása, éneklendõ húros hangszernél.
Zsolt 53,2
Dávid nálunk van elrejtve. Lásd Kir. I. 23,19. 26,1.
Zsolt 53,3
tebenned, tenmagad által, irgalmad- és mindenhatóságodnál fogva. Lásd Zsolt. 51,11.
Zsolt 53,5
a zifeusok belföldiek voltak ugyan, de ellenséges érzelmöknél fogva Dávid iránt idegenek, barbárok.
Zsolt 53,5
Saul fõemberei törtek életemre.
Zsolt 53,6
okát adja könyörgésének (3. 4. v.).
Zsolt 53,7
Te azon roszat, melyet nekem akartak késziteni, rájok forditod vissza.
Zsolt 53,7
a te igéreteid és hûséged igazsága szerint semmisítsd meg ármányaikat. A héber szerint: Te a roszat ellenségeimnek visszafizeted, és hûséged szerint kiirtod õket. Dávid Istentõl természet fölötti módon értesítve lévén, hogy királyságra fog jutni, megmondhatta ellenségei bukását. Isteni igéretekre támaszkodva a keresztény is elõre megmondhatja, hogy az anyaszentegyháznak és az õ üdvének ellenségei el fognak veszni.
Zsolt 53,8
a nélkül, hogy arra fogadásom kötelezne, tiszta hálás érzésbõl.
Zsolt 53,8
azaz: neked.
Zsolt 53,9
mert azután megszabadítottál engemet; hálára vagyok kötelezve. Vagy Dávid az elõbbi veszélyekbõl történt megszabadúlásról szól. Mások szerint: megmentesz engem… le fogja nézni az én szemem, t. i. vonatkozólag a közelgõ veszélyre.
Zsolt 54
Zsolt 54,1
Lásd az elõbbi zsoltárt. Az értelmezõk általános véleménye szerint, Dávid e zsoltárban Absalom lázadása, különösen pedig az elpártolt Akitofel miatt panaszkodik. Lásd Kir. II. 15,31. A keresztény ismét üdvössége elleneire gondol.
Zsolt 54,3
szószerint: gyakorlásomban, mely alatt sz. Ágoston a szorongatást, sz. Jeromos a szenvedések fölötti elmélkedést érti.
Zsolt 54,3
Némelyek a héber szerint: szerte bolyongok és fohászkodom.
Zsolt 54,4
bûnöket költenek, s ez által veszélyt hoznak rám.
Zsolt 54,4
ellenem szegûlnek.
Zsolt 54,6
szorongatás, fájdalom.
Zsolt 54,7
hogy oly helyre szálljak, hol elleneimtõl (Absalomtól) biztos lehetek (sz. Jerom.)?
Zsolt 54,8
Dávid a Jordánon át a pusztába futott Absalom elõl. Kir. II. 15. s köv. Lelki értelemben a galambszárnyak a Szentlélek kegyelemeszközei, melyek által a teremtmények iránti szeretettõl elvonatunk, s azon magányba vitetünk, hol csak Isten van és a lélek (Sz. Ágost. Bern.).
Zsolt 54,9
az elsõ és legnagyobb veszélytõl. A héber szerint: Ime messze futnék, a pusztában laknám, gyorsabban futnék, mint a szél és förgeteg. Mások szerint: siettetném menekvésemet a széltõl és förgetegtõl.
Zsolt 54,10
vess egyenetlenséget tanácsukba. Lásd Kir. II. 15,31.
Zsolt 54,10
Még mielõtt Dávid Jerusalembõl elfutott, hallhatta hirét az Absalom pártja igaztalan lázításainak.
Zsolt 54,11
õrtálló harczosok gyanánt.
Zsolt 54,12
Ime a forradalom következményei! Abban a féktelen néptömeg csak igaztalanságot, csalárdságot, elnyomást és inséget terjeszt.
Zsolt 54,14
A héber szerint: velem egyrangú ember, kit hozzám hasonlónak tartottam.
Zsolt 54,14
Mások szerint: Gondviselõm (tanácsosom, tisztem) megbízottam. Ilyen volt Akitofel. A sz. atyák, kik e zsoltárt Krisztus szájába adják, ezen barát alatt Júdást értik és a religio többi árúlóit.
Zsolt 54,15
édes társalgásban éltünk. Mások szerint: jó asztalnál együtt ültünk. A héber szerint: egymással édes titkot (titkos tanácsot) tartottunk.
Zsolt 54,15
Némelyek szerint: Az Isten házába egyetértéssel (mások szerint: a népsokaság között) jártunk.
Zsolt 54,16
Lásd Móz. IV. 16,33.
Zsolt 54,18
azaz: mindenkor; vagy a nap három ima-órájában. Lásd Dán. 6,10. A zsidók estével kezdik a napot.
Zsolt 54,18
dicsõségedet és nyomorúságomat. A héber szerint: panaszkodom és sohajtok.
Zsolt 54,19
ellenséges szándékkal; kik ismerõseim ugyan, de álbarátaim.
Zsolt 54,19
sok más között (fölött) birták bizalmamat. Mások szerint: mert sokan vagynak ellenem.
Zsolt 54,20
A héber szerint: ki régóta ül a trónon.
Zsolt 54,21
Mások szerint: Isten! kinyújtják kezeiket boszúállásra, megfertõztetik stb.
Zsolt 54,21
feltörik, megszegik.
Zsolt 54,22
egyenetlenséget hint közéjök, hogy pártokra oszlanak.
Zsolt 54,22
Isten, mások szerint: az álbarát beszédei.
Zsolt 54,22
Isten igéi észrevétlenül hatnak a lélekbe, de mégis sebeznek, mint a nyilak. A héber szerint …szövetségét; de orczájának haragja… közel éri. Gyöngédebb az õ szájok, mint az irósvaj, de szivökben háború van. Szavai lágyabbak az olajnál, de kivont kardok azok.
Zsolt 54,23
A zsoltáros arra int, hogy ily üldözés közt csak Istenben kell bízni.
Zsolt 54,23
nem hagyja elesni ellenségei elõtt; sõt inkább ezeket semmisíti meg.
Zsolt 54,24
hanem korán elhalnak.
Zsolt 55
Zsolt 55,1
Midõn Dávid Ákis királytól Odollam barlangjába futott, többen összegyültek hozzája ismerõi és egyéb nép, mintegy négyezeren. E társainak, kik Jerusalemtõl, a szentély székhelyétõl, távol lenni kényszerûltek, vigasztalásúl szerezheté Dávid ezen zsoltárát.
Zsolt 55,1
A héber szerint e vers: A karelnöknek, a messzetért néma galambról, Dávid arany ékszere. Lásd Zsolt. 15,1.
Zsolt 55,2
Mások szerint: az emberek. Saul volt Dávid üldözõje. A könyörgõ keresztény itt a romlott emberi természetre gondolhat, mely a lélekkel folytonos harczban áll.
Zsolt 55,4
Reggel attól félek, mit a dél fog hozni, mindazáltal stb. Mások szerint: a szenvedésektõl való félelem jár át stb. A héber szerint: Mikor félek, tebenned bízom.
Zsolt 55,5
Istenért.
Zsolt 55,5
dicsekszem, azaz, örvendek rajta, hogy mondhatom: Istenben bízom stb.
Zsolt 55,5
a mulandó ember. Mások szerint: az érzéki természet.
Zsolt 55,6
Naponkint vigyáznak mindenre, a mit szólok és teszek, és mindent roszra magyaráznak.
Zsolt 55,9
szenvedéseimet. Ime Isten! Most elpanaszoltam neked szenvedéseimet, te láttad is azonnal könyeimet, meghallgattad kéréseimet, a mint megigérted. Mások a héber szerint igy: 7. v. …sarkamra vigyáznak, mivel életemre incselkednek. Gonoszság által akarnak megmenekedni. Haraggal ronts le a népekre Isten! Számláld meg számkivetésemet (annak napjait). Tedd könyeimet tömlõdbe (emlékezzél meg azokról); nemde könyvedben vannak?
Zsolt 55,11
Lásd 5. v.
Zsolt 55,12
miután megmenekedtem, teljesítenem kell fogadásaimat.
Zsolt 55,13
A héber szerint: járjak.
Zsolt 56
Zsolt 56,1
Némelyek szerint: foglalata, mások szerint, kezdete ez egy más éneknek, melynek dallama szerint e zsoltárt énekelni kellett.
Zsolt 56,1
A héber szerint: Dávid arany ékszere. Dávid miután bujdosása alatt egy nagy veszélytõl megszabadúlt, e zsoltárban további segélyért könyörög, magasztalja Isten irgalmát és hálát ad. Mily helyzetben volt Dávid, midõn e zsoltárt írta, habár magunkat a Kir. I. 22. vagy 24,4. eléadott történetbe begondoljuk is, a fölirás által nincs biztosan meghatározva. A 7. vers a 24,4.-re látszik vonatkozni, hol eléadatik, hogy Saul, mialatt Dávid ellen incselkedett, ennek hatalmába jutott. A keresztény ismét üdvössége veszélyeire s elleneire gondol.
Zsolt 56,2
s a vele járó szerencsétlenség.
Zsolt 56,3
A héber szerint: ki végez helyettem, ki ügyemet jó végre viszi.
Zsolt 56,4
azaz: Isten irgalmas, és teljesíti igéreteit.
Zsolt 56,5
Bujdosása alatt Dávid mindenkor Saul seregeitõl volt körülvéve.
Zsolt 56,5
A héber szerint e vers: Lelkem oroszlánok között vagyon, lángleheletû emberek között fekszem, kiknek fogai stb.
Zsolt 56,6
Mutasd meg, Isten! hogy legfönségesebb és leghatalmasabb vagy.
Zsolt 56,7
Lásd a 2-ik jegyz.
Zsolt 56,8
Azért készûlök hozzá, hogy dicsérjelek.
Zsolt 56,9
azaz: lelkem; mert a lélek, mint az Isten képmása, fõdicsõsége az embernek.
Zsolt 56,11
Mások szerint: hûséged. Lásd Zsolt. 35,6.
Zsolt 56,12
Lásd a 8-ik jegyz.
Zsolt 57
Zsolt 57,1
Lásd az elõbbi zsoltárt.
Zsolt 57,2
Ha komoly szándéktok van, ti emberek, s különösen ti birák, az igazsággal, melyet nyelveteken hordotok: akkor az itélet is, melyet hoztok, valósággal igaz legyen; mert az igazság nem annyira szavakban, mint inkább tettekben áll. Némelyek a hébert így: ha valóban az elnémított (elnyomott) igazságot akarnátok kimondani: igazán itélnétek, emberek fiai!
Zsolt 57,3
A héber szerint …míveltek; a földön kezeitek erõszaktételeit méregetitek, – tetteitek igaztalanságát igazság gyanánt árúljátok.
Zsolt 57,4
E képmutató gonoszak.
Zsolt 57,4
gonoszságuk velök született.
Zsolt 57,5
Mások szerint: gonoszságuk.
Zsolt 57,6
Értelme ez: õk megrögzöttek, s nem akarnak megjavúlni. Keleten még ma is különféle bûvös szereknek nevezett eszközök, sipolások stb. által vélik a kigyók mérgét elvehetni, s azokat megszelídíthetni; mi ha nem sikerül, azt mondják, hogy a kigyó siket, és így nem hallja a bûvös szót.
Zsolt 57,7
Lásd Zsolt. 3,8.
Zsolt 57,8
Ha ívét csak megvonja is, erõtlenül a földre hullnak. Mindenhatóságának csak egy intése megsemisíti õket. A héber szerint …lefolyó viz. Kivetik nyilaikat, de azok (a nyilak) megtompíttatnak.
Zsolt 57,9
Tûz esik rájok, és elolvadnak, mint a viasz; és a naptól, a világosságtól, az élettõl megfosztatnak (sz. Jerom. Hilár.). Mások a hébert így: Elenyésznek, mint a csiga olvadozva (mely t. i. elvesz, miután csúszásában mindig nedvet ereszt); s mint az asszony idõtlen szûleménye, nem látják meg a napot.
Zsolt 57,10
Rövid idõ alatt, annyi idõ alatt, míg a tüske bokorrá nõ, el fogja nyelni az igaztalanokat. Némelyek szerint: Mielõtt tûskéitek (a köztetek lakó gonoszok) bokorrá nõnek (teljes erõhöz jutnak), életök virágában hirtelen el fognak ragadtatni az Isten haragja által. Mások a hébert így: Mielõtt fazekaitok megérzik a tüskét (a pusztában gyújtott tûztõl átmelegszenek), a szélvész mind a nyerset, mind az égettet elragadja. Az egész, a héber szerint, közmondásos kifejezés, melynek értelme ez: Mielõtt terveitek véghezvitetnének, meghiúsúlnak.
Zsolt 57,11
Az igaz nem boszúvágyból fog örvendeni az istentelenek büntetésén, hanem az isteni igazság iránti buzgalomból.
Zsolt 57,11
A bûnösök oly nagy számmal fognak Isten elõtt elesni, hogy az igazak kezeiket azok vérében moshatják. Sz. Ágoston azt mondja: hogy az igazak annyiból mossák kezeiket a bûnösök vérében, a mennyiben tetteiket, melyek a kezek alatt értendõk, mindinkább tökéletesíteni kivánják, midõn az istenteleneken végrehajtott büntetést látják. A héber szerint: Lábait az istentelenek vérében fogja mosni.
Zsolt 57,12
jutalma.
Zsolt 57,12
Valóban az igaz meg fog jutalmaztatni, és az igazságtalanságot Isten nem hagyja büntetlenül.
Zsolt 58
Zsolt 58,1
Tedd hozzá: Dávid pedig Mikol által az ablakon leeresztetett és Najotba futott (Kir. I. 19,19.).
Zsolt 58,4
meg akarnak fogni engemet. A héber szerint: lesben állnak ellenem. Lásd 1-sõ jegyz.
Zsolt 58,5
holott én semmit sem vétettem nekik, egyenes szivvel és hûségesen éltem. A héber szerint: Vétkem nélkül összefutnak, és készülnek ellenem.
Zsolt 58,6
lásd elleneimet, és alázd meg.
Zsolt 58,6
Dávid nem csak tulajdon ellenségeire híjja fõl Isten itéletét, hanem buzgóságánál fogva a gonoszokra átalában, hogy Istent az egész világ félje, és Isten neve megszenteltessék.
Zsolt 58,7
Üldözõim, meghiusúlt fáradság után, visszatérnek leshelyeikrõl (4. v.).
Zsolt 58,7
Mint gazdátlan ebek, visszatérve éhezni fognak, s körûlfutják majd a várost, hogy engem föltaláljanak. Többen a sz. atyák közõl itt elõször Isten ellenségeit átalán, azután ismét különösen a Krisztust tagadó zsidókat értik, kik csak az idõ végezetével térnek vissza az Úrhoz, miután a világon nyugtalanúl az ideigvaló javakat vadászták, s az élet kenyerében hiányt, éhséget szenvedtek.
Zsolt 58,8
gonoszságot szólnak.
Zsolt 58,8
kitõl félniök kellene, miután az Istent sem félik. Mások szerint: Mert (úgy szólnak) ki hallja, kitõl félnünk kellene?
Zsolt 58,9
A héber szerint: ki fogsz gúnyolni. Vesd össze 6. v.
Zsolt 58,10
Nálad tettem el erõsségemet; én egyedûl rád támaszkodom. A héber szerint: Erõsségök miatt hozzád tartok.
Zsolt 58,12
az inség látványaúl.
Zsolt 58,12
Ne hagyd õket hirtelen meghalni, hogy alattvalóim, hiveim példát vehessenek az õ bûnhödésökön. Kik e zsoltárt Krisztus szájába adják, minthogy igen sok zsoltár adathatik az õ szájába, miután Dávid az õ elõképe volt, – azok e vers igéiben Krisztus könyörgését találják a zsidók föntartásaért, hogy a keresztényeknek intõ példákúl legyenek.
Zsolt 58,13
gonosz ajkaik által vétkeznek.
Zsolt 58,13
káromlásban.
Zsolt 58,14
mint a héber nyomán világosabban van kifejezve.
Zsolt 58,14
Izrael népén. A törzsatya tétetik a nép helyett.
Zsolt 58,15
Lásd 7. v.
Zsolt 58,16
Mint fönebb a 7. úgy a 15. 16. vers is lelki értelemben a zsidókról szól, kik a Krisztuson elkövetett iszonyú gyilkosság óta állhatatlanúl bolyongnak a világon, a földi javak után törekszenek, hogy nyugalmat találjanak, de nem nyerhetnek megelégedést. Ez igék egyszersmind átalán az Istentõl elidegenûlt, nyugtalan, világszeretõ kedélyekre is alkalmazhatók.
Zsolt 58,18
Isten jótékonysága iránt hálával eltelve, ugymond sz. Ágoston, Dávid nem tudja Istent illõbb néven nevezni, mint hogy õt irgalmasnak mondja; oly név ez, melynél mindennek vigasztalást kell meríteni, és senki nem esik kétségbe.
Zsolt 59
Zsolt 59,1
Lásd Zsolt. 4.
Zsolt 59,1
Lásd Zsolt. 44.
Zsolt 59,1
A nemzeti énekeket szokás volt a népnek átadni, hogy megtanúlja, s azok fölött elmélkedjék. Lásd Kir. II. 1,18. Móz. V. 31,19. A héber szerint: A karelnöknek Susan-Edutra (ismeretlen nemû és alakú hangszer), Dávid emlékirása tanitásúl.
Zsolt 59,2
Dávidnak a szírusokon és edomitákon nyert szerencsés gyõzelme után (Kir. II. 8.) Dávid ellenségei köröskörûl nem aláztattak meg egészen, hanem még igen hatalmasak voltak (Kir. II. 10,6.). S így az országba törhettek, és Izraelt keményen szorongathatták. A zsoltáros e szorongattatásában könyörög Istenhez, leirja azt (3–7. v.), a segedelmet és külellenségek legyõzetését reményli (8–10. v.), bízva Istenben, ki legutóbb is gyõzelmet adott neki Edom fölött (11–14.). E szorongatásról nincs szó a királyok és krónikák könyveiben; azonban ezért nem lehet kétségbe vonni a fölirat helyességét, miután ama könyvek csak nagyobb történelmi mûvek kivonatai. Ha Krón. I. 18,12. 18,000. és Abizai neve Joábé helyett van, akkor ama szám, vagy helyreigazitása a 12,000-nek, vagy irási elnézés. Abizai Joáb helyett, mint ennek alvezére tétetik. Ágoston, Jeromos és más sz. atyák e zsoltárt az anyaszentegyház szájába adják, mely e földön gyakran üldöztetik ugyan, de mégis fönállását és növekedését bizodalommal várja Istentõl. A könyörgõ keresztény, ki mint az egyház tagja kicsinyben annak sorsában osztozik, az erény országára gondol, melyet, bár akadályok közt ugyan, de Isten kegyelmével, ha akarja, önmagában megalapít és megerõsít.
Zsolt 59,3
szétszórtál elleneink elõtt.
Zsolt 59,3
de habár haragszol, mégis könyörûlsz rajtunk. A héber szerint …ki elvetettél és szétszórtál minket, s haragudtál ránk, fordúlj ismét hozzánk. Mások szerint: helyezz vissza minket.
Zsolt 59,4
Képei a zavarnak, melyek az ellenséges betörés után következnek, és a sebeknek, melyek az által az országon ejtetnek.
Zsolt 59,5
A héber szerint: a tántoritás (rettegés) borával. A pohár (bor) jelenti átalán az emberre mért sorsot (Zsolt. 15,5.), a bóditó pohár vagy bor a kábúltság, a rémület sorsát, különösen pedig az Isten itéletébe való esést. Zsolt. 74,9. Izai. 51,17.22. Jel. 14,10.
Zsolt 59,6
vagy: zászlót.
Zsolt 59,6
De mégis állítottál föl hadijelt, melyhez híveim a szenvedett csapás után futhattak. A héber szerint: jelt adtál, mely fölemelkedik az igazságért (igéreteid igazságaért). Izai. 11,10. s követk.
Zsolt 59,7
minket.
Zsolt 59,8
azaz: szentûl megigérte. A zsoltáros magára az igére hivatkozik. Következik most az igéret Zsidóország kiterjedésérõl, mely elõképe volt Isten anyaszentegyházának.
Zsolt 59,8
Szikem Jákob városa, s itt a Jordán innensõ tartománya helyett tétetik; a sátorok völgye (tulajdonképen: Szukkot város terûlete) a túlsó tartomány helyett. Értelme: Az innensõ és túlsó tartományon uralkodom tetszésem szerint, tehát nem félhetünk, hogy azt elleneink elragadják).
Zsolt 59,9
tartomány a Jordánon túl.
Zsolt 59,9
Manasszes, Efraim és Júda a Jordánon innét voltak. Értelme: Én ura maradok országomnak, és népem megtartja azt örökségûl. A keresztény a 8. 9. 10. verseknél az anyaszentegyház védelme és terjedése iránt adott igéretre gondol; vagy az erény országára, melynek saját belsejében kell gyökerezni és terjedni. Lásd 4-ik jegyz.
Zsolt 59,10
az igért földrõl keletre fekvõ kis tartomány.
Zsolt 59,10
Moábot hatalmam alá vetem, és az mint egy tele húsfazék megelégíti vágyamat. Mások a héber szerint: Moáb mosdó medenczém, azaz, mélyen hatalmam alatt lesz.
Zsolt 59,10
Edomra teszem lábamat, meghódítom.
Zsolt 59,10
Ezek alatt a filiszteusok értendõk, kik azért neveztetnek így, mert Palesztinába bevándorlottak.
Zsolt 59,11
és vitt engem. Lásd 2. v.
Zsolt 59,11
Edom városába.
Zsolt 59,12
Nem te vagy-e a kegyelmezõ, ki ezt megteszi és megtette? Nincs-e elég okunk a jelen szorúltságban is benned reményleni?
Zsolt 59,12
most.
Zsolt 59,12
A héber szerint …elûztél, és nem jöttél ki, Isten, seregeinkkel.
Zsolt 60
Zsolt 60,1
A héber szerint: A karelnöknek húros-hangszerre Dávidtól. – Dávid Saultól vagy Absalomtól való futásában könyörög, hogy királyi méltósága megtartassék neki és utódjainak, különösen pedig nagy utódjának, a Messiásnak, kirõl tudomást nyert (Zsolt. 2.). A keresztény e zsoltárt szorongatásaiban imádkozza, s az Isten országában reményl jövendõ boldogságot s örök tartandóságot.
Zsolt 60,3
Dávid vagy Saultól üzetett el, vagy Absalomtól futott. A keresztény a földön való tartózkodására gondol, mi mintegy számkivettetés; vagy más szükségre.
Zsolt 60,3
megszabadítasz engem.
Zsolt 60,5
ismét a szentélyben fogok könyörögni folytonosan.
Zsolt 60,6
a téged félõknek. A név által itt a lény jelöltetik, tehát a név a lény helyett van.
Zsolt 60,7
föntartod tovább is országát.
Zsolt 60,7
Adsz neki utódokat, kik székét birni fogják, különösen egy nagy utódot, kinek országa örök lesz.
Zsolt 60,8
A király azután mindig az Istennél lesz. – Minthogy minden igaz keresztény természetes uralkodó (Zsolt. 20. 1-sõ jegyz.), itt az Istennél nyerendõ örök üdvére gondolhat.
Zsolt 60,8
Ki foghatja fel, ki vizsgálhatja át irgalmát? A héber szerint …szine elõtt; rendeld, hogy az irgalom és igazság õrizzék õt.
Zsolt 61
Zsolt 61,1
Lásd Zsolt. 38,1.
Zsolt 61,2
Az én lelkem a szorongatásban zúgolódva ellenszegûljön az Istennek, miután tõle vagyon stb? A héber szerint: Lelkem nyugton reményl Istenben, tõle jön segítségem.
Zsolt 61,4
A héber így is fordítható: mint eldõlt falra stb.
Zsolt 61,5
Meg akarnak fosztani a jámborság és erény becsétõl, azaz, becsületemtõl, melylyel átalán az erény jutalmaztatik (sz. Ágost. Hilár.). Mások szerint: Meg akarnak fosztani a legbecsesebbtõl, – mi alatt a királyi méltóságot értik.
Zsolt 61,5
oly sietve futok, hogy igen nagy szomjúságomat sem enyhítem meg. A héber szerint: Valóban tanácskoznak, hogy a magasról õt letaszítsák; azért kedvelik a hazudságot, és szájokkal stb.
Zsolt 61,10
azaz: ha õket az igazság mérlegére teszszük, mert üresek, fölemelkednek, mint a hiú semmiség. Az összefüggés az elõbbivel és következõvel ez: Bizzatok Istenben (9. v.); az emberekben nincs biztosság (10. v.); az igaztalanságban és gazdagságban se bizzatok, mi által õk hatalmasok.
Zsolt 61,10
csalfa, üres reményökkel, terveikkel és ármányaikkal. Mások szerint …hazugok az emberek fiai a mérleggel (azaz, csalnak a mértékben).
Zsolt 61,11
Lásd Kor. I. 7,30.31.
Zsolt 61,12
Egyszer megigérte az Isten, hogy segít, és hogy mások segítsége hasztalan; az õ szava egyszer mindenkorra mindig változatlan.
Zsolt 61,12
t. i. a mi következik, a hatalom és irgalmasság. A héber szerint: a mit kétszer (azaz: többször) hallottam.
Zsolt 62
Zsolt 62,1
Edom határain, Júda nemzetségének déli részén, valószinûleg azon idõben, midõn Saultól futott. Kir. I. 22,5. A héber szerint …midõn Júda pusztájában volt.
Zsolt 62,2
azaz: testtel lélekkel vágyódom utánad, hogy téged a szentélyben láthassalak.
Zsolt 62,3
a mily száraz és puszta a föld.
Zsolt 62,3
melytõl távol vagyok. A héber szerint: úgy (epedve, mint a föld) nézek utánad a szent helyen. Valamint Dávid, úgy van minden jámbor a földön, mintegy pusztában, hol a vigasztalás és valódi béke vizei számára csak akkor folynak, midõn Isten adja.
Zsolt 62,4
jobb a te kegyelmed, melynélfogva a szentélyben elõtted lehetek; jobb a te szentséges közelléted érzete, mint az életerõ érzete; jobb, mint maga az élet.
Zsolt 62,4
dicsérni akarnak téged a szentélyben.
Zsolt 62,5
ha kérésemet teljesíted.
Zsolt 62,5
azaz: nevedet, tégedet segítségül híván.
Zsolt 62,6
midõn nekem jelenléted örömét szerzed meg a szentélyben. A kövérség itt az öröm jelképe.
Zsolt 62,7
A zsoltáros leirja, mennyire eped Isten után. – Ha, ugymond, éjjel fölébredvén, rólad emlékezem, nem alszom el többé, hanem szeretetedrõl és kegyelmedrõl gondolkozom reggelig. A héber szerint: éj-vigyázat (éj-szakasz) hosszáig elmélkedem rólad. Az éj három, késõbb négy vigyázatra (õrváltásra, szakaszra) osztatott. Lásd Bir. 7,19. Máté 14,25.
Zsolt 62,9
vágyódó szeretettel.
Zsolt 62,10
a pokolba (sírba és kárhozatra).
Zsolt 62,11
a boszúló igazság kezébe.
Zsolt 62,11
tulajdonképen, a sakalokéi, kik azok holttesteit kikaparják és fölemésztik. Lásd Bir. 15. 2-ik jegyz.
Zsolt 62,12
a királyra. A héber szerint: dicsekedni fognak mindnyájan, kik stb.
Zsolt 62,12
azoké, kik engem rágalmaznak, s hazudságot terjesztenek.
Zsolt 63
Zsolt 63,3
Oltalmazz engem!
Zsolt 63,3
az õ kártékony tanácsuktól.
Zsolt 63,4
tulajdonképen a héber szerint: megvonják nyilokat, a keserü (fájdalmas, kártékony) szót.
Zsolt 63,6
a tõröket. Azt hiszik, hogy igen jól elrejtették.
Zsolt 63,8
Ezek az én ellenségeim gonoszságot forralnak, ebben szinte elemésztik magokat, s gõggel teljes kártékony terveiket foganatosítani akarják; de az Isten meghiúsítja azokat, és azért magasztaltatni fog.
Zsolt 63,8
Az általok ejtett sebek oly csekélyek, mintha gyenge gyermekek ejtették volna nyilaikkal.
Zsolt 63,9
a rágalmazó nyelv önmaga ellen beszél, s ez által készíti magának a veszedelmet.
Zsolt 63,9
A héber szerint a 7. 8. 9. v. így van: Gonoszban törik fejöket; (s mondják) véghezvittük, a mit koholva koholtunk; s az ember szíve és belseje mélység (mely kivizsgálhatlan); de Isten nyilat lõ rájok hirtelen, hogy elesnek. Nyelvök egymásra fogja õket ejteni (meghasonlanak egymás között), és elfutnak mindnyájan, kik õket látják, stb.
Zsolt 64
Zsolt 64,1
E zsoltárban Isten magasztaltatik jótéteményeiért az egész földön.
Zsolt 64,1
Némelyek szerint Dávid ezt hála-zsoltárúl szerzé az aratás ünnepére (Móz. II. 23,16.), a fölírásban nevezett próféták átadták azt a zsidóknak, hogy háladásúl énekeljék, midõn majd a fogságból kiköltöznek. Mások szerint, ezen próféták egyike tartatik jelen zsoltár szerzõjének. A kathol. értelmezõkbõl többen e zsoltárt prófétái hálaéneknek tartják a pogányokból (3. v.) gyûjtött anyaszentegyházért. E zsoltár mind a három esetre alkalmazható. Az imádkozó keresztény azzal háláját fejezi ki a nyert testi s lelki kegyelmekért. A héberben csak ez van: A karelnök számára, Dávid éneke.
Zsolt 64,2
Neked vagyunk kötelesek hálát adni imádság és áldozat által a te szent hegyeden Jerusalemben.
Zsolt 64,3
Az emberek mindnyájan hozzád fordúlnak, s egykor a pogányok mind hozzád térnek. Izai. 66,23.
Zsolt 64,4
t. i. melyeket mi elkövettünk, és melyek által ellenségeinktõl nyomorgattattunk.
Zsolt 64,4
Hála- és dicsérõ imáját bûnösvolta elismerésével kezdi a zsoltáros, mivel az Isten mindazon imádságot elveti, mely nem alázatos, bûnbánó szivbõl származik.
Zsolt 64,5
a szent hajlék tornáczaiban.
Zsolt 64,5
õ és mi mindnyájan.
Zsolt 64,5
a templomban osztott kegyelmekkel.
Zsolt 64,5
Lásd Zsolt. 5. 11-ik jegyz.
Zsolt 64,6
mert te, szent és igazságos, benne jelen vagy.
Zsolt 64,6
A héber szerint: Csodálatosan meghallgatsz minket igazságban, Isten, mi szabadítónk!
Zsolt 64,6
te, kiben minden nép, minden ország és sziget reméll.
Zsolt 64,7
Miután a zsoltáros alázatosságban (3–4. v.) meghallgattatásért könyörgött, és dicsekedett a szerencsével, hogy imádságában Isten elõtt lehetett: elkezdi a magasztaló éneket (7–14. v.).
Zsolt 64,7
A héber szerint: megerõsíted, föntartod.
Zsolt 64,8
A héber szerint: lecsillapítod.
Zsolt 64,9
csodatetteidtõl.
Zsolt 64,9
a távol országok lakói.
Zsolt 64,9
Ama tájakon, hol a hajnal hasad és az alkony piroslik, keleten és nyugaton mindenütt láthatók a te áldásod nyomai.
Zsolt 64,10
eláraszt bõséggel.
Zsolt 64,10
az égbõl hulló harmat és esõ, az isteni kegyelmek képe.
Zsolt 64,10
az embereknek.
Zsolt 64,11
a föld barázdáit.
Zsolt 64,11
A héber szerint: göröngyeit elegyengeted.
Zsolt 64,11
A héber szerint: elárasztod esõvel, és megáldod termését.
Zsolt 64,12
termékenységgel. A héber szerint: Megkoronázod az esztendõt áldásoddal, és nyomdokaid (az egész vidék) csepegnek a kövérségtõl.
Zsolt 64,13
Mások szerint: mezsgyéi.
Zsolt 64,14
A héber szerint: felöltöznek a legelõk nyájakkal. Vagy: a kosok megtermékenyítik a juhokat.
Zsolt 65
Zsolt 65,1
E hozzátétel: „a föltámadás“ nincs meg a héberben. Valószinûleg annak jelentése végett adatott hozzá, hogy e zsoltár magasb értelemben hálaének a Krisztus által ránk árasztott jótéteményekért, melyeknek pecsétje a föltámadás. E zsoltár átalán hálaének a nyert szabadúlásért, s azért üdvére vonatkozólag alkalmazhatja a keresztény.
Zsolt 65,2
Magasztaljátok õt dicsõségesen.
Zsolt 65,3
Mivel ellenségeid nem állhatnak ellen, meghódolnak ugyan neked, de nem õszintén, jó akaratból, hanem kényszerûlve s csak külszinre.
Zsolt 65,5
csodálatos õ tetteiben, melyeket az emberekért vagy ellenök tesz.
Zsolt 65,6
Czélzás az izraeliták csodálatos átmenetére a vörös tengeren (Móz. II. 14.), és a Jordánon (Józ. 3,13. s köv.). Mind a kettõ elõképe volt a keresztények átmenetének a keresztvizen; vagy elõképe a keresztségnek, hol a keresztény minden gonoszról lemond, valamint az izraeliták ama csodálatos események által az egyiptomi nyomortól és rabszolgaságtól megszabadítattak (Kor. I. 10,1.)
Zsolt 65,7
mintha büntetését elkerûlhetnék; mert jól látja õket és tetteiket.
Zsolt 65,9
testi és lelki életben.
Zsolt 65,9
A héber szerint: minket, lábainkat.
Zsolt 65,12
Izrael népének, mely szenvedései forgottak itt (10–12. v.) a zsoltáros elõtt, nem lehet biztosan meghatározni. A keresztény azon üldözésekre gondolhat, melyeket az anyaszentegyház s ennek szentei, különösen a vértanúk szenvedtek (Kor. II. 12,6. s köv.), valamint azon keserûségekre és próbákra, melyeken minden keresztény léleknek át kell mennie, hogy Krisztushoz hasonlóvá legyen.
Zsolt 65,13
hálát adandó.
Zsolt 65,15
füstölgõ, áldozatúl meggyújtott kosokkal. Mások szerint: kosokat jóillatszerrel.
Zsolt 65,18
igaztalanságra, képmutatásra és egyéb vétekre.
Zsolt 66
Zsolt 66,1
A héber szerint: A karelnök számára, húros hangszer mellett éneklendõ zsoltár-ének.
Zsolt 66,2
tekintsen ránk vidámsággal, áraszsza ránk kegyelmét. Vesd össze. Zsolt. 4,7.
Zsolt 66,3
üdvözítõ rendeléseidet, religiódat.
Zsolt 66,7
nem csak a növényeket, melyek az embereket táplálják, hanem Azt is, kit a népek várnak (Móz. I. 49,10.), a nagy királyt, az ember Fiát (Jerom.). A sz. atyák átalán az egész zsoltárt a Messiás eljövete után buzgó ohajtás kifejezéseûl veszik, kiben üdvét s ennélfogva örömét minden nép föltalálja.
Zsolt 67
Zsolt 67,1
E zsoltár diadal-ének, mely valami nagy gyõzedelem után azon alkalommal énekeltetett, midõn a harczba vitt frígyszekrény (Vesd össze: Kir. I. 4,4. 14,18. Zsolt. 46,6.) Sion hegyére (16. v.) foglyoktól kisértetve (19. v.) ünnepélyes menetben (25–29. v.) visszahozatott. – E homályos ének gondolatait következõ sorozatban lehet összeállítani: A szent zsoltáros könyörögve, és azon vallomással kezdi énekét, hogy Isten elõtt minden ellenségnek hátrálnia kell (1–3. v.); s ezért fölhí mindenkit Isten dicséretére (4. 5. v.), ki oly sokféleképen tûnteti ki jótéteményeit (5–15.), különösen lakása által Sion hegyén (16–19.), melyre diadallal foglyokat víve tér vissza (19. v.); folytatja fölhivását Isten dicséretére, ki továbbá is megszabadít minden ellenségtõl (20–24.); leirja a dicsõ menetet, melyet Isten ellenségein nyert gyõzelme után diadalmaskodva tart (25–28); könyörög állandó szerencséért s a pogány népek meggyõzetéseért (29–32.), s fölhí minden népet Izrael fölséges királyának magasztalására. A kath. értelmezõk szerint, kik sz. Pál tekintélyére (Efez. 4,8.) s a sz. atyákéira támaszkodnak, e zsoltárban nem csak az izraelitáknak valamely gyõzelme fölötti diadala van megénekelve, hanem különösen Krisztus gyõzelme minden ellenségén, és az õ mennybemenetele. A sz. zsoltáros t. i. ez énekében a jelent úgy irta le, hogy az által a jövõt is hirdette. A keresztény ember tehát, ki a zsidónép viszonyait a kereszténységre viszi át, azon helyeknél, hol Isten magasztaltatik, Krisztusra gondol, s a mondottat az õ földi és mennyei országára alkalmazza.
Zsolt 67,2
Mindig ezen igék mondattak, valahányszor a frígyszekrény valamely helyrõl történt elindúláskor, fölemeltetett. Móz. IV. 10,35. Itt azok a nyert gyõzelemre vonatkozólag mondatnak, jelentvén: hogy a mint Isten most fölkelt, és nekünk gyõzelmet adott, úgy keljen föl mindenkor, és széleszsze el elleneinket. A keresztény kéri Krisztust, hogy elleneit tegye lábai zsámolyává.
Zsolt 67,5
egyengessétek az útat a frígyszekrényen Sionba visszatérõ Istennek. A keresztény: Egyengessétek az útat Krisztusnak, készítsétek el alázatosság és bûnbánat által sziveiteket az õ befogadására.
Zsolt 67,5
E harczból nyugatról tértek vissza Jerusalembe; a menet tehát azon tájakon vonúlt át Sion hegyére, melyek Jerusalemtõl nyugatra feküdtek. A héber szerint: ki feljõ a pusztán át (ki a harczból a pusztán keresztül tér vissza Sionba). Krisztus nyugat (enyészet) fölött kelt föl, midõn a sírból föltámadott, s magára halhatatlan testet vett. Igy több sz. atya. A pusztaság alatt azon megholtak lelkei értethetnek, kiket Krisztus gyümölcsözõ életre föltámasztott.
Zsolt 67,5
a bûnösök. „Mely elõtt megrémûlnek“ nincs a héberben.
Zsolt 67,7
az izraelitáknak egy országban. Krisztus övéit anyaszentegyházába gyüjti össze, s még szûkebb körû társulatokba is, minõk a kolostorok. A héber szerint: Isten hazatéríti az elhagyottakat (a számüzötteket).
Zsolt 67,7
fogságukból. Krisztus föloldja a sátán és bûn kötelét.
Zsolt 67,7
az Isten akaratja ellen cselekvõket, a megátalkodott bûnösöket, kik bûneik halálában, sírjában alszanak; ezeket is megszabadítja. Lásd Luk. 1,79. A héber szerint …kivezeti bõségre; de a pártütõk kopáron laknak (inségök áldozatai lesznek.).
Zsolt 67,8
A sz. zsoltáros Istenhez intézett megszólitásában most fölemlíti azon kegyelmet, melynél fogva az Egyiptomból kiköltözött izraelitákat oltalmazta, útjokat csodákkal jelölte, az igért földre vezette, s a nekik hirdetett gyõzelmeket kegyelmesen megadta.
Zsolt 67,9
rengett és csöpögött. Vesd össze Bir. 5,4.5. Azaz: Akkor nagy hatalommal és dicsõséggel csodák és jelek között megismertetted magadat, különösen a törvényadásnál Sinai hegyén. – Midõn Krisztus, pünköst napján, törvényét a Szentlélek által a szivekbe írta, ez másnemû rendülés által történt, különösen bensõleg a szív megtérése és átváltozása által.
Zsolt 67,10
mannát.
Zsolt 67,10
népednek (Móz. V. 9,29. Zsolt. 27,9.). Krisztus a valódi égi kenyeret tanításában és szentséges testében adta.
Zsolt 67,11
azon országban, melyet Isten örökségének (népének) adott.
Zsolt 67,12
E tartományt Isten az õ szegény népének (11. v.) ama gyõzelmek által adá, melyekre õt segítette; e gyõzelmeket hirdetteti. Itt következik (13–15.) e gyõzelmek hirdetése. A héber szerint: Az Úr szót ad a diadalt hirdetõ nõknek stb. A gyõzelmet közönségesen énekesnõk hirdették (Móz. II. 15,20. Kir. I. 18,6.).
Zsolt 67,13
A Vulgata betûje szerint: A seregek valamennyi királya, a szerelmesé, a kedvelté; azaz: Kánaán hatalmas királyai alája vettettek Isten kedveltjének, Izrael népének. Krisztus, az Atya kedveltje, a királyokat lábaihoz teríti.
Zsolt 67,13
a háziasszonyoknak. Lásd Jerem. 6,2.
Zsolt 67,13
Ha a királyok le vannak gyõzve, a háziasszonyokat illeti a ragadományok elosztása. Krisztus jegyese, az anyaszentegyház lett osztogatója a Krisztus által nyert kegyelmeknek.
Zsolt 67,14
Ha benn, tartományaitokban laktok, melyek nektek sors szerint jutottak stb. A Vulgata megtartotta a görög klerost, mi osztályrészt jelent.
Zsolt 67,14
ragyogni fogtok ezüstben és aranyban, mint ama galambok, melyek ezüst- és aranyszinû tollakkal bírnak, azaz: igen gazdagok lesztek. Ha ti, keresztények, örökségteket a világosságban (Kol. 1,12.) elnyeritek, akkor fehér diadalköntösben (Jel. 3,4. 6,11.) olyanok lesztek, mint fehér galambok, és gazdagok minden kegyelemben. A hébert többen sokféleképen fordítják.
Zsolt 67,15
Mások szerint: a királyokat itéli.
Zsolt 67,15
a seregeikbõl elesettek csontjaival, mint hóval befödve.
Zsolt 67,15
hegy neve Szikemnél, melyre valószinûleg sok hó esett. A héber szerint: Mikor a Mindenható elszélesztette benne a királyokat, fehérlett, mint Zalmonon a hó.
Zsolt 67,16
Szelmon hegyérõl a sz. zsoltáros Sion hegyére tér át, mely annyiból volt Isten kegyelmének különös emléke, mert rajta volt az õ székhelye. Sion alatt a keresztény az anyaszentegyházat érti.
Zsolt 67,16
kegyelemteljes hegy.
Zsolt 67,16
tulajdonképen: összetartó hegy. Mások szerint: termékeny hegy.
Zsolt 67,17
a mennyiben Sion alatt a keresztény anyaszentegyház értetik, melynek amaz elõképe volt.
Zsolt 67,18
Isten hadereje, az Istent körülvevõ angyalok (Kir. IV. 6,17. Dán. 7,10.). A sz. zsoltáros Sion hegyének dicsõségét különösen kiemeli az által, hogy emlékeztet a mennyeiek szolgálatára, kik az Istent Sion hegyén környezik.
Zsolt 67,18
azaz: több, mintsem meghatározni lehetne; határozott szám tétetik határozatlan helyett.
Zsolt 67,18
mint egykor az izraeliták közt a törvényadásnál.
Zsolt 67,19
azaz: õ fölmegy (személy-csere). Értelme: Ezen hegyre vonúl fel az Úr a frígyszekrénynyel.
Zsolt 67,19
foglyokat viszesz magaddal diadalmaskodva.
Zsolt 67,19
ajándékokat, kegyelmeket osztogatsz az embereknek; mások szerint: veszesz az emberektõl.
Zsolt 67,19
a bálványozóknak is. A héber szerint: a pártütõknek is, hogy ott (Sionban) lakjanak (istenitiszteletet tegyenek). Habár ezen hely legközelebb a frígyszekrény diadalmenetére vonatkozhatik is, mindazáltal a próféta oly kifejezéseket választott, melyeknek teljes jelentõsége csak akkor van, ha azokat Krisztus Jézus mennybemenetére alkalmazzuk, mely, mint sz. Pál tanítja (Efez. 4,8.), itt megjövendöltetett. Az Úr Krisztus, miután munkáját elvégzette, mennybe ment, s kiket a földön a bûn és sátán rabszolgaságából megszabadított, azokat magával mintegy fogva vitte be diadallal, s onnan kegyelmeit osztja, úgy hogy még a hitetlen pogányok is az Isten és az õ Szentlelke hajlékaivá lesznek.
Zsolt 67,20
A sz. zsoltáros Isten kegyelmeinek emlitése után (5–19.) visszatér ismét fölhivásához az Isten dicséretére.
Zsolt 67,20
továbbá is velünk lesz. A héber szerint: Ha terhet raknak ránk, az Isten megsegít.
Zsolt 67,23
mely keletre fekszik Kánaántól, tehát átalában keletrõl.
Zsolt 67,23
Izrael ellenségeit.
Zsolt 67,23
Értelme: Bázánból (keletrõl) viszem az ellenségeket Kánaánba, hol részint fegyver által esnek el, részint a tengerbe taszittatnak. A héber szerint …õket, visszatérítem a tenger mélységérõl (a tengertõl, azaz, nyugatról). A héber szöveg értelme: Keletrõl és nyugatról összehozom Izrael ellenségeit, hogy Kánaánban leljék halálukat (24. v.). Krisztus rettentõ büntetéseket mér ellenségeire. Zsolt. 2,9. Jel. 2,27. 12,5. 19,15.
Zsolt 67,25
azaz: ki szent. Mások szerint: az én királyomét a szentélybe. A sz. zsoltáros itt leirja Isten bevonulását Sionba.
Zsolt 67,26
az éneklõk után a fejedelmek. A héber szerint: Elõl mennek az énekesek, azután a húrpengetõk, a doboló stb.
Zsolt 67,27
ti, kik Izraeltõl (Jákobtól) származtok. Izai. 48,1. Ez egy darabja az énekesek dalának.
Zsolt 67,28
ama fejedelmek között (26. v.).
Zsolt 67,28
Jákob fiai közt a legifjabb. Bár legifjabb, mégis elsõ volt Benjamin. Egy részben Jerusalem s a templom legnagyobb része is Benjamin kerületében feküdt. Lásd Móz. V. 33,12. Isten a kicsinyt választja.
Zsolt 67,28
A héber szerint …Benjamin és az õ fejedelmei.
Zsolt 67,28
A héber szerint: azok seregei.
Zsolt 67,28
A sz. zsoltáros csak nehány nemzetséget hoz föl valamennyi helyett. Fölséges a Krisztus bevonúlása hiveivel az egekbe. Izrael mind a tizenkét nemzetségébõl választja õ ki övéit. (Jel. 7,4. s követk.). A legkisebbek legnagyobb kegyelemre fognak érdemesíttetni, és õt nyomban követik.
Zsolt 67,29
Mutasd meg hatalmadat! A héber szerint: Parancsolta Istened, (oh Izrael) hogy erõs légy. Mások másképen.
Zsolt 67,30
Mások szerint: a te templomodért Jerusalemben. Lásd Zsolt. 5,8.
Zsolt 67,31
a krokodilokat; melyek itt Egyiptomot jelképezik. Ezekiel 29,3. 32,2. Gyõzd le a hatalmas világbirodalmat, Egyiptomot, és hódítsd meg népednek.
Zsolt 67,31
A népek között, kik elõljáróikra vannak hagyva, mint a tehenek a bikákra, vannak kicsapongó, zsarnok fejedelmek, kik arra törekszenek, hogy az Isten megpróbált szolgáit (az izraelitákat) örökségökbõl kiûzzék; ezeket is büntesd meg, Uram! A héber szerint: Dorgáld meg a nádas vadát, a bikák seregét a népek borjai közt, hogy borúljanak le az ezüst-darabokkal. Értelme: Fékezd meg Egyiptomot, a féktelen fejedelmek egész seregét a népek között, hogy adóúl ezüst-darabokat hozzanak.
Zsolt 67,32
Egyiptom és Aethiopia vessék alá magokat az Istennek. – E két ország csakugyan elsõ is volt a pogányvilágban, mely a keresztény hitet felvette. Lásd Izai. 19,19. Szofon. 3,10. Ap.cs. 8,39.
Zsolt 67,34
ki most a kivívott diadal után visszatér Sionba s az egekbe kelet felé. A diadalmenet nyugatról vonúlt. 4-ik jegyz. Ez igék különösen tulajdonképen illenek Krisztusra, ki az olajfák hegyérõl, mely Jerusalemtõl keletre fekszik, ment föl az égbe. Azért könyörögnek a keresztények kelet felé. A héber szerint: ki az egek egein jár kezdettõl.
Zsolt 67,34
mennydörögni fog. Krisztus az õ szózata, evangélioma mennydörgését hithirdetõi szájába teszi.
Zsolt 67,36
ezek kegyelemteljes vezérlésében. Lásd Efez. 3,10. A héber szerint: rettenetes az Isten az õ szent hajlékában, – honnan népét csodálatosan segíti.
Zsolt 68
Zsolt 68,1
E zsoltárban a szenvedõ Dávid oly kifejezésekkel szól, melyek tökéletesen Krisztus Jézusra illenek. Hogy ez szól Dávid szája által, a sz. apostolok is hitték, kik e zsoltárra hivatkoznak, és az összes régi anyaszentegyház.
Zsolt 68,2
az elmerülés veszedelmében vagyok, azaz, szenvedéseim halálra visznek engem.
Zsolt 68,3
nincs alap, fenék, melyen megállhassak.
Zsolt 68,3
A héber szerint: és az árvíz elöntött engem.
Zsolt 68,4
a segély után való nézésben. Lásd Zsolt. 118,82. Jerem.Sir. 4,17.
Zsolt 68,5
A mely bûnt nem tettem, azért kell bûnhödnöm. Hasonlólag mondja az apostol Kor. II. 5,21. Azt, ki bûnt nem ismert, miérettünk bûnné tette. Lásd Rom. 8,3.
Zsolt 68,6
Azaz: Isten! te tudod, mennyiben vagyok bûnös. Krisztusnak nem volt tulajdon bûne, hanem õ minden ember bûnét hordozá.
Zsolt 68,7
Ne engedd, hogy tisztelõid szenvedéseimen megbotránkozzanak, ürügyet vegyenek ezért engem elhagyni. Lásd Izai. 53,1. Máté 11,25. A kereszt a zsidóknak botrány, a pogányoknak esztelenség. Mily sokan készek Jézussal a lelki vigasztalás virágos utján járni, de a kereszt ösvényén nem akarnak.
Zsolt 68,9
még tanítványaim is elhagytak és megtagadtak engem.
Zsolt 68,9
a zsidóknál, kiknek velem egy anyjok van, a zsinagóga. Vesd össze Ján. 7,5. 1,11.
Zsolt 68,10
Gyülöletessé leszek, mert én csak a te dicsõségedért, a te szolgálatodért buzgólkodom.
Zsolt 68,10
kik téged szidalmaznak, cselekedeteik által megvetnek, engem is megvetnek, mivel hozzád ragaszkodom. Lásd Ján. 2,17. Rom. 15,3.
Zsolt 68,11
Lelkemet minden lehetõ nélkülözések által megõrzöttem a kisértetektõl, s megtartottam veled egyesûlve; de e miatt kigúnyoltattam. A héber szerint: sírtam lelkem böjtölése mellett stb.
Zsolt 68,12
a gyászruhát.
Zsolt 68,12
gúny tárgyává.
Zsolt 68,13
a kapuban vagy a kapu elõtti téren henye idõtöltésbõl ültek. A henyék beszédök tárgyává tettek engem.
Zsolt 68,14
a meghallgatás ideje.
Zsolt 68,14
add, hogy valósúljon rajtam szabadításod. Mások szerint: hallgass meg engem segélyigéreted hûsége szerint.
Zsolt 68,15
a nagy veszélyekbõl. Igy Krisztus is imádkozhatott; mert habár Isten volt, de egyszersmind ember is volt, s ezért, a bûnt kivéve, velünk természetünk minden gyöngeségét megosztotta, melyeknek egyike a szenvedésektõl való félelem.
Zsolt 68,16
ne tartson bezárva a sír. Krisztus, mint Isten, tudta, hogy munkáját bevégzi, s a halál, sír és pokol fölött gyõzni fog, de azért mégis könyörög, mert nekünk, mint ember, fiui könyörgés által példát akart adni.
Zsolt 68,21
A héber szerint: …szorongatnak. A gyalázat megtöri szivemet és beteg vagyok.
Zsolt 68,22
mint elõadja Máté 27,34.48. Ján. 19,29.
Zsolt 68,23
Viszont izleljék õk is a keserû, kártékony és visszatetszõ epét; azaz, jussanak keserves sorsra (Jerom.). A 23–30. versek nem a boszúvágy roszkivánatai, hanem megjövendölései a büntetõ itéleteknek, melyek elkövetkeznek az egész zsidó nemzetre, mely Messiását nem ismerte el, sõt megölte. Ily értelemben hivatkozik erre sz. Pál is, Rom. 11,9.10. Hasonlóképen nyilatkozott maga Jézus is. Máté 23,37–39. – Ez igék egyébiránt nem ellenkeznek Jézus engesztelékeny jellemével; mert miután a zsidók a látogatás kegyelmét nem ismerték el, õket, mint minden megátalkodott bûnöst, szükségképen eléri az isteni igazság büntetése.
Zsolt 68,24
Beteljesedett; mert a Jézus Krisztusról szóló jövendölések közõl még a legvilágosabbakat sem ismerik el. Lásd Kor. II. 3,14.
Zsolt 68,24
teherhordásra, és hogy szemeik csak a földieken függjenek.
Zsolt 68,26
az igéret földje jelenleg, összehasonlítva az izraeliták alatti állapotával, csak pusztának mondható, mert félannyi népességgel sem bír. Vesd össze Máté 24,2. Ap.cs. 1,20.
Zsolt 68,27
kit az emberek üdveért szenvedésre itéltél.
Zsolt 68,27
gúnyolódás és szándékos kegyetlenség által.
Zsolt 68,28
ez következése a megátalkodásnak, melyben a zsidók megrögzöttek. Lásd Rom. 1,24.
Zsolt 68,28
ne igazúljanak meg.
Zsolt 68,32
kedvesebb az áldozatnál. Isten dicsérete a szegénységben és szenvedésben jobb az áldozatnál.
Zsolt 68,34
kiket az inség és szenvedés tart bilincsekben.
Zsolt 68,36
Jerusalem városát – a magasb Siont, az anyaszentegyházat.
Zsolt 68,36
még jobban megerõsíttetnek. Az új hit városai is neveztethetnek Júda, azaz, a vallás városainak.
Zsolt 68,36
Siont.
Zsolt 69
Zsolt 69,1
E zsoltár majd ugyanegy Zsolt. 39,14. s követk. versekkel. A héber: Dávid zsoltára, éneklendõ emlékeztetésûl.
Zsolt 70
Zsolt 70,1
Dávid, ki e zsoltárt agg korában írta (9. 18. v.), segítséget kér abban az ellenség ellen; bízik és hirdeti Isten jóságát.
Zsolt 70,1
azaz: énekeltetett Jonadab fiai s az elsõ foglyok által. Jonadab fiai a rekabiták (Kir. IV. 10,15. Jer. 35.), kik valószinûleg az elsõ fogság alkalmával (Kir. IV. 24,1. 2-ik jegyz.) Dániellel vagy Joákimmal (12. v.) vitettek Babilonba.
Zsolt 70,2
az igaz jámborságnál fogva, a mit te engedsz; vagy pedig, birói igazságodnál fogva.
Zsolt 70,5
béketûrõ reményem.
Zsolt 70,7
azáltal, hogy Isten csodálatosan megtartott annyi szenvedésben. Dávid ezt valóban mondhatta, mert Saul folytonos incselkedései között sok éven át megmaradnia életben, csak Isten csodálatos közbejötte által lehetett. Ezt minden keresztény is elmondhatja lelkére nézve, mely folytonos veszélyben forog, és bizonyosan elveszne, ha Isten nem õrzené.
Zsolt 70,11
Absalom és Saul pártja nem volt egészen elnyomva. Dávid élemedett korában, midõn már ereje fogyatkozott, a pártosok új reményeket szítottak.
Zsolt 70,13
meg fognak szégyenûlni és elvesznek stb. Ez jövendölés nem átok.
Zsolt 70,15
a Vulgatában használt literatúra-szó – a héberben (enumeratio) elszámlálás szóval adatik.
Zsolt 70,16
Elmélyedek az Úr dicsõsége felõli elmélkedésbe. Némelyek a héber szerint: Az Úr erejében fogok járni, magasztalni fogom igazságodat.
Zsolt 70,20
a szerencsétlenség képe.
Zsolt 70,21
Az által, hogy engem segítettél. A héber szerint: igen nagygyá tettél engem.
Zsolt 71
Zsolt 71,1
Vagyis, a béke-férfiúra (Móz. I. 49,10. Izai. 9,6.); mert Salamon ezt jelenti. Mások szerint: Zsoltár Salamonnak. E zsoltár dicséretet tartalmaz a nagy királyról, az örök békefejedelemrõl (3. 5. 6. 7. 16. 17. v.), a szegények barátjáról (12. 15. v.), az egész föld uráról, ki minden népet megáld (8. 11. 17. v.). Hogy ezen király a Messiás, kitûnik nem csak a neki adott tulajdonokból, hanem a régi zsidók és sz. atyák összehangzó értelmezésébõl is. – A keresztény ember e zsoltárt a romai kath. anyaszentegyház terjedéseért imádkozhatja.
Zsolt 71,2
Add jogodat, mint te magad birod, a Messiásnak, azaz, itéletet minden nép fölött, itéletet a végrehajtás hatalmával.
Zsolt 71,2
Dávid király utódjának. Lásd Kir. II. 7,12. Jerem. 33,17. Vesd össze Ján. 5,22.
Zsolt 71,2
hogy igazságot szolgáltasson a szegények (az igazak) népének. Izai. 11,4.
Zsolt 71,3
Add, hogy az egész ország teljes legyen békével és igazsággal.
Zsolt 71,4
A héber szerint: az elnyomót.
Zsolt 71,5
azaz: mindörökké. 7. v. Zsolt. 88,37. s követk.
Zsolt 71,6
Gedeonéra (Bir. 6,37.) Igy több sz. atya. Mások szerint: Mint az esõ a lekaszált rétre.
Zsolt 71,6
Több sz. atya szerint, e versben az van jelentve, hogy a Megváltó az égbõl leszáll a szentséges Szûz méhébe a nélkül, hogy szûzeségét megsértse.
Zsolt 71,7
Az ember békéje önmagával és másokkal, következése az igazságnak, az igaz állapotnak, az erénynek és szentségnek. Midõn Krisztus a földre jött, az angyalok békeséget hirdettek. Luk. 2,14.
Zsolt 71,7
5. v.
Zsolt 71,8
Nem a középtenger s az Eufrates folyó lesznek határai, mint eddig voltak, hanem a föld legvégsõ szélei (10. 11. v.).
Zsolt 71,9
A héber szerint: a puszták lakói.
Zsolt 71,9
hódolva a földet fogják csókolni. Izai. 49,23.
Zsolt 71,10
Tartesszus Spanyolországban. Ez volt a legszélsõ tengermellék nyugat felé, melyet a zsidók ismertek: tehát nyugat felé a legtávolabb tengermellék királyai.
Zsolt 71,10
tehát a keleti tartományok is. Némelyek a hébert így: Szabea királyai (Arábiában); mások szerint: Meroe (Egyiptomban).
Zsolt 71,12
az itéletnél (2. v.).
Zsolt 71,13
Krisztus boldognak mondá a szegényeket.
Zsolt 71,14
az elnyomatástól. Lásd Zsolt. 54,12.
Zsolt 71,14
A héber szerint: mert az õ vérök (életök) drága elõtte.
Zsolt 71,16
Tulajdonképen erõsség, szivbeli erõ.
Zsolt 71,16
Vele bõség jõ a földre. A kereszténység által míveltség jött a földre; különösen a szerzetesek és remeték termékenyekké tették a pusztaságokat. – Értsd egyszersmind a lelki kegyelem bõségét is, mely Krisztus által a földre árasztatik.
Zsolt 71,16
a termékenység nagyobb lesz, mint Libanon hegyén.
Zsolt 71,16
Igen megszaporodnak az emberek is, az új Jerusalem, az anyaszentegyház polgárai.
Zsolt 71,17
Lásd Móz. I. 22,18. Némelyek szerint: Áldottaknak fogják magokat benne mondani, azaz, mondani fogják: Isten! tégy minket olyanokká, mint õ; hozzá hasonlókká.
Zsolt 71,18
A 17. verssel végzõdik a zsoltárok második könyve; a következõ versek, mint közönségesen, befejezõ dicséretek.
Zsolt 71,20
Sz. Jeromos hozzáteszi: E zsoltár Dávid énekei végének mondatik, mert õ ebben, mi utóljára vala történendõ, Krisztus idõpontját írja le.
Zsolt 72
Zsolt 72,1
Dávid idejében élt egy Azaf (Krón. I. 16,7. Vesd össze Zsolt. 49.).
Zsolt 72,1
A héber szerint: kik tiszta szivûek.
Zsolt 72,2
csaknem megtántorodtam elveimben.
Zsolt 72,3
Mások szerint: mert irígykedtem a gonoszokra.
Zsolt 72,4
Mert, ha szenvedniök kell is, nem tart soká, s azért vígan élnek a nélkül, hogy a halálra gondolnának. A héber szerint: Mert nincs fájdalmok halálukig, és kövér testtel bírnak.
Zsolt 72,6
A héber szerint: Azért nyaklánczuk a kevélység; s az erõszak diszruhaként födi be õket.
Zsolt 72,7
az érzéketlen és gondatlan szivbõl, mely hasonló a kövérséghez, melynek nincs érzékeny alkatrésze. Lásd Zsolt. 16,10.
Zsolt 72,7
Némelyek a héber szerint igy: Kiduzzadnak a kövérségtõl szemeik, meghaladják a sziv gondolatait; vagy: igen eltelnek szivök gondolataival.
Zsolt 72,9
az égiekrõl beszélnek, és pedig ugyanezek ellen.
Zsolt 72,9
vakmerõködnek mindenrõl szólani és itélni, mi a földön történik.
Zsolt 72,10
a gonoszokhoz.
Zsolt 72,10
Mások szerint: és mégis csak bajt találnak nálok.
Zsolt 72,11
És mondják: Van is gondja Istennek a világra.
Zsolt 72,13
mint õk, szinte kisértetve fölizgatott érzékenységemtõl (21. v.).
Zsolt 72,14
Tehát hiába küzdök, fáradok reggeltõl kezdve egész nap?
Zsolt 72,15
A sz. zsoltáros itt önmagát utasítja rendre. Hanem én átlátom, hogy nem volt igazam, midõn ily beszédeket és kétségeket mások után mondtam: mert ez által az istentelenekhez csatlakoztam, s a te igaz hiveidet elhagytam, megvetettem. Vagy: Mert így eltértem az Isten fiainak cselekvésmódjától, kik szerencsétlenségökben, s az istentelenek szerencséje mellett is nyugodtan maradnak, s magokat csendes türelemmel az isteni gondviselésre hagyják.
Zsolt 72,16
a titkot, hogy a jámborok szerencsétlenek, a gonoszok szerencsések lehetnek.
Zsolt 72,17
sokat kellett törekednem, míg szent szándékaidat, czéljaidat, beláttam.
Zsolt 72,17
t. i. az istentelenekét.
Zsolt 72,18
A héber szerint: romba döntötted õket. A sz. zsoltáros tanítja: mily csalárd a gonoszok szerencséje, midõn hirtelen, a nélkül, hogy gyanítanák, veszedelmökre rohannak.
Zsolt 72,20
Valamint fölébredés után az álom elenyészik: úgy fogod semmivé tenni országodban az õ képöket, az õ, puszta álomképhez hasonló létöket. A héber szerint …Uram, megveted az õ képöket (épen a megsemmisités által). Mások szerint: Fölvervén õket (szerencséjök mámorából), képöket megveti, kigúnyolja.
Zsolt 72,21
a gonoszok szerencséje miatti fölgerjedésben.
Zsolt 72,21
a vesék itt átalán a bensõ érzelmek gyanánt vétetnek.
Zsolt 72,21
Némelyek a héber szerint: ha szivem elkeserednék, és veséimben nyilallanék.
Zsolt 72,22
megfosztatva lelki erõmtõl.
Zsolt 72,22
ki mit sem tud arról, mi a gonoszokkal történt.
Zsolt 72,23
nem az ész szerint itélnék, hanem csak a külsõ benyomások szerint.
Zsolt 72,24
nem hagysz elveszni kétségeimben (2. v.).
Zsolt 72,24
a gyötrelmek útján vezetni fogsz engem tetszésed szerint.
Zsolt 72,24
dicsõséggel fogadsz oltalmadba.
Zsolt 72,28
Jerusalemben, a keresztény anyaszentegyházban.
Zsolt 73
Zsolt 73,1
Igy neveztetik e zsoltár, mert az azafi zsoltárok között van; úgylátszik, hogy a babiloni fogság után íratott, és vagy a fogságra vonatkozik (Krón. II. 36.), melynél a templom fölégettetett (7. v.), vagy pedig a templomnak Antiochus Epiphanes által végbevitt megfertõztetésére (Makk. I. 1.). A keresztény ember e zsoltárt az anyaszentegyház szorongatott idejében imádkozhatja.
Zsolt 73,2
Már Ábrahám idejétõl.
Zsolt 73,2
az egyiptomi rabszolgaságból.
Zsolt 73,3
Mások a hébert így: Emeld föl lépteidet az omladékokhoz (menj és lásd).
Zsolt 73,3
a templomban.
Zsolt 73,4
az ünnep helyén, a templomban, mely romban fekszik.
Zsolt 73,4
Miután a kaldeusok Jerusalemet bevették, zászlóikat ott föltûzték, és bálványképeiket fölállították. Mások szerint: szertartásaikat tették szertartásokká.
Zsolt 73,5
mily nagy tévedésben vannak.
Zsolt 73,6
a templomnak.
Zsolt 73,6
A héber szerint: faragványait.
Zsolt 73,8
A héber szerint: Mondák szivökben. Veszítsük el mindnyájokat. Fölégették Istennek minden gyûlhelyét a földön.
Zsolt 73,9
vallási szertartásainkat, melyek igen elmésen neveztetnek jeleknek, mivel képei a magasabb keresztény igazságoknak.
Zsolt 73,9
a fogságba hurczolt izraeliták próféta nélkül voltak, mert Jeremiás Egyiptomba költözött. Jer. 43.
Zsolt 73,9
Isten, úgy látszik, minket nem ismer többé. A héber szerint …többé, és nincs közöttünk, a ki tudná, meddig fog ez tartani.
Zsolt 73,10
A héber szerint: káromolja.
Zsolt 73,11
teljes hatalmadat.
Zsolt 73,11
Emeld föl hatalmas kezedet, és vess véget a pusztúlásnak.
Zsolt 73,13
Te tetted a vörös tengert olyanná, mint a száraz föld, néped átvonúlásakor. A héber szerint: te választottad el, te hasítottad ketté.
Zsolt 73,13
az egyiptomiakat. Móz. II. 14,21. A héber szerint: leviatan-fõket. Lásd ezen állatról Jób 40,20.
Zsolt 73,14
a puszták népeinek, azaz, a vadállatoknak.
Zsolt 73,15
Lásd Móz. II. 17,6. Móz. IV. 20,8.)
Zsolt 73,15
vagyis: az állandó folyamokat, melyek nem apadnak ki, mint a lefutó esõáradások és patakok. Lásd Józ. 3,15.16.
Zsolt 73,16
Némelyek a héber szerint: a csillagokat.
Zsolt 73,18
a mi fönebb mondatott s a mi következik.
Zsolt 73,18
mely tagadja az Istent. Lásd Zsolt. 13,1.
Zsolt 73,19
A héber szerint: galambod vagy gerliczéd lelkét.
Zsolt 73,20
melyet Izrael népével kötöttél, miszerint õt megszabadítod minden ellenségétõl.
Zsolt 73,20
elõbb ismeretlenek, a kaldeusok.
Zsolt 73,20
házakat birnak igaztalanság és erõszak által. A héber szerint …a földnek sötét helyei erõszakkal teljes lakhelyek.
Zsolt 73,21
Izrael könyörgõ népe.
Zsolt 74
Zsolt 74,1
Lásd Zsolt. 56,1. E zsoltárban fölváltva Isten (3. 4. 11. v.) és a sz. zsoltáros szól, azért hihetõleg fölváltva énekeltetett.
Zsolt 74,1
a zsoltáros hálát ad a nyert segélyért (2. v.), s az istenteleneket érõ itéletbõl (3. 4. v.) alkalmat vesz õket inteni, és Isten további itéleteire figyelmeztetni (5–9. v.).
Zsolt 74,2
magasztaljuk.
Zsolt 74,2
A héber szerint …hálát adunk, hogy oly közel van neved (azaz: segélyed).
Zsolt 74,3
Mikor eljõ az idõ, akkor igazságos itéletemet kimondom az istentelenek fölött. A helyett, hogy a szabadúlás csodáit elbeszélné, s mikép fog Isten itélni jövendõben, a sz. zsoltáros maga az Isten által átalában mondatja ki, hogy õ itél.
Zsolt 74,4
A héber szerint: megrendûl.
Zsolt 74,4
Akkor rettegni fog az egész föld, midõn én itélek. E két vers erõs kifejezései nem annyira az egyes gonoszok fölötti különös itéletre, mint sajátlag az utolsó világitéletre vonatkoznak. Vesd össze Pét. II. 3,10.
Zsolt 74,5
Itt a zsoltáros szól s Isten beszédébõl következést von, hogy az istentelenek Isten itéletétõl rettegjenek.
Zsolt 74,5
Mások szerint: a kevélyeknek.
Zsolt 74,5
Mások szerint: kevélyen.
Zsolt 74,5
A szarv erõsség jelképe. Zsolt. 17,3.
Zsolt 74,6
A héber szerint: Ne szóljatok… nyakassággal.
Zsolt 74,7
nem jõ akkor szabadúlás és segély az Isten itélete ellen.
Zsolt 74,9
fûszeres borral. Jel. 14,10. A büntetõ Isten, kezében a harag kelyhét tartva, gyakran ábrázoltatik. Lásd Zsolt. 59,5. Mások szerint: forrásban levõ (némelyek szerint: vörös) vegyített borral.
Zsolt 74,10
t. i. hogy Isten a gonoszokat megbünteti.
Zsolt 74,11
A bûnösök kevélységét Isten büntetõ itéletének hirdetése által megrendítem.
Zsolt 74,11
hogy az igazak fölbátorodjanak.
Zsolt 75
Zsolt 75,1
A héber szerint: a karelnöknek húros hangszerre, Azaf zsoltára.
Zsolt 75,1
A régi zsidók közõl többen, s a görög és latin forditások e zsoltárt ama veszteségre alkalmazzák, melyet az asszíriai hadsereg Szennakerib alatt szenvedett (Kir. IV. 19.); mások, mint sz. Ágoston, a gyõzelmet és hálát átalánosan veszik, ezen vonatkozás nélkül. E hozzátétel: „Ének az asszíriusokról“ nincs meg a héberben.
Zsolt 75,3
tulajdonképen Sálemben (Jerusalemben), mi békességet jelent (Móz. I. 14,18.).
Zsolt 75,4
Mert a békevárosnál, épen jelentése (valósága) miatt, meg kell törni minden harcznak.
Zsolt 75,5
Midõn a te örök hajlékodból csodálatosan segélyt küldtél.
Zsolt 75,6
a hitetlenek. Lásd Zsolt. 13,1.
Zsolt 75,6
a halál-álmot, Zsolt. 12,4. miután az angyal õket megölte (Kir. IV. 19.).
Zsolt 75,6
s nekik, a rablásra vágyóknak fegyver sem volt többé kezeikben. A héber szerint az 5. 6. v. Fényesebb vagy te és hatalmasabb a ragadozás hegyeinél (a rablóváraknál s fejedelmeiknél). Martalékká lettek az erõs szivûek, aludták álmukat, és egy erõs férfiú sem lelte meg kezét (nem használhatta többé).
Zsolt 75,7
Elaludt a lovasság. A héber szerint: elaludt ló és szekér.
Zsolt 75,11
A Vulgatának cogitatio szava helyett a héberben harag, düh tétetik, értelme tehát a héber szerint: Az emberek haragja dicsér téged (dicséretedre alkalmat ad), midõn azok bõsz haragját megfékezed. És végsõ büntetõ itéleteidet foganatosítod. Némelyek úgy értelmezik, hogy az emberek haragja és dühössége is (vesd össze Szennakerib és Holofernes sat. történetét) Istennek dicsõitésére szolgál.
Zsolt 76
Zsolt 76,1
Lásd a Zsolt. 4. 38. 72. E zsoltárban egy elkeseredett szerencsétlen panaszkodik, de megemlékezvén Isten jótéteményeirõl, fölemelkedik és reményl. A keresztény ezt keserûsége óráiban imádkozhatja.
Zsolt 76,3
hogy meghallgattassam.
Zsolt 76,3
ime oka az elõbb mondottnak. Épen, mivel lelkem nem akart megvigasztaltatni, keresem stb.
Zsolt 76,4
mily kegyes volt elõbb irántam (6. 7. v.).
Zsolt 76,4
azon kegyelmekre emlékezve. A héber szerint: és sohajtozom.
Zsolt 76,4
gyakorlom magamat a jelen inség eltürésében.
Zsolt 76,6
a boldog multról.
Zsolt 76,6
és megfontolom a jövendõt. A héber szerint …régi napokról, az elmult idõ éveirõl.
Zsolt 76,7
A héber szerint …éjjel énekeimrõl.
Zsolt 76,7
Megfontolom lelkemben, vajjon megtörténhetnék-e az, mi következik. A héber szerint: szivemben elmélkedem, és lelkem vizsgálódik.
Zsolt 76,11
A sz. zsoltáros bizodalomra ösztönzi magát. A héber szerint: És mondom: ez az én fájdalmam (ez inséges állapot romlott természetembõl származik. Lásd Jer. 10,19.).
Zsolt 76,11
Ez a fölbátorodás Istentõl jön.
Zsolt 76,12
A sz. zsoltáros az Izrael népéhez mutatott s alább következõ isteni jótétemények által erõsíti magát a bizodalomban és reményl.
Zsolt 76,16
József is törzsatyaképen veendõ itt, mivel az izraelitákat egy ideig táplálta Egyiptomban.
Zsolt 76,17
czélzás a vörös tengeren történt átvonulásra. Lásd Zsolt. 113. Móz. II. 14.
Zsolt 76,18
mennydörögtek.
Zsolt 76,18
villámaid.
Zsolt 76,20
t. i. a tenger ketté vált, s az átmenet után ismét összefolyt.
Zsolt 76,21
tehát én is mint juhocskád, vezetésedre hagyom magamat, s örömben és búban, világosságban és sötétségben csak benned bízom.
Zsolt 77
Zsolt 77,1
E zsoltárban elõadatik, mint vezérlette Isten Izrael népét egész Dávidig; mely fõleg azon czélból íratott, hogy Izrael népét atyái ellenszegülésétõl intve megóvja, s királya, Dávid alatt egybegyûjtse.
Zsolt 77,2
Kezdettõl elbeszélem a történetet; mely itt példabeszédnek és talánynak neveztetik, mert a kegyelem titkos szövetségét képekben adja elõ; mivel, az apostol szerint Kor. I. 10,11. mindaz, mi a zsidóknak példában történt, a mi oktatásunkra iratott meg, (az a keresztény törvény szellemét foglalja magában oktatásunkra). Vesd össze Máté 13,35. Zsid. 8,5.
Zsolt 77,5
bölcseségének és szeretetének bizonyságát, t. i. a törvényt.
Zsolt 77,7
Reményünket Istenben helyezni, nem annyit tesz, mint bizni igazvoltunkban, hanem az õ kegyelmében. Isten jótéteményeirõl el nem feledkezni, nem annyit tesz, mint dicsérni saját tetteinket, hanem dicsérni az Istent, ki azoknak végoka és czélja. Sz. Ágost.
Zsolt 77,8
oly nemzedék, mely érzését együgyûségben nem irányozta az Istenhez, és nem ragaszkodott hozzá állhatatosan.
Zsolt 77,9
E hûtelen s Isten iránt engedetlen atyák olyanok voltak, mint az efraimiták, kik gyakorta (Bir. 12,1. s követk. Kir. III. 12,13–16.), bár jó fegyverekkel birtak, a harczban állhatatlanok lévén, hátat fordítottak.
Zsolt 77,10
az engedetlen atyák.
Zsolt 77,12
A héber szerint: Zoánban, az egyiptomi királyok egyik székvárosában (Móz. IV. 13,23. Izai. 19,11.13.).
Zsolt 77,13
A héber szerint: halomként.
Zsolt 77,14
Lásd Móz. II. 13,21.22.
Zsolt 77,16
Lásd Móz. II. 17,6. Móz. IV. 20,8.
Zsolt 77,18
nem testöknek, hogy éhségöket csillapítsák, hanem lelkök rendetlen kivánságainak. Lásd Móz. II. 16,3. Móz. IV. 11,4–6.
Zsolt 77,20
A héber szerint: húst.
Zsolt 77,21
bevezetni a hitetleneket és rendetlen kivánságuakat az igéret földére.
Zsolt 77,21
Az Isten haragja tulajdonképen bennünk van, a mi lelkiismeretünkben, mely az Istennek szózata, s föltámad ellenünk, midõn gonoszat cselekszünk. A héber szerint: Hallván ezt az Úr, haragra gerjedett, és tûz gyúladott Jákobra stb.
Zsolt 77,22
nem bíztam benne.
Zsolt 77,22
segélyében.
Zsolt 77,23
Habár hitetlenek voltak, mégis mannát hullatott az égbõl. Móz. II. 16,3. s követk.
Zsolt 77,25
A héber szerint: az erõsök kenyerét, kik egyébként az angyalok, mint Zsolt. 102,20. Lásd Bölcs. 16,20. Angyali, mennyei kenyérnek neveztetik a manna, mint az Oltáriszentség elõképe. Ján. 6,31.49.50. Kor. I. 10,3.
Zsolt 77,26
A héber szerint: keleti szelet támasztott az égen, és elhozá a délit. – Innen jöttek a fürjek (27. v.).
Zsolt 77,31
az elõkelõket és hatalmasokat; valószinûleg ezek közõl jelentették ki némelyek elõször húsért esdõ kivánságaikat.
Zsolt 77,31
bemenni az igéret földére. A héber szerint: Izrael ifjait leverte.
Zsolt 77,33
A héber szerint: Azért engedte elmúlni napjaikat egy leheletben (hamar elhalni hagyta õket) és esztendeiket rettegésben.
Zsolt 77,42
hatalmáról, melyet cselekedeteiben mutatott ama napon stb.
Zsolt 77,44
az egyiptomiak.
Zsolt 77,48
A héber szerint: nyájaikat a mennyköveknek.
Zsolt 77,49
A héber szerint: a gonosz angyalok egész seregét. Lásd Példb. 17,11.
Zsolt 77,50
életöket.
Zsolt 77,50
A héber szerint: életöket.
Zsolt 77,51
vagyis: az elsõszülötteket (Móz. I. 49,3.).
Zsolt 77,51
Egyiptomban, mely koptus nyelven mai napig is Cheminek neveztetik, Kámtól, az egyiptomiak törzsatyjától.
Zsolt 77,53
Mások szerint: biztosságban.
Zsolt 77,54
az igéret földére, mely hegyes tájai miatt hegynek neveztetik, lásd Móz. II. 15,17. Móz. V. 3,25. és Sionba (Zsolt. 75,3.).
Zsolt 77,55
a nemzetekéiben.
Zsolt 77,57
elernyedett, nem biztos kézívként. Lásd Ozeás 7,16.
Zsolt 77,58
hol bálványoltárokat emeltek. Kir. III. 3,2.
Zsolt 77,58
Az Isten boszuálló, féltékeny Isten. Mint a házastárs féltõ, és nem kimél (Péld. 6,34.), úgy a boszuálló Isten is (Móz. II. 20,5.), ha népe hûtelen, melyet magának eljegyzett (Ozeás 2,19.).
Zsolt 77,60
Mivel a nép engedetlen volt és Istent elhagyta, Isten nem maradt tovább a frigyszekrényen Silóban, hol elõbb a szent hajlék állott (Józ. 18,1. Kir. I. 1,3.), s igy történt, hogy a frigyszekrény fogságba vitetett (Kir. I. 4,17.).
Zsolt 77,61
Az izraeliták hatalma és ékessége a frigyszekrény volt (Kir. I. 4,21. Zsolt. 131,8.).
Zsolt 77,63
a háboru tüze.
Zsolt 77,63
az általános zavar és haláltól való félelem miatt.
Zsolt 77,65
E csapásoknál az Úr mintegy aludni látszott. Mikor azok elmúltak s a nép meg volt fenyítve, egyszersmind õ is fölserkent, és összeszedte erejét, mint egy hõs az álom után, ki bortól megittasodva elszenderûlt. A szent irás emberileg szól nekünk. És valamint az Úr minden emberi gyengeségben jelent meg a földön: úgy érzelmét is az emberi nyelv szegénységébe és gyengeségébe öltözteté.
Zsolt 77,66
a titkos részeken, (Lásd Kir. I. 5,6.); mások szerint: ellenségeit visszaveré.
Zsolt 77,67
nem akarta, hogy a szent hajlék továbbá Silóban Efraimnak, József fiának osztályrészében maradjon, e nemzetség hûtlenségének büntetéseûl.
Zsolt 77,69
magasra és erõsen. Mások szerint: égmagasságnyira. A föld s a rajta épített szentély annyiból mondható „öröknek,“ a mennyiben elõképei az anyaszentegyháznak s mennyekben Isten országának.
Zsolt 77,72
Ha e zsoltár tartalmát fontolóra veszszük, úgy látszik, hogy a sz. zsoltáros nem csupán Izrael népe vezéreltetésének történetét akarta elbeszélni; ezen történetet olvasói ismerték; hanem inkább, úgy látszik, hogy mivel talányokról szól, titkos tanitásokat akart adni, melyek a történet alatt rejlettek. Valószinûleg arra akarta az egyes izraelitákat tanítani, hogy az egész nép vezéreltetésében tulajdon életök történetét lássák, s magokat a szerint viseljék. Valamint t. i. Izrael népe Mózes által Egyiptomból, a szolgaság honából kiszabadíttatott, és az igéret földére bevezettetett: úgy azon ember is, ki bensõjében Isten hivását meghallja, a szolgaság, a bûn országából kivezettetik, ha a törvényt követi, s az élet pusztaságán Isten iránt nem lesz hitetlenné. Tápláltatni és vezéreltetni fog, mint Izrael, minden útján, míg bevezettetik ama honba, hol az õ mennyei Dávidjának békés pásztorbotja alatt az örök nyugalmat elnyeri.
Zsolt 78
Zsolt 78,1
Erre valamint a 73. zsoltárra, úgy látszik, Jerusalem és a templom elpusztúlása adott alkalmat.
Zsolt 78,1
mely lerontatott, miután a gyümölcs leszedetett és begyüjtetett; elpusztíttatott, miután lakosai elvitettek. A héber szerint: omladékokká. A keresztény ember ezen zsoltárt az anyaszentegyház szorongattatásának idején imádkozhatja.
Zsolt 78,11
A héber szerint: tartsd meg a halál fiait, (kik halálra szánvák, fogságba vitettek).
Zsolt 79
Zsolt 79,1
Lásd Zsolt. 59,1. A héber szerint: A karelnöknek Sosanim Edutra, Azaf zsoltára. A keresztény ember e zsoltárt a romai kath. anyaszentegyház védelmeért imádkozhatja.
Zsolt 79,2
József, Jákob kedvencze, itt valamennyi testvére, minden izraelita helyett tétetik. Lásd Zsolt. 76,16. 80,6.
Zsolt 79,2
ki jelen vagy a frigyszekrény fölött. Lásd Kir. I. 4,4. Móz. II. 25,22.
Zsolt 79,2
jelentsd ki magadat segítséged által.
Zsolt 79,3
néped elõtt. A nevezett három nemzetség közel a frigyszekrénynél táborozott, és az után ment. Lásd Móz. IV. 2,18. s követk. 10,21–24.
Zsolt 79,4
Rajtunk van büntetésed, mivel nem tértünk meg; téríts meg minket, mert ezt csak te teheted, és segítve lesz rajtunk. Némelyek szerint: állíts helyre minket.
Zsolt 79,7
Miattunk veszekszenek szomszédaink. Palesztina gyakran volt vetélkedés tárgya Egyiptom és Asszíria között.
Zsolt 79,9
Igy neveztetik Izrael népe itt s egyebütt is (Izai. 5,2. Jer. 2,21. Ezekiel 17,6.) mint elõképe Krisztusnak, ki magát szõlõtõnek nevezi.
Zsolt 79,10
a tûz- és felhõ-oszlopban, mint a szövetség angyala, mint a váltság Istene. Malak. 3,1.
Zsolt 79,10
leiratik Izrael népének elterjedése Kánaánban (11. 12. v.), mely által a keresztény anyaszentegyház elterjedése van jelentve.
Zsolt 79,11
vagyis: a legmagasabb fákat.
Zsolt 79,12
a középtengerig.
Zsolt 79,12
az Eufratesig, meddig az izraeliták országa legnagyobb kiterjedése korában ért (Krón. II. 9,26.).
Zsolt 79,13
Miért vetted el Izrael népétõl védelmét, hogy legfõbb javaitól, szabadságától és vallásgyakorlatától megfosztassék? A nép védelme a jámbor s a religióhoz hû kormányzók, buzgó lelkipásztorok és tanitók. Ha Isten ezek hiányát megengedi, akkor az ellenség beront a nép közé s megfosztja azt minden magasb értékû javától.
Zsolt 79,14
Nabukodonozor; ha e zsoltár története Jerusalemnek a kaldeusok által történt bevételére vonatkozik.
Zsolt 79,16
Mások szerint: kit különösen választottál. Tekints népedre, mely igy neveztetik (Oze. 11,1.) mint elõképe Krisztusnak, az ember fiának. Hogy ez is értetik egyszersmind ezen zsoltárban, a régi zsidók és sz. atyák átalán állították.
Zsolt 79,17
A pusztitó ellenségek. Tehát siess õket megsemmisíteni.
Zsolt 79,18
Igy neveztetik a nép, mivel Isten jobbjával esküdött meg neki; vagy, mivel õt azzal vezeti; vagy pedig, mivel a népek közt hozzája legközelebb áll; leginkább pedig azért, mivel elõképe az õ jobbján ülõ (Zsolt. 109,1. Zak. 13,7.) fiának.
Zsolt 80
Zsolt 80,1
Lásd Zsolt. 8,1.
Zsolt 80,3
verjetek dobot.
Zsolt 80,3
Mások szerint: kellemes lantot hárfákkal.
Zsolt 80,4
Az újhold elsõ napját minden hónapban ünneppel ülték meg a zsidók, hogy föltekintvén Istenhez, minden hónap kezdetét, s átalán az idõt megszenteljék (Móz. IV. 10,10.). Itt valószinûleg Abib hónap újholdjáról van szó, melyben a húsvét ünnepeltetett.
Zsolt 80,4
Az ünnep, melynek megülésére itt fölhivás vagyon, valószinûleg a husvét volt, mivel a 6. versben mondatik, hogy az Egyiptomban rendeltetett (Móz. II. 12,1. s követk.).
Zsolt 80,5
ez ünnep.
Zsolt 80,6
az Egyiptomból történt csodálatos kivonulás bizonyságaúl.
Zsolt 80,6
Izrael népénél. Lásd Zsolt. 79. 2-ik jegyz.
Zsolt 80,6
t. i. az Istennek hívó és megszabadító szózatát. Mások az egyiptomi nyelvet értik, mely Izrael fiai elõtt ismeretlen volt.
Zsolt 80,7
Isten szabadító szózatára (6. v.) a nép megmenekedett terhétõl, holott elõbb a teher-kosarat kellett hordoznia (Móz. II. 1,14.).
Zsolt 80,8
A sz. zsoltáros a helyett, hogy Istennek az Egyiptomból való kivonúláskor tett csodáit maga beszélné el magasztalva, s engedelmességre intene, sokkal nyomatékosabban ezt Isten által mondhatja el. A héber szerint, Isten beszéde már a 7. versben kezdõdik: Elfordítottam hátát a tehertõl, kezei megszabadúltak a kosártól.
Zsolt 80,8
a villámos felhõbõl Isten pusztítva nézett az egyiptomiakra (Móz. II. 14,24.25.).
Zsolt 80,8
hol a nép Mózessel ellenkezni kezdett (Móz. II. 17,2.).
Zsolt 80,9
kijelentem neked magamat.
Zsolt 80,11
Hogy téged Egyiptomból kihoztalak, mily nagy jótétemény; de kérj még többet és meg fogod nyerni, ha parancsaimnak engedelmeskedel.
Zsolt 80,15
Mások szerint: rövid idõ múlva megaláztam stb.
Zsolt 80,16
tulajdonképen hazudnának. Az Úr ellenségei Izrael népéhez önként és örömest nem ragaszkodtak volna, ha nem félendették azt, és azért hizelegtek volna neki.
Zsolt 80,16
Izrael népe mindörökké kegyelemben és jólétben maradt volna. Lásd Sirák 37,27.
Zsolt 80,17
azaz: legjobb búzával tápláltam volna õket.
Zsolt 80,17
rendkivüli terményekkel nagy bõségben. Ha a zsidók Isten látogatását Jézus Krisztus idejében megismerik, akkor Isten házában õk is ettek volna a szent kenyérbõl, az Úr testébõl, s élvezték volna a keresztény bölcseség mézét. Légy engedelmes, oh keresztény, hogy az Úr téged az õ búzájával és mennyei bölcseségével tápláljon.
Zsolt 81
Zsolt 81,1
a birák- és királyokéban, kik igy neveztetnek (Móz. II. 21,6. 22,8.28.) mert e földön Isten helytartói. Lásd Krón. II. 19,6.7. Rom. 13,1.2.3. Értelme: Isten a birák és királyok fejedelme. Ezen zsoltár Isten fenyítõbeszéde azon birákhoz és királyokhoz, kik hatalmukkal visszaélnek.
Zsolt 81,5
A felsõségek nem akarják belátni, hogy a szigorú igazság a népek iránt alapja a nyugalomnak és jólétnek.
Zsolt 81,5
Mivel ezt nem látják be, azért minden keresztûl kasúl megy, minden zavarban van.
Zsolt 81,6
Lásd 1-sõ jegyz.
Zsolt 81,6
Isten helyett, (1-sõ jegyz.) Jánosnál 10,34–36. Krisztus ezen helyet minden emberre alkalmazza, a mennyiben Istentõl vannak (Móz. I. 1,27.). Tulajdonképen csak Krisztus az Isten Fia, ki ez okból egyszülöttnek neveztetik. Ján. 1,14.18. 3,16.18. Ján. I. 4,9.
Zsolt 81,7
a zsarnokok (sz. Ágost. Jerom.). Legyen hát szemetek elõtt az Isten és kötelességtek; mert egykor itélõ székem elõtt fogtok megjelenni.
Zsolt 81,8
Mások szerint: minden nemzet a te birtokod, te mindenek ura vagy. A zsoltáros ismét fölfogja a szót, és kéri az Istent, hogy maga vegye át az itéletet, miután a birák kötelességeikrõl elfeledkezve cselekszenek.
Zsolt 82
Zsolt 82,1
Mely történetre vonatkozik e zsoltár, nehéz meghatározni; mert Kir. II. 10. Krón. II. 20. arra nem alkalmazhatók, miután ott e zsoltárban említett népek (7. 8. 9. v.) nincsenek mind megnevezve. Legjobb e zsoltárt átalános könyörgésûl venni segélyért az Isten országának ellenségei ellen. Akkor e zsoltárban említett népek átalán ellenségekûl vehetõk, mindegy, akárkik voltak, miután Izrael népe ellen többször ellenséges indúlattal fölkeltek. A keresztény ember az anyaszentegyház és hit elleneire gondol.
Zsolt 82,2
a hosszú tûrésben (3. v.).
Zsolt 82,2
ne szûnjél meg büntetni.
Zsolt 82,4
A héber szerint: az elrejtettek ellen; védelmed alatt elvonúlt csendes életet élnek.
Zsolt 82,6
a te országod ellen, tehát ellened, mert te vagy annak királya.
Zsolt 82,8
Mindezen népek Arábiában laktak, s vándor rabló életet éltek.
Zsolt 82,8
a filiszteusok, kik ugy neveztetnek, mivel Palesztinába bevándorlottak.
Zsolt 82,8
mely gazdag világváros volt.
Zsolt 82,9
az asszíriusok.
Zsolt 82,9
Lótnak leányaival elkövetett vértörésébõl származott moabiták és ammoniták (Móz. I. 19,37.).
Zsolt 82,10
Bir. 7.
Zsolt 82,10
Bir. 4.
Zsolt 82,10
Bir. 5,21.
Zsolt 82,11
Lásd u. ott.
Zsolt 82,12
Lásd Bir. 7,25. 8,21.
Zsolt 82,13
Hadd foglaljuk el Jerusalemet s a szent földet. A vallásgyülölõk hasonlóképen akarnak a hit és egyház szentélyében kényök szerint rendelkezni.
Zsolt 82,14
azaz: állhatlanokká, tartósság nélküliekké. A héber szerint: por- vagy fövény-forgataggá. Zsolt. 1,4. Izai. 5,24.
Zsolt 82,15
a mily sebesen átfut a tûz a kopár hegyen: úgy üldözd stb.
Zsolt 82,17
téged keressenek, tiszteljenek és törvényed szerint éljenek. Minden büntetõ itéletnek az a czélja, hogy a bûnös megtérjen.
Zsolt 82,18
ha téged nem keresnek.
Zsolt 83
Zsolt 83,1
Lásd Zsolt. 8,1.
Zsolt 83,1
Zsolt. 41. Az irásértelmezõk véleménye szerint e zsoltár Dávidnak Absalom elõl való futásakor íratott, midõn a király hiveivel együtt a Jordánon túl volt, távol a szentélytõl.
Zsolt 83,2
A szent sátornak több osztálya volt (Móz. II. 26. 1-sõ jegyz.).
Zsolt 83,2
Lásd Kir. I. 1,3. 5-ik jegyz.
Zsolt 83,3
A szent sátor osztályai tornáczoknak neveztetnek.
Zsolt 83,3
testestûl lelkestûl, az egész ember.
Zsolt 83,3
az Istenben, ki élõnek mutatja magát kegyelme által, mely lelkünket élteti, úgy hogy abban saját módja szerint a test is részt veszen.
Zsolt 83,4
Mások szerint: mert a veréb… fészket oltáraidnál, Isten! (hát nekem hogy ne volna az után vágyódásom?)
Zsolt 83,7
A zsidók Jerusalembe a könyhullatások völgyén fölfelé zarándokoltak az ünnepekre. Erkölcsi értelemben: Boldognak mondható azon férfiú, ki a te házadban segitségednek örvendhet; mert az ilyen nemcsak hogy megtér, hanem föl is ékesíti szivét minden erénynyel, melyek mind megannyi fölmenetek, lépcsõk gyanánt tekinthetõk e fájdalomteljes életben a mennyi hazába, mely az õ rendeltetése (sz. Ágost. Jerom.).
Zsolt 83,8
Mert Isten, a ki segített (6. v.), a törvényszerzõ, s azért erõt is ad a törvény teljesítésére; erényrõl erényre vezet, s önmagát látni engedi.
Zsolt 83,8
A héber szerint a 6. 7. 8. v. Boldog a férfiú, kinek benned van ereje (dicsõsége); szivében kész utak vannak. Átmenvén a siralom völgyén, forrássá teszik azt (ha sírniok kell is, könyeik enyhitõ szerré lesznek); és áldással ruházza fel az õszi esõ (fájdalomteljes élete áldással gazdag újúlást nyer). Erõrõl erõre jutnak, mig megjelennek Isten elõtt Sionban. Mások másképen.
Zsolt 83,10
a te királyodéra; könyörûlj rajta. A keresztény ember a nagy fölkentre gondol, kit Isten mások fölött kent föl (Zsolt. 44,8.), kiben mindnyájan fölkenetnek, fölkentekké, keresztényekké lesznek; a közbenjáróra (Ján. I. 2,1.), Jézus Krisztusra gondol.
Zsolt 83,11
Egy nap az Isten házában eltöltve jobb, boldogabb és érdemszerzõbb, mint ezer más nap, mely a földi élet szórakozásaiban telik el.
Zsolt 83,11
hátúl, Isten házának ajtajánál megvetetten állni. A héber szerint: Inkább akarok Istenem házának küszöbén állani stb.
Zsolt 83,12
mert az Isten irgalmas, és megtartja igéreteit, ha hozzája ragaszkodom; de a bûnösök végre is mit nyujtanak? A héber szerint: Mert az Úr Isten nap és paizs.
Zsolt 83,13
Mások szerint: nem tagadja meg.
Zsolt 84
Zsolt 84,1
Lásd Zsolt. 41. E zsoltár egy izraelita könyörgése megtartatásaért az isteni kegyelemben a (valószinûleg babiloni) fogságból történt váltság után (2–8), azután ezen kegyelem isteni megigértetése a hûség föltétele alatt (9–14. v.). A keresztény ember e zsoltárt a bûn rabságából történt váltság után való megszenteltetésért imádkozhatja.
Zsolt 84,5
Tarts meg minket hozzád megtérve kegyelmedben. A héber szerint: Állíts helyre minket, helyezz vissza elõbbi boldog állapotunkba.
Zsolt 84,6
Te tehát ismét megbüntetnéd az atyák után a fiakat is, és igy nemzedékrõl nemzedékre tartanál haragot ellenünk?
Zsolt 84,7
minket megelõzesz kegyelmeddel.
Zsolt 84,9
Meghallom, mit fog Isten felelni könyörgésemre.
Zsolt 84,9
Az õ népének békeséget, nyugalmat és jólétet ad, ha szent félelemben elõtte jár (10. v.). E jövendölés egyszersmind a távolabbi idõre szól, mely a béke fejedelmét, a Messiást vala meghozandó (Ján. 14,27.).
Zsolt 84,9
az igaz izraelitáknak. Lásd Zsolt. 78,2. Mik. 7,2.
Zsolt 84,9
Kik magokba térnek. A héber szerint …szenteinek, hogy ne térjenek ismét vissza bolondságra.
Zsolt 84,10
kik töredelmes szivüek. Zsolt. 33,19. Tartsatok bûnbánatot, úgymond Krisztus, a mennyország közelget.
Zsolt 84,10
az Isten megjelenjen a szívekben, s egykor látható legyen Krisztus Jézusban (Ján. 1,14.) ki, mint Isten-angyal a frigyszekrényben trónolva (Móz. II. 25,22.) már igy neveztetett (Zsolt. 25,8.).
Zsolt 84,11
Isten igy szól tovább (9. v.): A kegyelem és hûség az igéretek teljesûlésében látható lesz, különösen ha a Messiás eljõ, midõn majd az irgalom fõleg a pogányok hivatásában, a hûség a zsidók fölvétetésében fog jelentkezni. Lásd Rom. 15,8.9.
Zsolt 84,11
megbékélnek, a szeretet véget vetvén a büntetésnek. Azonban ez igék a közel jövõnél inkább vonatkoznak Krisztus eljövetelére, mely által az isteni igazság és szeretet egyszersmind a legtökéletesebb módon kijelentetett.
Zsolt 84,12
A hûség az igéretek teljesûlésében legjobban ismét különösen Krisztusban mutatkozik, ki, mint örök igazság, emberi testbe öltözvén, látható létet nyert.
Zsolt 84,12
az égbõl le a földig ér; a mennyei igazság jövend a földre. – Azért énekli az anyaszentegyház: Harmatozzatok egek, s a felhõk csöpögjék le az igazat, fakadjon fel a földbõl stb.
Zsolt 84,13
kegyelmét adja; a legfõbb jót, magát az igazságot.
Zsolt 84,13
természetes gyümölcsét; – magasb értelemben, Krisztust, az ember fiát.
Zsolt 84,14
az emberek igazságban fognak elõtte járni.
Zsolt 85
Zsolt 85,1
Dávid e zsoltárt akkor imádkozhatta, midõn Saultól üldöztetett. A keresztény ember a külsõ és belsõ ellenség kisértései és ostroma elleni védelemért imádkozhatja.
Zsolt 85,2
s igy különösen tied vagyok, hozzád tartozom.
Zsolt 85,11
A héber szerint: egyesítsd szivemet (gyüjtsd egybe annak minden mozdulatát).
Zsolt 85,15
Mások szerint: hûséges.
Zsolt 85,16
lelki erõt a gyõzelemhez, oltalmat.
Zsolt 85,16
ki mintegy született tulajdonod.
Zsolt 85,17
Add kegyelmedet javamra.
Zsolt 86
Zsolt 86,1
Lásd Zsolt. 41.
Zsolt 86,1
E zsoltár ama jövendölést tartalmazza, melynélfogva Sion lesz egykor a világreligio középpontja. Az anyaszentegyház Jerusalemben alapíttatott, hol Krisztus véghez vitte áldozatát.
Zsolt 86,1
Sionnak, Jerusalemnek, az anyaszentegyháznak.
Zsolt 86,1
Jerusalem három hegyen feküdt; az anyaszentegyház szellemi támaszai az apostolok és ezek utódai. Lásd Efez. 2,20.
Zsolt 86,2
Vagyis: az Úr Sion városát, a mennyiben az anyaszentegyház egykor belõle fog származni, jobban szereti, mint Jákob többi hajlékait, melyek a zsinagogát jelképezik. Az anyaszentegyház erõs, gyõzhetlen, örök város; a zsinagoga roskatag, mulandó hajlék.
Zsolt 86,3
Dicsõ, nevezetes dolgok jövendöltetnek majd felõled. Lásd a követk. és Tób. 13,13–17. Jel. 21,9. s követk.
Zsolt 86,4
azaz: Egyiptomról (Izai. 30,7. 51,9.).
Zsolt 86,4
Én (ugymond az Isten) Egyiptomot és Babilont, azaz, minden népet (a két leghatalmasabb világbirodalom átalán a föld gyanánt vétetik) meglátogatok kegyelmemmel, hogy megtérjenek, s engem, igaz Istent, és az igaz religiót ismerni tanulják.
Zsolt 86,4
a filiszteusok.
Zsolt 86,4
mint polgárai az új városnak. A legtávolabb s legellenségesebb népek is fölvétetnek az új Sionba, az anyaszentegyházba. A héber szerint: Ezek ott születtek, azaz, ezek új életre ott születnek.
Zsolt 86,5
ember ember után, mindenféle emberek új életre születtek abban.
Zsolt 86,6
Az Úr elbeszéli (bejegyzi) ezen újszülötteket ama könyvben, melybe azon népek és fejedelmek iratnak, kik az õ uj városának polgáraivá lesznek.
Zsolt 86,7
A héber szerint: Az énekesek és a tánczolók (dicsérnek téged, mondván:) Minden forrásaim benned vannak. Mások szerint: lakásaim.
Zsolt 86,7
oh Isten városa!
Zsolt 87
Zsolt 87,1
Mahelet nevû hangszer mellett (Zsolt. 52,1.) fölváltva karokban éneklendõ.
Zsolt 87,1
Egy Éman említtetik Krón. I. 15,17.19.
Zsolt 87,4
az alvilághoz, a halálhoz. A keserûségtõl szorongatott keresztény ezt lelki állapotjára alkalmazza.
Zsolt 87,6
test szerint.
Zsolt 87,7
A legnagyobb inség képei.
Zsolt 87,11
A halál után lehetséges-e a föltámadás természetes uton, gondviselésed szokott rendje szerint, úgy, hogy ha meghalok is, újra föléledjek, hogy azután dicsérjelek, mit a sirban nem tehetek? Lásd Zsolt. 6,6. A szenvedõ keresztény itt (11–13.) azon lelki elhagyottságra gondol, mely alatt az Isten örömteljes dicsérete hallgat, s melybõl csak Isten bír kiszabadítani.
Zsolt 87,16
A héber szerint e vers: nyomorúlt vagyok és haldokló ifjúságomtól fogva; hordozom rettentéseidet, és tanácstalan (félénk) vagyok. Mások másképen.
Zsolt 87,19
barátimat, kik vigasztaltak volna, inséges állapotomban, elvontad tõlem. A héber szerint: ismerõim a sötétség, azaz, láthatlanok. Mások másképen.
Zsolt 88
Zsolt 88,1
Két Étanról van a sz. irásban említés, egyikrõl Krón. I. 2,6.8. másikról Kir. III. 4,31. de úgy látszik ezek egyike sem szerzõje e zsoltárnak; ugyanis mivel a szent énekes oly idõben élt, midõn Dávid háza sülyedésnek indult (39–46. v.), s azért kéri Istent, hogy e házat igéreteinél fogva (2–5. v. 20–38. v.) ismét emelje föl; úgy látszik, e zsoltár a babiloni fogságot kevéssel megelõzõ szerencsétlen idõkben íratott. A keresztény ember az Úr szõlõjében való pusztításokra gondolhat, kérvén az Istent, hogy földi országát, mint igérte, dicsõitse meg.
Zsolt 88,2
hûségedet az igéretek teljesitésében.
Zsolt 88,3
A héber szerint: Mert azt mondom, gondolom.
Zsolt 88,3
tehát erõs alapon.
Zsolt 88,3
hasonlóképen azokhoz, irgalmad és hûséged oly erõs, mint az egek.
Zsolt 88,4
Lásd Kir. II. 7,12.13.
Zsolt 88,5
állandóvá teszem, föntartom.
Zsolt 88,6
a mennyei lelkek.
Zsolt 88,6
hûségedet (magasztalni fogják stb.).
Zsolt 88,6
az angyalokéban (Jób 5,1. 15,15. Zak. 14,5.).
Zsolt 88,7
az egekben.
Zsolt 88,9
a te hûséged körûled; minden hûségedre mutat körötted.
Zsolt 88,11
tehát könnyû szerrel.
Zsolt 88,13
itt a déli tenger tétetik délszak helyett.
Zsolt 88,13
azaz: nyugat és kelet is tõled van, s azért hirdeti nevedet. A két hegy, melyek közõl az elsõnek nyugati, a másiknak keleti fekvése van Palesztinában, itt a két világtáj helyett vagyon.
Zsolt 88,14
Mutasd magadat mindenhatónak a jelen szorongatásban. Mások szerint: Legyen erõs kezed, és jobbod fölemelve.
Zsolt 88,15
azon emelvény, melyen széked áll.
Zsolt 88,16
mert tudja hirdetni Isten dicsõségét.
Zsolt 88,16
épen ezek, kik ama tudománynyal bírnak. Istennek nagy kegyelmében lesznek.
Zsolt 88,18
Benned van erõsségök, s azért dicsekszenek benned.
Zsolt 88,18
kegyelmed által növekedik, a mi erõnk.
Zsolt 88,19
A héber szerint: mert az Úr a mi paizsunk.
Zsolt 88,20
mikor Dáviddal szövetséget kötöttél (4. 5. v.).
Zsolt 88,20
egy jövendölés által (Kir. II. 7,4.).
Zsolt 88,20
Nátánnak és Dávidnak. A héber szerint: szentednek (Nátánnak, vagy Dávidnak).
Zsolt 88,20
Isten beszéde a 38. versig tart.
Zsolt 88,20
t. i. Dávidot, mint azonnal következik.
Zsolt 88,21
A királyok és papok olajjal fölkenettek, annak jeléûl, hogy hivataluk viselésére magasabb erõvel kell fölkészülve lenniök. Mit a próféta itt és a következõ versekben képletesen Dávidról mond, betûszerinti értelemben Krisztusra szól, fölmagasztaltatásában a 38. versig, és megaláztatásában 39–52. versig.
Zsolt 88,23
igazságtalan ellenei nem vesznek rajta erõt.
Zsolt 88,25
hûségem.
Zsolt 88,26
uralkodóvá teszem õt vizen és szárazon.
Zsolt 88,27
Lásd Kir. II. 7,14. Zsolt. 2,7. Ján. 1,18.
Zsolt 88,28
a királyok mind fiaim ugyan (Zsolt. 81,6.); de õ elõnynyel bír valamennyi fölött.
Zsolt 88,34
semmit sem vonok el hû igéreteimbõl.
Zsolt 88,38
oly fényes és maradandó lesz, mint a nap és hold. Lásd Zsolt. 71,5.17.
Zsolt 88,38
t. i. a szivárvány (Móz. I. 9,13.), mely jele Isten szövetségének az emberekkel; s egyszersmind tanúja annak, hogy Isten megtartja, a mit bizonyít és igér.
Zsolt 88,39
A sz. zsoltáros a fölhozott igérettel most összehasonlítja a szomorú jelent, t. i. mennyire sülyedett a religio s az Istentõl alapított királyság, maga a király mennyire megaláztatott (39–46.). Ehhez kapcsolja aztán tovább segélyért esdõ könyörgését, mely hogy meg fog hallgattatni, már a zsoltár elején bizodalomteljesen kifejezte.
Zsolt 88,39
magadtól és segélyezésedtõl. A héber szerint: megharagudtál fölkentedre.
Zsolt 88,40
a religiót.
Zsolt 88,40
a templomot gonoszság és bálványozás által.
Zsolt 88,41
mindazt, mi a királyt védhette volna.
Zsolt 88,42
a babiloni fogság elõtti utolsó idõkben, Palesztina, a nép és király, a szomszéd hatalmas országok rablásának és gõgös gúnyolásának volt kitéve.
Zsolt 88,45
fényességét.
Zsolt 88,46
a királyok Zsidóország elpusztúlása elõtt csak rövid ideig uralkodtak. Lásd Kir. IV. 33,31. s követk.
Zsolt 88,48
Ne hagyj minket megsemmisíttetni. Emlékezzél meg, hogy úgy sem soká élünk; vagy az ember hiába, azaz, csak inségre született? Ezt a te szereteted bizonyosan nem akarta. A sz. zsoltáros Istennek nem csupán igéreteiben való hûségére hivatkozik, hanem szeretetére is.
Zsolt 88,49
a pokol itt átalán a halál országát jelenti. Ki menekedhetik meg a halál országától.
Zsolt 88,50
hûségedre.
Zsolt 88,51
s gyalázatról, melyet annyi nemzet halmozott a te szolgádra, s mit én azért soha nem felejtek el.
Zsolt 88,52
gyalázatteljes állapotját.
Zsolt 88,53
Ez befejezése a harmadik könyvnek (Lásd a bevezetést a zsoltárokhoz és Zsolt. 40,14.).
Zsolt 89
Zsolt 89,1
Az ó szövetség szolgájaé (Móz. V. 33,1.) és az újnak prófétájaé (Zsid. 3,5.). Sz. Jeromos és a régi zsidók szerint, Mózes e zsoltárt akkor szerzette, midõn a nép a pusztában a Kánaánba leendõ bemenet ellen föltámadt, és e miatt Isten kimondta a büntetést, hogy mindazok, kik a húsz évet meghaladták, a pusztában halnak meg, és nem fogják látni az igért földet, kivéve Jozuét és Kálebet. Lásd Móz. IV. 14.
Zsolt 89,3
Ne taszítsd el az embereket, miután magad bûnbánatra hivod õket. Az ok, miért kegyelmezzen az Isten, következik a 4–11. versekben, hol ellentétben Isten öröklétével (4. v.) az ember mulandósága íratik le, mely Isten irgalmát veszi igénybe. Ezután jõ a könyörgés kegyelemért, hogy e mulandóság Isten büntetõ itéletéûl ismertessék el (11. 12.), és irgalomért átalában (13–17.). A héber szerint a 11. versig mind leirása az Isten öröklétének s az ember mulandóságának; a 11. verstõl végig mint a latin forditásban. A 3. vers hol ezen eltérés történik, igy van: Ki az embert a semmisedésbe (porba) taszítod, és mondod: Térjetek vissza (a porba) emberek fiai! Móz. I. 3,19.
Zsolt 89,4
A mi az embereknek egy elmúlt nap, vagy a még rövidebb ideje egy éji õrizetnek.(Zsolt. 62,7.), mely ha elhaladt, egy pillanatnak látszik: az az Istennek ezer esztendõ. Képes leírása az örökkévalóságnak.
Zsolt 89,5
az emberek.
Zsolt 89,5
A héber szerint e vers: Elöntöd õket, és lesznek, mint az álom.
Zsolt 89,7
Istennek az izraeliták engedetlensége miatt fölindúlt haragja a pusztában volt oka az õ hirtelen haláluknak. De ezen vonatkozás nélkül is igaz az, hogy az Isten haragja, vagyis, tulajdonképen a bûn, mely azt érdemli (8. v.), az ember életét fölemészti, s õt e világból kiriasztja.
Zsolt 89,8
tetteinket.
Zsolt 89,9
A héber szerint: eltûnnek esztendeink, mint a sohajtás, vagy gondolat.
Zsolt 89,10
s ha különös erõvel bírunk.
Zsolt 89,10
Némelyek a hébert így: és kevélységök fáradság és fájdalom.
Zsolt 89,10
az erõk fogyása.
Zsolt 89,10
Mások szerint: Mert eljõ a te jóságod, és megbüntet minket (halállal). A héber szerint: Mert eltûnik az (élet), s mi elröpûlünk.
Zsolt 89,12
Ki ismeri e rövid életben haragodat (7. v.) és él isteni félelemben? Elismerik-e az emberek rövid életidejöket-e földön Isten itéletéûl, s e szerint intézik-e életöket?
Zsolt 89,12
vagy: engedd tehát megismernünk hatalmas büntetõ itéletedet!
Zsolt 89,12
A héber szerint: Taníts számba venni napjainkat, hogy bölcs szivet nyerjünk (okúljunk).
Zsolt 89,13
Meddig leszesz hozzánk könyörûletlen?
Zsolt 89,14
Mások a hébert így: Add, hogy megteljünk, meggazdagodjunk stb.
Zsolt 89,16
mivel azok által mûködöl.
Zsolt 89,16
A héber szerint: Lássák szolgáid a te mûveidet (csodatevõ erõdet), és azok fiai a te dicsõségedet.
Zsolt 89,17
kegyelme, oltalma.
Zsolt 89,17
Zsolozsmájában az egyház e két utolsó vers szavait mindennap szájokba adja papjainak, s azok által könyörög szolgáiért, mûködésök jó sikeréért, s lelki gyermekeik üdvéért.
Zsolt 90
Zsolt 90,1
Mások szerint: oltalmában. E gyönyörû zsoltárban három személy szól fölváltva, t. i. a zsoltáros (1–8. v.); azután egy jámbor fölkiált: Te vagy Uram én reményem! (9. v.); Dávid folytatja: ha a Fölségest választottad stb. (9–13. v.); végre az Isten szól, (14–16. v.) minden jót és örvendetest igérvén.
Zsolt 90,3
e cselszövõk ármányaiból (sz. Ágost.). Saját tapasztalásom mutatja, hogy a mindenható oltalmában lakni biztos.
Zsolt 90,3
Tulajdonképen a kemény igétõl; de a héber kifejezés egyszersmind „veszély“ jelentésben is vehetõ, mely alatt Dávid talán a mirígyet érti, melyet Isten az õ vétkei büntetésére küldött, vagy Absalom lázadását, vagy általán egyéb szerencsétlenséget. A héber szerint: vészhaláltól, veszélyes mirígytõl.
Zsolt 90,4
„téged“ „õt“ helyett (1. 2. v.). A személyek gyakran fölcseréltetnek a zsoltárokban.
Zsolt 90,6
t. i. az ellenség nyilt megtámadásától.
Zsolt 90,6
A héber szerint: a mirígyhaláltól, mely lopva, véletlenûl, mintegy sötétben ragadja el áldozatait.
Zsolt 90,6
a gonosz támadásától délben, nem fogsz félni a gonosz incselkedéseitõl a forró déli idõben. A héber szerint: a dögvésztõl, mely délben pusztít.
Zsolt 90,9
Fölkiált a jámbor.
Zsolt 90,13
egy neme a nagyobb kigyóknak.
Zsolt 90,13
A keresztény itt az üdvösség elleneire gondol, különösen pedig a sötétség hatalmasságaira.
Zsolt 90,14
Most szól az Isten a mondottak teljes megerõsítésére.
Zsolt 90,14
engemet; megismerte, hogy a segély tõlem vagyon.
Zsolt 91
Zsolt 91,1
éneklendõ. Mivel e zsoltár Isten mindenhatóságát magasztalja, igen alkalmasan énekeltetett szombatnapon, mely mint nyugalomnap, Istennek, mûvei fölött való dicséretére volt szentelve.
Zsolt 91,3
hûséged igéreteid teljesitésében.
Zsolt 91,4
Lásd Zsolt. 32,2.
Zsolt 91,8
Isten cselekedeteinek dicsõsége különösen kitûnik az istentelenek büntetésében.
Zsolt 91,11
Lásd Zsolt. 88,18. 21,22.
Zsolt 91,11
A héber szerint: egyszarvúé, és csepegni fog rólam a fris olaj (bõségben leszek). Lásd Zsolt. 22,5.
Zsolt 91,12
szerencsétlenséget.
Zsolt 91,13
A bûnös hamar elhal, mint a fû, de az igaz virágzik és növekszik, mint a pálma- vagy czedrusfák, melyek állandó tartósságuk- és virágzó erejöknél fogva a többi fák fölött kitûnnek.
Zsolt 91,14
kik a templomot látogatják, s abban Istent tisztelik, épen ez által elenyészhetlen életet nyernek.
Zsolt 91,16
Az igazak élõ bizonyságok lesznek, hogy Isten az õ igéreteiben hûséges, hogy õ rá, tekintve a világot, a jámborok és istentelenek sorsát, az igaztalanságnak semmi terhe sem hárítható.
Zsolt 92
Zsolt 92,1
Pénteken éneklendõ, melyen a teremtés az emberrel bevégeztetett. Mivel a második emberiség is Krisztus halála által pénteken született újra, a keresztény ember e zsoltárt háladásúl énekelheti Krisztus dicsõséges erejéért.
Zsolt 92,1
Isten a föld kerekségét teremtvén, ez által mintegy ékes ruhát vett magára, azért királya õ teremtményeinek és föntartója. Krisztus az új emberiség teremtõje dicsõséges, és ez benne nem fog ingani. (Jerom. Theod.).
Zsolt 92,4
A leghevesebb természettûnemények, a világ forrongása kénytelen az Úr csodatevõ erejének hódolni, mint királyaénak; e mozgalmak csodálandók ugyan, de az Úr ereje még csodálandóbb. Krisztus a zajongó tengert lecsöndesíti, uralkodik minden ellensége fölött (Ágost.).
Zsolt 92,5
a természet fölött uralkodó hatalmad által, parancsaid, melyek rólad bizonyságot tesznek, igen nagy hitelességet nyertek.
Zsolt 92,5
épen azért (4-ik jegyz.) a te házad (minden tisztelõd) szent legyen.
Zsolt 93
Zsolt 93,1
Nincs meg a héberben.
Zsolt 93,1
Õt illeti a boszúállás (Móz. V. 32,35. Jerem. 51,56.). Azért senki se álljon boszút ellenségein.
Zsolt 93,1
a nélkül, hogy õt valaki gátolná az istentelenek megbüntetésében. A héber szerint: Boszúállás Istene, Uram, boszúállás Istene, jelenj meg. A zsoltáros nem kárörömbõl imádkozik igy, hanem, hogy az Isten igazságos volta a gonoszok rettentésére és a jámborok vigasztalására kijelentessék, és hogy az istentelenek a büntetés által megjobbúljanak. Csak igy érezve könyöröghet a keresztény az õ hite ellenségei ellen. Magán elleneinek semmi roszat nem szabad kivánnia, sõt inkább jólétökért és megtérésökért kell könyörögnie.
Zsolt 93,2
a szent község, az Isten népe elnyomóinak.
Zsolt 93,8
A zsoltáros inti ez elbizottakat, hogy lássák be esztelenségöket, midõn Istent figyelembe nem veszik; és tanúlják az Istent félni.
Zsolt 93,10
nem tudja-e, mit ti cselekesztek?
Zsolt 93,11
hogy elbizottságuk semmire sem megy.
Zsolt 93,13
Boldog ember, ki Isten parancsai szerint él, az ilyennek békesége van a balsorsban is, és nyugodtan tûr, mig a bûnösök azon verembe esnek, melyet neki készítettek.
Zsolt 93,15
mig az igazság az itéletben törvényûl ismertetik. A sz. zsoltáros itt és a következõ versekben kifejezi bizodalmát, hogy Isten õt oltalmazni fogja az istentelenektõl.
Zsolt 93,15
az itélõ igazság mellett.
Zsolt 93,17
A héber szerint: csendességben, azaz, a csendes halálországban.
Zsolt 93,18
Veszélyben vagyok.
Zsolt 93,19
azaz, aránylag ahhoz. Lásd Kor. II. 1,5.
Zsolt 93,20
Te is olyan leszesz-e, mint az igazságtalan bíró, s martalékúl vetsz-e ellenségeimnek; vagy inkább parancsaid hû teljesítését az ellenségtõl való oltalom által fogod jutalmazni? A héber szerint …székének tartasz-e, mely törvény helyett nyomorúságot szerez?
Zsolt 94
Zsolt 94,1
Az anyaszentegyház e zsoltárt az egyháziak zsolozsmája kezdetén mindennap imádkozza, de a régi latin fordítás szerint, kissé eltérve Vulgátánktól.
Zsolt 94,3
a pogányok minden hamis istenei fölött.
Zsolt 94,4
Õ ura az egész földnek. Némelyek a hébert igy: a föld mélységei.
Zsolt 94,8
Ez a „ma“ jelenti a kegyelem és üdvösség idejét, az irgalom és bûnbocsánat idejét, melyet nekünk Krisztus érdeme szerzett. Ez a „ma“ egyszersmind az egyedûl Isten tudásában rejlõ idõpontúl is tekinthetõ, melyben az Isten utóljára hí, és ha meg nem hallgattatik, az embert örökre szive megátalkodottságra hagyja.
Zsolt 94,9
A héber szerint: Mint Meribánál, mint Masszánál a pusztában. Lásd Móz. II. 17,2.7. Móz. IV. 14,22.
Zsolt 94,10
A régi latin ford. szerint: Negyven évig voltam közel (sugallásaim, intéseim és fenyítéseim által) e nemzedékhez.
Zsolt 94,10
mindig másra függesztik szivöket, mintsem énrám.
Zsolt 94,11
Kánaán földére, és az örök nyugalmat és üdvösséget sem nyerik el.
Zsolt 95
Zsolt 95,1
E fölirás nincs meg a héberben. Ennek folytán jelen zsoltár akkor énekeltethetett, midõn a babilóni fogság után újra fölépûlt templom fölszenteltetett. Egybevetve Krón. I. 16. kitûnik, hogy ez legnagyobb részben Dávid egyik énekébõl van kölcsönözve.
Zsolt 95,4
Lásd Zsolt. 46,3. 144,3.
Zsolt 95,5
kik magokat istenek gyanánt imádtatják, a nélkül, hogy Isten hatalmával bírnának. Az emberi nem ellensége és ennek pártja a bálványozást arra használta, hogy Istentõl a tiszteletet elrabolja, s helyére magát állítsa. Az emberáldozatokon elkövetett gyilkosság, a bujaság és álnokság, melyek a bálványozással kezdettõl kapcsolatban voltak, eléggé mutatják, hogy a tisztátalan hazug lélek, ki elejétõl fogva gyilkos volt, lelkesítette azt.
Zsolt 95,6
Isten nem hall maga körül egyebet, mint a szent, és azért szép mennyei lelkek dicséretét.
Zsolt 95,8
A héber szerint: liszt-áldozatokat. A próféta, midõn a népeket fölhíja, hogy jõjenek az ujdonépûlt templomba, mely az anyaszentegyház elõképe volt, egyszersmind oltáraink vérontás nélküli áldozatára figyelmeztet, hol magát Jézus Krisztus a kenyér és bor színe alatt föláldozza.
Zsolt 95,8
A templomban több elrekesztett hely volt, melyek tornáczoknak neveztettek, s elõképei voltak mindazon fiók-egyházaknak, melyek hit és szeretet által egyességben vannak a római katholika anyaszentegyházzal.
Zsolt 95,9
A héber szerint: szent ékességben.
Zsolt 95,10
teremté és föntartja. Mi egyszersmind Krisztusra vonatkozik, ki tanítása, szenvedései és keresztje által a szétzilált világot ismét szellemi rendbe hozta.
Zsolt 95,13
Örvendjen minden az Úr országának, mely által ismét minden jó rendbe hozatik.
Zsolt 95,13
Az Úr elsõ eljövetekor tanítása által itélte meg a világot, megmutatván, hogy a világ gonoszságban vagyon, és meg kell térnie; második eljövetekor (Zsolt. 96,2.) az igazak megjutalmazása és a gonoszok megbüntetése által fog itélni.
Zsolt 96
Zsolt 96,1
Midõn egy tartományt valamely bálványozó néptõl (7. v.) ismét elfoglalt. E fölirás nincs meg a héberben. Jelen zsoltár tartalma ez: Nekünk nagy és rettenetes királyunk vagyon, bár hozzája méltólag viselnõk magunkat. A zsoltár szavai közvetlenûl öröménekûl tekinthetõk Izrael egy gyõzelme fölött, de teljes értelemben a Messiás diadalára alkalmazhatók, ki szenvedése és halála által a földet ismét visszanyerte, egy egyetemes országot alapított (1. v.), s egykor mint rettenetes bíró (2–6.) ismét eljõ, hogy a jókat a gonoszoktól elkülönözze (7–8.); azért igyekezzünk jók lenni (9–12.).
Zsolt 96,2
Krisztus másodszor az ég felhõiben fog eljõni. Máté 24.
Zsolt 96,2
Lásd Zsolt. 88,15.
Zsolt 96,3
Lásd Pét. II. 3,12. Tessz. II. 1,8.
Zsolt 96,5
Lásd Pét. II. 3,12.
Zsolt 96,6
Az egész természet és a mennyei lelkek serege megismeri az õ igazságát, s minden nemzet látni fogja hatalmát és dicsõségét.
Zsolt 96,7
akkor jaj a bálványozóknak, kik hasoknak, az érzéki gyönyörnek, kéjnek és kényelemnek szolgálnak, kik a pénzt és földi jót Isten gyanánt imádják.
Zsolt 96,8
a szent község, az anyaszentegyház.
Zsolt 96,8
kik dicsérõ énekeket zengenek.
Zsolt 96,11
E nagy király örömet hoz az igazaknak, kik õszintén Istennel tartanak.
Zsolt 96,12
Gondoljátok föl, hogy titeket megszentel, és magasztaljátok szeretetét. Mások szerint: Vegyétek fontolóra, hogy õ szent, és azért magasztaljátok õt.
Zsolt 97
Zsolt 97,1
A héber szerint: zsoltár. Diadal-ének, mint az elõbbi, fölhivás Isten dicséretére a jövendõ szabadító és bíró tekintetébõl.
Zsolt 97,1
Õ maga szerzett ügyének diadalt.
Zsolt 97,3
Megemlékezett ama szeretetteljes jövendölésekrõl, melyeket prófétái által Izraelnek hirdettetett a jövendõ üdvözítõ felõl.
Zsolt 97,3
az isteni Üdvözítõt.
Zsolt 98
Zsolt 98,1
A héberben fölirás nélkül.
Zsolt 98,1
Lásd Zsolt. 2,1. Némelyek szerint: haragudjanak a népek.
Zsolt 98,1
országol. Lásd Zsolt. 79,2.
Zsolt 98,1
Mások szerint: kerubokon ül (azaz uralkodik), azért rendûl meg a föld.
Zsolt 98,2
Fölséges õ már a szent szekrény fölötti jelenléte által is a hajlékban Sion hegyén; de még fönségesebb valóságos jelenléte által a keresztény egyház oltárszekrényeiben.
Zsolt 98,3
A helyett, hogy ellene és törvénye ellen föllázadnának, dicsérjék az õ nevét, mely név minden név fölött vagyon. Filipp. 2,9.
Zsolt 98,3
E szó „õ szent“ még kétszer ismételtetik (5. 9. v.) nagyobb nyomatékúl, s valószinûleg annak jelentéseûl: hogy az Isten szentsége legnyomatékosabb indok az õ tiszteletére és minmegszentelésünkre.
Zsolt 98,4
Az Isten tisztességét helyezi abban, hogy igazságos (Theod.); azért éljünk szent életet, hogy az õ igaz itélete által megigazúltaknak találtassunk.
Zsolt 98,4
Igaz rendeléseket, az igazság törvényeit (Jerom.). Isten igazságos rendelései és az õ igazsága az itéletben is, szolgáljanak nekünk egyszersmind indokúl az õ tiszteletére.
Zsolt 98,5
a frigyszekrény elõtt, melyen Isten jelen volt, s mely a mi oltárszekrényünket elõképezte.
Zsolt 98,6
Ki Istent igazán tiszteli és segítségûl híja, meghallgattatik, mint ezt Isten jámbor szolgáinak története tanusítja.
Zsolt 98,7
Mózeshez és Áronhoz.
Zsolt 98,8
Megboszúltad a rajtok elkövetett igaztalanságot is. Mások a héber szerint: bár megboszúltad rajtok kihágásaikat (õket megbüntetvén).
Zsolt 99
Zsolt 99,2
Az ember állandó és valódi örömet csak az Isten szolgálatában találhat. Hanem Istennek szolgálni, úgymond sz. Paulin, annyit tesz, mint uralkodni, mert az által lesz az ember úrrá önmaga és a világ fölött. Sz. Ágoston így szól: Az (rendetlen) emberi szolgálat tele van keserûséggel és ellenszegûléssel: de Isten szolgálatában szabadság és öröm van, mert itt nem a kényszerûség, hanem a szeretet szolgál, mely az igazságból, azaz, Krisztustól, származik.
Zsolt 99,3
nem vagyunk mimagunk teremtményei, hanem az õ népe stb.
Zsolt 99,46
a temploméin.
Zsolt 100
Zsolt 100,1
Azon irgalmat és itéletet, melyet gyakorolni akarok.
Zsolt 100,2
Õrizkedni fogok a bûntõl, midõn látogatsz és próbálsz engemet.
Zsolt 100,3
hogy azt végrehajtsam.
Zsolt 100,3
társaságukat kerûlöm és tetteiket utálom.
Zsolt 100,4
ki az én religióm és jószándékom iránt hûtelen lesz.
Zsolt 100,5
udvaromból elûzöm.
Zsolt 100,5
A dicsvágyót és fukart nem tûröm meg közellétemben.
Zsolt 100,6
Tanácsosaimúl csak azokat választom az országban, kik Istenhez és fejedelmökhöz hívek. Az Isten iránti hûség mindig kapcsolatban van a fejedelem iránti hûséggel; ellenben azon tisztviselõk, kik semmi istenifélelemmel nem bírnak, és szövetségöket Istennel, azaz, religiojukat híven tiszteletben nem tartják, a fejedelmeknek sem hiv szolgái.
Zsolt 100,6
A szeplõtelen, igaz, t. i. ki a religiót vallja és gyakorolja, az lesz tisztviselõm.
Zsolt 100,7
Mások a hébert így: ki álnokúl.
Zsolt 100,7
A héber szerint: a hazugnak.
Zsolt 100,8
Annak idején, vagy reggel, mert ez volt a törvénykezés ideje.
Zsolt 101
Zsolt 101,1
Egy mélyen kesergõ szív elpanaszolja Istennek nagy inségét (2–12.), reményli a földúlt Sion helyreállíttatását (13–24.), s e reményben könyörög élete meghosszabbíttatásaért, Izrael egész ivadékára nézve pedig örök tartandóságot kér az Örökkévalótól (25–29.). A keresztény ember e zsoltárt a vallásosság és erkölcsiség hanyatlásakor, vagy egyéb nyomorúságban imádkozhatja; azt bûnbánó könyörgésûl is használhatja; s ekkor 2–12. versekben Istennek saját lelki sülyedését panaszolhatja, 13–24-ben saját és az emberiség helyreállíttatását, jobbúlását remélheti, s e reményben élete meghosszabbíttatásaért átalában könyöröghet (26–29.).
Zsolt 101,4
A sz. zsoltáros leírja a következõ képekben (4–12.) Izrael népének állapotját a babiloni fogságban, hol teljes enyészetéhez közelegve (4.), siralmas magányban (7–8.), elleneitõl üldöztetve (9.), keserûségben (10.) epedett (11–12.).
Zsolt 101,5
az inségtõl.
Zsolt 101,5
kaszáláskor, vagy, midõn a hõség megüti, vagy a féreg elpusztítja.
Zsolt 101,5
mert nem gondolok többé az evésre, miután a fájdalom minden étvágyamat elveszi.
Zsolt 101,6
a sok jajgatásban annyira elsoványodtam, hogy puszta csont és bõr lettem. Lásd Zsolt. 21,18. Jób 19,20.
Zsolt 101,7
a pelikán mocsáros pusztákon lakik. Izai. 34,11.
Zsolt 101,7
magányos és kiáltó.
Zsolt 101,8
oly elhagyott.
Zsolt 101,9
Kik elõbb, a fogság elõtt, dicséretet mondtak rólam (rólunk), most káromolnak, isteneikre hivatkozva; vagy: átkozódnak az én nevemre, ilyformán: Ha ezt s ezt teszem, járjak úgy, mint a zsidók. A héber szerint: és a kik esztelenkednek (dühöngnek) ellenem, (engem elnyomnak), rám esküsznek (vagy ellenem).
Zsolt 101,10
itt a gyász kifejezéseûl vétetik, mert gyászoláskor hamuban volt szokás ülni.
Zsolt 101,11
fölkapván.
Zsolt 101,14
Több irásértelmezõ azt véli, hogy itt a fogságnak Jeremiástól megjövendölt éveire (Kir. IV. 24. 1-sõ jegyz.) van czélzás, s így tehát jelen zsoltár e korszak vége felé íratott.
Zsolt 101,15
Sion épûlete.
Zsolt 101,15
szó szerint: földén, porán melylyé az omladozott.
Zsolt 101,19
emlékûl.
Zsolt 101,19
Ez a nép nem csupán a zsidók nemzetsége, mely az újraépûlt Jerusalemben imádkozni fog, hanem a minden nemzetbõl gyüjtendõ (23. v.) község, a keresztények, kik ujdonszülettek. (Lásd Pét. I. 1,23. Jak. 1,18.).
Zsolt 101,21
A héber szerint: a halál fiait. Értsd legközelebb a babiloni fogságban levõ izraelitákat; tágasb értelemben pedig átalán az embereket, kik a bûn rabszolgaságában epednek, s az eredeti bûnnél fogva halál fiai. Lásd Izai. 61,1. Luk. 1,74. Zsid. 2,15.
Zsolt 101,24
E vigasztaló kilátásra a jövõbe, melyet Isten a zsoltárosnak megnyitott, most ez, élete javában lévén, Istenhez fordúl, és kéri kijelenteni a napokat, melyeket még megélni fog, hogy lássa, vajjon a vigasztaló esemény napját megéri-e még, a mint ohajtja. A héber szerint e vers: Meggyengítette az úton erõmet, megrövidítette napjaimat.
Zsolt 101,25
Ne hagyj most meghalni, hanem engedd a szabadúlást megérnem.
Zsolt 101,25
Te, ki örökké élsz, engedj még élnem.
Zsolt 101,27
Az ég és föld nem semmisûlnek meg, hanem csak elváltoznak, átalakúlnak, megújúlnak. Lásd Pét. II. 3,10–13. Rom. 8,20.21.
Zsolt 102
Zsolt 102,1
Egész belsõm.
Zsolt 102,5
„Kivánság“ helyett sz. jeromos „ékességet“ tesz fordításában, mi alatt a zsoltáros közönségesen a lelket érti; ki lelkedet fölékesíti kegyelemmel.
Zsolt 102,5
A természeti állapot, melyben az ember a természet fölötti kegyelmektõl meg van fosztva, igen elmésen hasonlíttatik a sas vedlõ korához; valamint az újraszületett ember természetfölötti állapotja, a szárnyra kelt sasokéhoz. Igy mondja Izaiás is 40,31. Kik az Úrban bíznak megifjodnak erejökben, szárnyok kel, mint a sasoknak.
Zsolt 102,7
Kegyelmének bizonysága az õ törvénye.
Zsolt 102,16
az égetõ szél, a napkeleti Számum.
Zsolt 103
Zsolt 103,1
Ez nincs a héberben.
Zsolt 103,1
Mások szerint: szépségbe.
Zsolt 103,1
Te fönségedet teremtésed fölötte szép mûveidben tûnteted ki.
Zsolt 103,2
Az apostol mondja, hogy az Isten hozzájárúlhatlan világosságban lakik. Tim. I. 6,16.
Zsolt 103,2
A héber szerint: mint a sátort, vagy sátortakarót, mely a sátoralkotvány fölött kifeszíttetik.
Zsolt 103,3
ki az eget (az éghajlatot) vízzel beboritod. Lásd Móz. I. 1,7. Zsolt. 148,4. A héber szerint: ki a vizekre építette felházait. A fölsõterem a háztetõkön volt (Lásd Kir. III. 17,19.), s azért hasonlíttatik Istennek az égboltozat fölötti egéhez.
Zsolt 103,3
kinek hatalmában van az egész természet.
Zsolt 103,4
ki angyalaidnak, kikkel parancsaid végrehajtására rendelkezel, szél-gyorsaságot és tûz-erõt adsz. Lásd Zsid. 1,7.
Zsolt 103,5
kivûle semmire (Jób 26,7.), a te mindenhatóságodra.
Zsolt 103,6
A sz. zsoltáros leírja a föld kiválását a vizekbõl (Móz. I. 1,2.6.7.).
Zsolt 103,7
mindenható parancsod.
Zsolt 103,7
A héber szerint: eloszlottak.
Zsolt 103,9
mint akkor.
Zsolt 103,11
ezek itt átalán a vadállatok helyett vétetnek.
Zsolt 103,12
A héber szerint: az ágak közõl.
Zsolt 103,13
A héber szerint: a fölházból, azaz, a légfölötti vizekbõl.
Zsolt 103,15
az olaj, mint minden kövér, simává és széppé tesz. A próféta itt magasztalja az isteni gondviselés bõkezûségét, mely az embert nem csak a szükségesekkel látja el, úgymint, kenyérrel és veteménynyel, hanem a mi õt föl is vidítja és ékesíti, mint a bor és olaj (Theod.).
Zsolt 103,16
az esõtõl.
Zsolt 103,17
melyeket, mintegy példát adandó nekik, a gólya elõz meg. A gólyák korábban fészkelnek mint némely madarak. A héber szerint …a verebek, a gólya (mások szerint, gém); fenyõkön az õ lakhelye.
Zsolt 103,18
Mások szerint: a vadkecskék.
Zsolt 103,18
A héber szerint: a tengeri nyulak.
Zsolt 103,19
A hold jelenetei és változásai legalkalmasabbak az idõ fölosztására; azért a legrégibb népek, mint a héberek, holdéveket számláltak. Lásd Sirákf. 43,6.
Zsolt 103,26
A héber szerint: Leviatan, mely átalán nagy állat, szörnyeteg helyett vétetik. Lásd Zsolt. 73,14.
Zsolt 103,26
melyet oly erõsnek alkottál, hogy a háborgó tengerrel játszik a nélkül, hogy attól félne.
Zsolt 103,29
életleheletöket; mert minden élet Istentõl származik. Lásd Móz. I. 2,7. Préd. 12,7.
Zsolt 103,29
a földbe, melybõl alkottattak.
Zsolt 103,30
Ha te a porrá vált lényekbe ismét életet lehelsz, azok ismét uj teremtmények lesznek, a föld ismét megújúl. Az anyaszentegyház e szavakat a lelki megújúlásra és átváltozásra alkalmazza.
Zsolt 103,31
a megújúltakban; mert ezek jók. Lásd Móz. I. 1,31.
Zsolt 103,35
A héberben még ez van: Hallelujah! azaz, Dicsérjétek Istent! Itt elõször fordul elé, s ugy látszik, ez befejezõ ének.
Zsolt 104
Zsolt 104,1
Nincs a héberben. Az elsõ 15. vers Krón. I. 16,8. s következõkbõl vagyon. Vesd össze Zsolt. 95,7. is.
Zsolt 104,4
Látogassátok az Urat, a templomot, hol õ szekrényén trónol. Lásd Krón. I. 16. 6-ik jegyz.
Zsolt 104,7
Lásd Krón. I. 16. 7-ik jegyz.
Zsolt 104,9
szövetséget.
Zsolt 104,11
jutalékúl, osztályrészetekûl. Lásd Móz. V. 32,9. Zsolt. 77,54.
Zsolt 104,15
úgymond.
Zsolt 104,15
Lásd Krón. I. 16. 11-ik jegyz.
Zsolt 104,16
Lásd Móz. I. 41,54. 42,1.
Zsolt 104,16
minden kenyérkészletet elvett.
Zsolt 104,18
körülvette lelkét, önmagát. A héber szerint: vasra veretett.
Zsolt 104,19
a jövendölés, melyet õ fogolytársainak, a pohárnoknak és sütõnek kijelentett. Lásd Móz. I. 40,22.23.
Zsolt 104,19
Mások szerint: megerõsítette, megpróbálta õt a nyomorúság tüzében, hogy hive, megbizottja az Istennek.
Zsolt 104,22
a királyt; mert József, miután a király álmait megfejtette, egész Egyiptom jósa lett. Lásd Móz. I. 41,40. s követk.
Zsolt 104,23
ott tartózkodott.
Zsolt 104,25
Isten az egyiptomiakba nem öntött gyülöletet és álnokságot a zsidók ellen; hanem mivel népét megszaporította és megáldotta, azok vettek ebbõl alkalmat az izraeliták ellen való irigységre és üldözésre. Nem Isten volt az, úgymond sz. Ágoston, ki szivökbe gyülöletet öntött, hanem Isten látta elõre e gyülöletet, és megengedé azt, hogy czéljait és itéleteit végrehajthassa.
Zsolt 104,27
Hatalmat adott nekik csodákat tenni Egyiptom földén.
Zsolt 104,28
igéreteit. A héber szerint …lett, és nem szegültek (Mózes és Áron) az õ igéi ellen. (Vesd össze Móz. IV. 27,14.). Némelyek szerint: és nem kétkedtek többé igéiben.
Zsolt 104,38
Mert a zsidók által rémûlésbe ejtettek.
Zsolt 105
Zsolt 105,1
Dicsérjétek Istent. Vesd össze e zsoltárt a 77. 104. zsoltárokkal.
Zsolt 105,3
A héber szerint: kik megtartják a törvényt.
Zsolt 105,4
vagy: tetszésednél fogva, melyet népeden mindenkor találsz.
Zsolt 105,5
öröklött néped miatt (Zsolt. 73,2.) a nagy dolgok miatt, melyeket azon cselekedtél.
Zsolt 105,8
valójáért, mely irgalom és szeretet. Mások szerint: dicsõségeért.
Zsolt 105,9
mindenható szavával parancsolt a vörös tengernek.
Zsolt 105,13
nem várták béketüréssel Isten végzéseinek teljesûlését, tévedésbe hagyták magokat csábíttatni az akadályok által, és nem látták be, hogy Isten útai az akadályokon és viszontagságokon át czélhoz vezetnek. Béketürésben termünk gyümölcsöt.
Zsolt 105,15
A héber szerint …kérésöket, és sorvasztó nyavalyát küldött rájok. Lásd Zsolt. 77,18.20.
Zsolt 105,20
a dicsõ (végetlen) Istent. Lásd Rom. 1,23.
Zsolt 105,20
Ez némi tekintetben azon keresztényekrõl is elmondható, kik Istennek hátat fordítanak, és szivökkel a világhoz, annak gyönyöreihez, gazdagsága- és dicsõségéhez ragaszkodnak.
Zsolt 105,23
ha Mózes közbenjárólag Isten elé nem lép. A kép egy ostromlott s már áttört bástyától vétetett, hol a hõs a résre lép, hogy a benyomúlókat visszatartsa. Lásd Ezekiel 13,5. 22,30. Itt Isten a benyomúló ellenség, Mózes a védhõs, ki a résre áll, és kegyelemért könyörög. Lásd Móz. II. 32,10.32. Ime mily ereje van a szentek imádságának! (Ágost.)
Zsolt 105,24
Lásd Móz. IV. 14,3.4.
Zsolt 105,26
megesküdött ellenök. Móz. IV. 14,28.30.
Zsolt 105,27
Lásd Móz. III. 26,33.
Zsolt 105,28
kéjbálvány. Mely a napot, mint a nemzõ természeterõt jeképezhette. Lásd Móz. IV. 25. 2-ik jegyz.
Zsolt 105,28
a holt bálványok áldozataiból ettek az élõ Isten áldozatai helyett.
Zsolt 105,29
a büntetés. A héber szerint: nagy csapás tört rájok.
Zsolt 105,33
Kétsége volt, vajjon az Isten is fog-e adhatni vizet a sziklából. Lásd Móz. IV. 20,10. 8-ik jegyz. Mások szerint: Meggondolatlanúl szólt ajakival.
Zsolt 105,36
csábítószerûl.
Zsolt 105,37
Zsolt. 95,5. Móz. V. 32,17. A sz. zsoltáros különösen a Moloch-áldozatokat érti, melynél a bálványnak saját gyermekeiket égették meg. Lásd Móz. III. 18,21.
Zsolt 105,39
elhagyták Istent, a valódi urat és a bálványokhoz ragaszkodtak. Lásd Móz. II. 34,16. Móz. III. 17,7. 4-ik jegyz. vesd össze e zsoltár 10-ik jegyz.
Zsolt 105,43
inségbe döntötték magokat gonoszságaik által. Mások szerint: fölemésztették magokat stb.
Zsolt 105,46
mint Círust és Dáriust stb. Lásd Ezdr. könyvét.
Zsolt 105,47
kik most minket fogságban tartanak. E zsoltár valószínûleg a babiloni fogságban iratott. A keresztény ember azon felebarátira gondolhat, kiket egykor Isten magának minden nemzetbõl készíteni fog, hogy egy akol legyen és egy pásztor.
Zsolt 105,48
Ez áldóverssel végzõdik a zsoltárok negyedik könyve. Lásd Zsolt. 40,14.
Zsolt 106
Zsolt 106,1
Nincs a héberben. E zsoltárban közvetlen a babiloni fogságból visszatért zsidók hálát adnak Istenöknek, hogy õket, a számüzötteket (4–7. v.), a foglyokat (10–14. v.), a halálra gyengûlteket (18–20.), a förgetegben veszendõket (23–30. v.) megszabadította, és hazájokat ismét megáldotta (33–43. v.). Magasabb értelemben hálát adunk az által mi, kik Krisztus által a bûn inségébõl megváltattunk. E zsoltár szakaszos ének, melyben az 1–3. v. a bevezetést, a 4–7. 10–14. 18–20. 23–30. a szakaszokat (strophákat) a 8. 9. 15–17. 21. 22. 31. 32. a közbevetett verseket, végre a 33–43. az általános befejezést képezik.
Zsolt 106,1
egyszersmind: dicsérjétek, magasztaljátok.
Zsolt 106,3
azaz: a déli tenger, vagy, dél felõl, mint némelyek a hébert olvassák. De a tenger nyugati tájúl is vétetik, melyet gyakran jelent is; vagy pedig értetik: jobb felõl is, különösen a föld éjszaki és nyugati tartományai lévén, azok, hol a keresztény anyaszentegyház kiterjedett. Lásd Izai. 49,12.
Zsolt 106,4
A tévelygés a pusztában, mint az éhség és szomjúság, a nyomor képei.
Zsolt 106,4
lakott helyet nem találtak. Az ember addig tévelyeg e világon, mig Isten városát, a hit, remény és szeretet városát megleli, mely egyedûl képes csillapítani lelke éhségét és szomját.
Zsolt 106,8
befejezõ tagja a szakasznak. Lásd 1-sõ jegyz.
Zsolt 106,10
képei a fogságnak.
Zsolt 106,17
A héber szerint: Esztelenek, kik vétkes útjok és bûneik miatt szenvedtek.
Zsolt 106,18
a búbánat miatt nem ehettek, és halálra betegedtek.
Zsolt 106,20
parancsát.
Zsolt 106,23
Úgy voltak, mint a hajósok, kik a tengeren hajóikkal sokat bajlódnak és nagy veszedelmekben forognak. Mi is mindnyájan hasonlók vagyunk a hajósokhoz, kik az élet zajongó tengerén sok veszélynek vagyunk kitéve, mig az üdvösség révébe juthatunk.
Zsolt 106,24
Ott látják Isten mindenhatóságát, a mint következik: t. i. az õ hatalmát, melylyel a szélvészt felkölti és lecsillapítja.
Zsolt 106,26
Mások szerint: bátorságuk elolvadt a szükségben.
Zsolt 106,32
az öregek tanácsában.
Zsolt 106,34
sós földdé, mely terméketlen. Lásd Móz. V. 29,23. Móz. I. 13,10. Bir. 9,45.
Zsolt 106,35
A 33–35. v. értelme ez: Bûneink miatt pusztította és néptelenítette el Isten országunkat; most ismét benépesítette. Sz. Ágoston és Jeromos ezen helyet a zsidó zsinagógára és a pogányokból gyûjtött anyaszentegyházra alkalmazzák. Az elsõ kezdetben gazdag volt forrásokban, de késõbb kiszáradt; ellenben az utóbbi kezdetben csekély és jelentéktelen volt, de idõvel teljes lett termékenységgel s az élõvizek forrásaival. Mi ezen, az isteni vízforrás által (Ján. 4,10.) öntözött egyházban lakunk; vigyázzunk magunkra, hogy tulajdon vétkünk miatt a zsidók száraz terméketlenségébe ne essünk; és ha szivünk romlottsága a Szentlélek élõvizének üdvös folyását meggátolta; fordítsuk szemeinket annak jóságához és hatalmához, ki a pusztákat tavakká, a szomjú földet vizforrásokká tudja változtatni.
Zsolt 106,37
A héber szerint: évenkénti gyümölcsöt nyertek. Némelyek szerint: helybeli gyümölcsöt stb.
Zsolt 106,39
a fogság idejében.
Zsolt 106,40
kik szintén a fogságban epedtek.
Zsolt 106,40
idegen országokban.
Zsolt 106,41
oly számosakká, mint a juhnyájak, (Ágost. Theod.).
Zsolt 106,42
a gonoszok mind elnémulnak szégyenletökben.
Zsolt 106,43
Ki veszi fontolóra Isten újját, intézkedését, mely valamint a népek történetében, úgy mindenkinek saját életében is látható? – A ki ezt cselekszi, az az isteni irgalmasság és kegyelem nagyságát belátni és csodálni megtanúlta.
Zsolt 107
Zsolt 107,1
E zsoltár kevés változtatással a Zsolt. 56,8–12. és Zsolt. 59,7–14.-bõl van összetéve. A sz. zsoltáros fogadja, hogy Isten dicsérni fogja, minden népnek (4.) az irgalom és igazság általi (5.) megváltásaért (7.); mely el fog következni, mivel Isten a nemzeteknek az õ népével leendõ egyesülését (8. 9. 10.) s a pogányság legyõzetését (11.) megigérte.
Zsolt 107,2
lelkemben, azaz, lelkemmel. Lásd Zsolt. 65,9.
Zsolt 107,7
Mások szerint: minket.
Zsolt 107,9
Manasszes és Efraim itt különösen említtetnek, amaz mint az Izrael nemzetségei között egyik legerõsebb, az utóbbi, mint legnépesebb; Júda pedig királynak, t. i. a nemzetségek királyának azért mondatik, mert a királyi méltóság székhelye volt.
Zsolt 107,10
A héber szerint: Moab mosdó-medenczém stb. (Lásd Zsolt. 59,10. s jegyz.). A moabiták és idumeusok e gyõzelemnél mint szolgák hozatnak föl, amazok a gyõzõ lábainak mosására, emezek az õ sarujának tisztítására rendeltetve. A fegyverrel meghódított vagy szövetséggel lekötelezett idegenek alatt a filiszteusok értetnek.
Zsolt 108
Zsolt 108,1
Lásd Zsolt. 4.
Zsolt 108,1
Dávid e zsoltárban közvetlen ellenségei, különösen azok egyike (talán Doeg Kir. I. 21,7.) ellen szól; de magasb értelemben ez igék Krisztus uralmának ellenségeire, különösen Júdásra is alkalmazhatók (Ap.cs. 1,20. Ján. 17,12.) Ágost. Theod. A keresztény ember e zsoltárt az anyaszentegyház nevében imádkozhatja, s azzal Isten igaz itéleteit, melyek a megjobbúlni nem akaró bûnösöket érik, magasztalhatja. Egyébiránt e zsoltár kifejezéseit nem a szentebb és szigorúbb kereszténységnek, hanem Máté 5,38. szerint, az engedékenyebb ó törvénynek szempontjából kell figyelembe venni.
Zsolt 108,2
ártatlanságomat. Hozd napfényre. Mások a héber szerint: Isten! én dicsõségem! ne hallgass.
Zsolt 108,4
A héber szerint: Azért, hogy szerettem õket, stb.
Zsolt 108,4
A héber szerint: megtámadnak engem.
Zsolt 108,4
érettök. Igy tett Dávid; így tett Krisztus még a kereszten is, tanitván minket: hogy a rágalmat és gyûlölséget alázatos, buzgó imádsággal viszonozzuk, hogy a gonosz által meg ne gyõzessünk, hanem hogy a gonoszt meggyõzzük jó által.
Zsolt 108,6
mindenikre közõlük, különösen a leggonoszabbra.
Zsolt 108,6
hatalmas kemény zsarnokot.
Zsolt 108,6
vádlóképen. Zak. 3,1.
Zsolt 108,7
bocsánatért esdõ imádsága (mely Isten kegyelme nélkül, valódi õszinteség és alázat nélkül végeztetik) a birót még inkább fölindítja.
Zsolt 108,8
Lásd Ap.cs. 1,20.
Zsolt 108,10
A héber szerint: és kéregessenek (kenyeret) omladékaikból, vagy, távol leomlott lakhelyeiktõl.
Zsolt 108,11
ki neki kamatra kölcsönzött.
Zsolt 108,11
zálogolja el.
Zsolt 108,11
melyet munkájával keresett.
Zsolt 108,15
a szülõk vétkei.
Zsolt 108,15
a bûnösöké, közõlük mindeniké (7-ik jegyz.).
Zsolt 108,17
a zsoltárost, vagy hozzája hasonlót, magasabb értelemben, Krisztust, ki maga is szegény lévén szegényeknek hirdette az evangéliomot.
Zsolt 108,17
halálig keserítette, halálra adta, elárúlta, mint Júdás az Urat.
Zsolt 108,18
átkozta a szegényt; jõjön is vissza rá az átok. Mások szerint: szerette a gonoszságot, melynek büntetése átok és szerencsétlenség (tehát jõjön rá az átok).
Zsolt 108,18
mint a bedörzsölt kenõcs. Ezen képek által, t. i. a fölöltött ruha, a megivott víz, a bedörzsölt olaj által a sz. zsoltáros jelképezi az átok erejét, mely a gonoszt megragadja, mintegy test- s vérébe megy át, és õt soha el nem hagyja (Ar. sz. Ján. Theod.).
Zsolt 108,19
az átok.
Zsolt 108,22
Lásd Máté 26,38.
Zsolt 108,23
elveszek elleneim incselkedései között.
Zsolt 108,25
Lásd Zsolt. 21,8.
Zsolt 108,26
Krisztus is könyörgött megszabadításért a halálból, azaz, föltámadásért a sírból, mint az apostol mondja Zsid. 5,7.
Zsolt 108,31
védi õt, mint gondviselõ.
Zsolt 109
Zsolt 109,1
E zsoltárban egy fölséges király dicsõittetik, kit Isten uralkodótársává vett föl (1. 2. v.), ki körûlvéve szent harczosoktól (3. v.), nem csak a királyi, hanem a fõpapi méltóságot is birja Melkizedek rende szerint (4. v.), és azokat, kik uralmának meghódolni nem akarnak, hatalmas ereje által, melyet a szegénységben és háborúságban szerez (7. v.), földhöz sujtja (5. 6. v.). Hogy e dicsõ király a Messiás, a régi zsidók egyhangúlag hitték, mint ez Máté 22,43. Márk 12,36. Luk. 20,42. kitûnik, hol Jézus ezen hitet bennök fölteszi, és az õ idejebeli zsidóknak e zsoltárból bizonyítja be a Messiásnak emberfölötti természetét. Valamint Jézus az emlitett helyeken, úgy az apostolok is Ap.cs. 2,34.36. 5,31. Kor. I. 15,25. Efez. 1,20. Zsid. 7,17. nem különben a sz. atyák és az egész anyaszentegyház e zsoltárt kezdettõl a Messiásról értették.
Zsolt 109,1
Isten.
Zsolt 109,1
a Messiásnak. Ha ezen zsoltár szerzõje Dávid, mint a fölirás mutatja, és õ, ki az emberi nagyság legmagasabb fokán lévén, itt egy mást nevez urának: ez egyéb nem lehet, mint a Messiás (Theod.). Ezenkivûl Jézus ebbõl a zsidók ellen még azt is következtette, hogy a Messiás ember fölötti méltósággal bir. Lásd 1-sõ jegyz.
Zsolt 109,1
Keleti szokás, hogy a királyok azokat, kikre hatalmokat átruházzák, jobbukra ültetik. Tehát, ki az Isten jobbján ül, isteni hatalommal bir.
Zsolt 109,1
Uralkodjál az én teljhatalmammal, mig minden ellenségedet meghóditom neked. Lásd Kor. I. 15,25. Zsid. 10,12.13. A legyõzött ellenségek letapodtattak, s igy lettek azok egyszersmind lábzsámolyokká. Lásd Józ. 10,24.25.
Zsolt 109,2
oh Messiás!
Zsolt 109,2
Sionból jõ ki uralmad. Jerusalemben szenvedte Jézus a kereszthalált, és a kereszt volt a királyi pálcza, melynek karjai diadalmasan terjedtek ki a világ minden széleig. Lásd Izai. 2,3. Mik. 4,2.
Zsolt 109,2
azok daczára. Az ellenségek minden ármányai, cselszövényei, üldözései meg nem dönthetik az õ országát, sõt inkább épûlését fogják elõsegiteni (sz. Ágost.). Némelyek szerint: ellenségeid szivében. Mások szerint: mint elleneid fejedelme.
Zsolt 109,3
Ismét Isten szól a Messiáshoz.
Zsolt 109,3
A latin principium, itt annyit tesz, mint principatus, uralom (sz. Ágost.).
Zsolt 109,3
az idõben, mikor hatalmadat, erõdet kitûnteted. Ez idõ alatt értik némelyek Krisztus megjelenését a testben átalán, mások az õ feltámadását, mások a Szentlélek eljövetelét, mások az utolsó itéletet.
Zsolt 109,3
körûlvéve szenteidtõl, mint ugyanannyi harczosoktól a test világ és pokol ellen. Mások szerint: a szentség fényében.
Zsolt 109,3
Ezen igék némely sz. atyák szerint a Fiú Istennek az Atya örök lényébõl minden teremtés elõtti születésére vonatkoznak. Vesd össze Zsid. 1,5. mások szerint Krisztusnak a szeplõtelen szûz méhébõl hajnalhasadás elõtt való emberi születésére. A héber szerint e vers: Hatalmad (mások szerint harczolásod) napján néped önként (jelen meg) szent ékességben; ifjaid, miként hajnal méhébõl a harmat. Azaz, mikor te erõdben megjelensz (harczra indúlsz), tieid önként sereglenek hozzád szent érzemények és tettek ékességében. Mint hajnalkor leszáll a harmat, oly számosan gyûl össze a megifjodott új emberiség, ellenségeid ellen veled együtt harczolni.
Zsolt 109,4
te nem csak királya vagy országomnak, hanem örök fõpapom is.
Zsolt 109,4
nem mint Áron, ki állatokat áldozott, és csupán pap volt; hanem mint Melkizedek, ki kenyeret és bort áldozott, s király és pap is volt egyszersmind. Lásd Zsid. 5,6. 6,20. 7,1. s követk.
Zsolt 109,5
A Messiás, oh Isten! jobbod felõl megrontja stb. A jobb felõl ülõ Úr alatt itt csak a Messiás érthetõ, miután az 1. v. épen igy jellemeztetik, s a királyok meghóditása neki tulajdonittatik itt és egyebütt is. Lásd Zsolt. 2,9. A héber szövegben e szó Adonai „Úr“ mint Istennév vagyon irva, jelentõleg a Messiás Istenségét.
Zsolt 109,6
Vesd össze Zsolt. 2,9. Krisztus legyõzi minden ellenségét. Ezek különfélék lévén, különféle fegyverekkel gyõzi le õket. A világosság elleneit az õ világossága hatalmával gyõzi le; azokat, kik világi hatalommal rohannak rá és követõire, szintén világi kar által veri le, mit különösen az utolsó idõkrõl lehet érteni. (Lásd Jel. 19,11–21.).
Zsolt 109,7
Elõbb a nyomoruság zavaros és roszizû vizét iszsza, és e lealáztatása által jut dicsõségre. Lásd Zsolt. 21,23. 68,15. Máté 26,39. Luk. 24,26. (Ar. sz. Ján. Theod. Ágost.). Hasonlítás vétetik a harczban elfáradt hõsrõl, ki az útjában levõ forrásból szomját eloltván, új erõvel siet a harczot dicsöûl befejezni.
Zsolt 110
Zsolt 110,1
E zsoltár a héber szövegben minden verstagnál más betüvel kezdõdik, azért betûrendes zsoltárnak is mondatik.
Zsolt 110,1
a jámborokkal a templomban.
Zsolt 110,2
azaz: Isten munkái azért vannak úgy, mint vannak, mert Isten úgy akarta (Theod.). Némelyek a hébert így: keresettek (keresésre méltók) egészen (a jámborok) kivánsága szerint; – oly választékosak, hogy a jámborok semmi jobbat nem kivánhatnak.
Zsolt 110,4
Örök emléket szerzett magának csodatettei által.
Zsolt 110,5
Eledelt adott tisztelõinek, az izraelitáknak, a csodálatos mannát a pusztában, mely az imádandó Oltáriszentségnek elõképe volt. A keresztény itt e nagy titokra gondol, és azért áldja Istent, különösen, hogy abban Krisztus születésének és halálának isteni titkai rejlenek, és hogy azzal a kegyelem új szövetsége megpecsételtetett. (Ágost. Theod.).
Zsolt 110,7
az által tûntette ki dicsõ mûködését, hogy a kananeusok birtokát az izraelitáknak adta, és még inkább az által, hogy a pogányokat a zsidókhoz csatolta, s mindnyájokat Isten egy családjává egyesítette.
Zsolt 110,7
A mit Isten tesz és szól, mind való és igaz.
Zsolt 110,8
igazak, vagy állandók.
Zsolt 110,8
Isten parancsai (a hitbeliek és erkölcsiek) változatlanok, az örök igazság változatlan törvényei szerint advák.
Zsolt 111
Zsolt 111,1
E fölirat egyedül a latin fordításban találtatik, s valószinûleg azonos ajtatos hiedelembõl keletkezett, hogy Aggeus és Zakariás próféták, kik a babiloni fogságból visszatértek a zsidókkal, ezen zsoltárt énekelték. Valamint az elõbbi, úgy e zsoltár is betûrendes.
Zsolt 111,4
A veszélyek sötétségében a jámbor szükséges vigasztalást és elegendõ világosságot talál, elgondolván azt, hogy az Isten irgalmas és igazságos; mert habár némely csapás nehezére esik is, jól tudja, hogy Isten nem mér rá olyat, mit bûnei miatt meg nem érdemlett, vagy mi javára nem szolgálna, mert Isten maga a szeretet és igazság.
Zsolt 111,5
Lásd Móz. V. 15,8.
Zsolt 111,5
Czélt ér a törvényszék elõtt, és ellenei nem buktathatják meg. Némelyek szerint: eszesen intézi beszédeit.
Zsolt 111,7
a rágalomtól.
Zsolt 111,9
annak jutalma.
Zsolt 111,9
az õ ereje.
Zsolt 111,9
dicsõségre.
Zsolt 112
Zsolt 112,1
Isten szolgái (Jerom.). Ágoston, Athanáz és mások szerint: gyermekek, és értik a keresztényeket, kik mint ujdonszülöttek (Pét. I. 2,2.) itt fölhivatnak, hogy az üdvösség szerzõjét, az Úr Jézus Krisztust magasztalják.
Zsolt 112,6
ki oly leereszkedõ, hogy minden csekélyre tekint. – Az alázatosaknak, kik mindent csak Istentõl várnak, az Isten kegyelmét adja.
Zsolt 112,8
Igy emeltettek föl József, Mózes, Dávid, Dániel és sok más a legalacsonyabb sorsból legmagasabb tisztségekre. Hasonlóképen emel föl Isten mindnyájunkat a bûn szennyébõl az angyalok trónjaihoz (Jerom. Theod.).
Zsolt 112,9
Ilyenek voltak Sára, Rebekka, Anna és mások. A héber szerint …anyának, Alleluja!
Zsolt 113
Zsolt 113,1
Nincs a héberben. A zsoltáros eléadja a segitséget, melyben Isten Izrael népét az Egyiptomból történt kivonúláskor részesítette (1–8.), és erre alapítja kérését, hogy Isten ezután is tulajdon dicsõsége miatt nyújtson segélyt, mint élõ Isten, a holt bálványok ellenében (9–16.); végre bizalommal reményli ezen segélyt. (17–26. A héber szerint: Zsolt. 115,9–18.)
Zsolt 113,1
az idegen nyelven szóló.
Zsolt 113,2
vagy: az õ szent népévé, melyet a pogányoktól elkülönzött, hogy megszentelje, s benne az egész emberi nem váltságát elõkészitse. Lásd Móz. II. 19,5.6.
Zsolt 113,2
az õ uralmának népévé, oly néppé, melynek õ királyává lenni méltóztatott.
Zsolt 113,3
a kivonúlást.
Zsolt 113,3
Lásd Móz. II. 14. Józ. 3.
Zsolt 113,4
Az egész természet reszketett. (Vesd össze Náhum 1,5. Habak. 3,6.), különösen a Sinai hegy (Móz. II. 19,18.). Jerom. Theod.
Zsolt 113,8
Lásd Móz. IV. 20,8.10.
Zsolt 113,8
De sok jó héber kéziratban a következõ az elõbbivel egy zsoltárrá van összekapcsolva, mi egyébként össze is illik (lásd 1-sõ jegyz.), s azért eredetileg is így lehetett.
Zsolt 113,10
Oh Isten! te a mi kivonúlásunkat Egyiptomból csodatetteid által eszközölted, azért légy most is segedelmünk, nem mimiattunk, kik semmit sem érdemlünk, hanem a te neved, tenmagad miatt, hogy kegyelmed és igazságod, igéreteid teljesülésében, melyek által segítettél és segítesz, átalában elismertessék, s te mint élõ Isten, ellentétben a pogányok életnélküli bálványaival, dicsõitessél.
Zsolt 113,16
Mindazok, kik a bálványokat készítik és tisztelik, érzéketlenek lesznek, mint a bálványok. Lásd Bölcs. 13,10. s követk.
Zsolt 113,18
Áron háza a papirendet jelenti, Izrael háza a világi rendet. Az igaz anyaszentegyház soha sem volt egyenlõ tagokból álló társulat.
Zsolt 113,24
a legfensõbb ég.
Zsolt 113,25
Azért ne hagyj minket elveszni, mert a föld alatt nem dicsérnek téged. Lásd Zsolt. 6,6. 7-ik jegyz.
Zsolt 113,26
A héber szerint: mindörökké. Alleluja!
Zsolt 114
Zsolt 114,1
Nincs a héberben. – Mik voltak a veszélyek, melyekbõl a zsoltáros megmentetett, nem tûnik ki világosan e zsoltárból. A keresztény ember üdvössége veszélyeire gondol.
Zsolt 114,1
Mások szerint: Örvendek.
Zsolt 114,3
az alvilág.
Zsolt 114,7
Légy ismét nyugodt, miután a veszélybõl kimenekedtél.
Zsolt 114,9
Miután megszabadúltam, azon leszek, hogy ezután életem által a földön az Úr tetszését keressem. A héber szerint: Isten elõtt fogok járni az élõk földén (nyugodtan fogok szolgálni Istennek. Zsolt. 55,13.).
Zsolt 115
Zsolt 116,1
A héberben e zsoltár az elõbbivel egybe van kapcsolva, melylyel tartalmára nézve meg is egyezik.
Zsolt 116,2
Hittem Istennek, ki megigérte, hogy igaz tisztelõit megsegíti.
Zsolt 117,6
azért nem is csináltam titkot abból, hogy kisegít engem különösen a veszélyekbõl, melyek fenyegettek. Hittem és szóval is kijelentém hitemet. Átalán a hit külsõ megvallására vonatkozólag hozza föl sz. Pál ez igéket Kor. II. 4,13. Rom. 10,10. Vesd össze Luk. 12,8. Mások szerint: Hittem (biztam), habár mondottam: Én fölötte szenvedek!
Zsolt 117,9
Lelkem levertségében (Jerom.) mondottam: Minden emberi segély csalékony és bizonytalan; azért a hûséges, a teljes biztosságot adó Istenre hagyom magamat (Bazil. Jerom. Ágost.).
Zsolt 117,10
Veszem a hála-kelyhet, s Isten dicsérete és magasztalása közt kiürítem. A bemutatott hálaáldozatok után (14. v.) tartatni szokott vendégségeknél, körûljárt a hála-pohár, melyet Isten dicsõségére és magasztalására ürítettek ki. A keresztény ember e szavakban megigéri, hogy a mindennél kedvesebb hálaáldozatot, a sz. miseáldozatot mutatja be, s abban Isten jótéteményeit fogja magasztalni.
Zsolt 115,115
Megszabadított engem, mert az õ szenteinek halála elõtte nem közönyös, hanem igen fontos dolog.
Zsolt 115,1
tekints rám kegyesen.
Zsolt 115,1
egyik szolgálód fia, a házban született, tehát örökös szolgád vagyok; mert a szolgálóknak a háznál született fiaik örökös szolgáik voltak uraiknak. Lásd Zsolt. 85,16.
Zsolt 115,2
kiszabadítottál a rabságból. A sz. zsoltáros itt a babiloni fogságot, vagy, képletesen átalán a szenvedéseket érthette, mint p. o. a bûn rabságát, mire a keresztény ember gondol.
Zsolt 115,4
Itt, valamint az 5. versben a zsoltárosnak halálveszélyben tett fogadalmáról van szó.
Zsolt 115,6
A héber szerint: Jerusalem. Alleluja.
Zsolt 116
Zsolt 116,1
A héber szerint ez a zsoltár végén vagyon. E zsoltár ugy látszik az isteniszolgálat kezdetén, vagy végén, vagy pedig egyes énekek és szertartási tények közben az egész nép által énekeltetett. Ebben minden nemzet fölhivatik az Isten dicséretére, hogy Istent a megváltás kegyelméért magasztalja. Lásd Rom. 15,11.
Zsolt 116,2
Isten irgalma a pogányoknak, igazvolta (azaz, hûsége igéretei teljesítésében) a zsidóknak jutott részûl; mert a pogányok csupán irgalomból, a zsidók pedig a nekik tett igéretek következtében hivattak meg, mint sz. Pál tanitja. Rom. 15,8–12.
Zsolt 117
Zsolt 117,1
Nincs a héberben. E zsoltár, mint a régi zsidók (Máté 21,9.), mint az apostolok (Ap.cs. 4,11.) és a sz. atyák hitték, a Messiás hálaéneke szenvedésébõl lett dicsõséges megszabadúlása fölött. Maga Krisztus Urunk is e zsoltár 22. versét magára alkalmazván (Márk 12,10. Luk. 20,17.) mutatja, hogy ez õ róla szól. Kezdetben mindenkit hálaadásra hí föl (1–4.), mondja: hogy bizodalma soha meg nem szégyenûlt (5–18.), hogy diadallal vonúl be az Úr házába (19–21.), hol õt egybegyült hivei örömmel fogadják (22–26.), s az ünnepnapot áldozattal és hálaimával szentelik meg (26–29.). Miután minden igaz keresztény Krisztus életét több vagy kevesebb tökélylyel önmagában ismétli, így e zsoltárt mindenki magára alkalmazhatja, s az isteni mester érzéseit sajátjaivá teheti.
Zsolt 117,5
Lásd Zsolt. 17,19. Krisztus a szenvedésbõl ment át örömbe.
Zsolt 117,6
Ha Isten velem vagyon, mit tehetnek nekem az emberek? – A keresztény e mellett a megromlott emberi természetre is gondolhat.
Zsolt 117,9
mert a még oly hatalmas ember körûlményei és érzelmei is változhatnak, de nem az Isten, a változhatlan (Theod.).
Zsolt 117,10
Az Úr ereje által gyõztem. Némelyek a hébert így: Az Úr nevében pusztitottam el õket. Krisztus minden népnél talált ellenzést, de õ mindnyáját meggyõzte, s ezután is meg fogja gyõzni. Minden jámbor keresztény az Úr nevében gyõzi le minden ellenét.
Zsolt 117,12
A méhek a leghevesebb üldözés jelképei. Lásd Móz. V. 1,44.
Zsolt 117,12
Üldöztek engem nagy robajjal, de kitartás nélkül, hasonlóan a tüskebokor tüzéhez, mely hamar föllobban, zajosan pattog, de hamar el is alszik.
Zsolt 117,13
Mind a sok szenvedés, melyet Jézusnak okoztak, nem megaláztatására, hanem fölmagasztaltatására szolgáltak az Atyánál. Ugy az anyaszentegyház is, az õ titkos értelmû teste, diadalmasan emelkedik föl a kisértetekbõl és üldözésekbõl; úgy minden igaz keresztény, mint tagja az õ testének.
Zsolt 117,18
megfenyített engem, testvéreim bûneiért halállal büntetett engem; de nem hagyott a halálban, hanem dicsõségesen föltámasztott. – A keresztény ember lelki föltámadására gondol.
Zsolt 117,19
Nyissátok föl, ti papok, a templom ajtait. Krisztus háromféle értelemben nyitotta meg az igazság kapuit. Külsõleg bevonúlt a jerusalemi templomba (Máté 21,9.); ez csak elõképe volt bevonúlásának a két más magasabb templomba. T. i. váltságmunkája által megnyitotta a valódi erény és igazság templomát, hová azontul minden ember beléphet; ezen isteni munkája által megnyitotta Atyja mennyei lakhelyét is. Ha a keresztény magára alkalmazza ez igéket, akkor a kegyelem állapotára gondolhat, melybe a vétekbõl való föltámadása után jut; vagy pedig az örök mennyei jutalomra, melyet reményl, mivel Krisztus azt kiérdemelte és megigérte (sz. Jerom.).
Zsolt 117,22
A 22–27. vers a nép szózata, mely Krisztust a templomba való bevonulásakor örvendezéssel fogadja. A kõ Krisztus (Máté 21,42. Efez. 2,20.), melyet az építõk, a zsidó fõpapok és irástudók megvetettek, szegletkõvé lõn, azaz, oly kõvé, mely két falat foglal és tart össze, t. i. a zsidókat és pogányokat, az embereket és angyalokat egy isteni családdá kapcsolja össze. Igy a sz. atyák. Lásd Izai. 28,16. Máté 21,42. Ap.cs. 4,11. Pét. I. 2,6.)
Zsolt 117,24
Ama nap, melyen Krisztus szenvedéseibõl diadallal kikelt, legnagyobb öröm- és ünnepnap az emberiségre nézve; mert az õ érdemei által akkor ragadtatott ki a sátán és világ rabszolgaságából.
Zsolt 117,25
Igy szól a szent község minden egyes tagja Urához, Krisztushoz.
Zsolt 117,25
A héber szerint: Segíts! azaz Hosianna! mint a Messiásnak, midõn a templomba bevonúlt, valóban kiáltották. Máté 21,9.
Zsolt 117,26
Igy fogadja áldva, magasztalva és hálát adva a templomban egybegyûlt nép a Messiást minden kiséröjével.
Zsolt 117,27
ki minket kegyelmének világosságába helyezett.
Zsolt 117,27
Hirdessetek ünnepet, s ékesítsétek föl a templomot sûrûn ágakkal és lombokkal, hogy elérjenek egész az áldozatoltár szarváig. Lásd Móz. III. 23,40. Igy történt, midõn Krisztus szenvedése elõtt a templomba bevonúlt. Némelyek a hébert így: Kössétek az ünnepi áldozatot kötelekkel az oltár szarvához, azaz, áldozzatok ünnepi áldozatot; vagy: kössétek meg az áldozatot, öljétek le, és vérébõl vigyetek az oltár szarvaira. Lásd Móz. II. 29,20.
Zsolt 117,28
Ez igék végig a Messiás igéiûl vehetõk az Atya Istenhez, vagy pedig a szent község igéiûl a Messiáshoz.
Zsolt 118
Zsolt 118,118
Nincs a héberben.
Zsolt 118,118
Ez a héber ABC elsõ betûje. Ez a zsoltár betûrendes, minden nyolczadik vers a 22 héber betû egyikén kezdõdik, azért nagy ABC-ének is neveztetik. Különféle gondolatokat és érzelmeket tartalmaz az Isten igéjérõl, melyek egymással nincsenek összefüggésben. Minden vers hasonértelmû kifejezése az Isten igéjének. Sz. Ambrús és Hilár szerint, e gondolatok az Isten igéjérõl annak megmutatása végett szedettek betürendbe, hogy a jámbor elméjébe az Isten igéjének oly mélyen kell benyomva lennie, mint nyelve betûinek. Az anyaszentegyház e zsoltárt szolgáinak imádságúl rendeli a napi órákra, hogy az által Isten törvényének s e törvény követésének szeretetében napról napra mindinkább megerõsödjenek.
Zsolt 118,2
azaz, kik elmélkednek parancsai fölött, hogy azokat igazán s hiven teljesítsék a legkisebb dolgokban is. Az Isten igéje bizonyságnak neveztetik, mert az tanúságot tesz az õ szentségérõl és szeretetérõl.
Zsolt 118,5
Az Isten igéje igazságnak, jognak neveztetik, mivel ezen ige a zsidóknak vallási cselekvényeikre, polgári törvényeikre és az igazság kiszolgáltatására nézve törvényûl, zsinórmértékûl volt rendelve. Vagy pedig: Az Isten törvényei igazságnak neveztetnek, mert az embert, ha azokat követi, igazzá, szentté teszik.
Zsolt 118,7
Mások szerint: ha megtanúlom stb.
Zsolt 118,7
a te igazságos törvényeidet. Minden törvény egyszersmind itélet; mert az határozza el, vajjon az ember jól cselekszik-e vagy roszúl, jutalmat érdemel-e vagy bûntetést.
Zsolt 118,8
segíts azokat megtartanom kegyelmed által.
Zsolt 118,9
életmódját, viseletét.
Zsolt 118,11
mint drága kincset.
Zsolt 118,11
hogy a kisértetekben erõt nyerhessek.
Zsolt 118,17
fölvilágosító és ébresztõ kegyelmed által.
Zsolt 118,19
Az idegen a még elõtte ismeretlen országban gyakran károsodás veszélyének van kitéve. Némely, látszólag ártalmatlan dolog, melynek következményeit elõre nem láthatja, sokszor egészségét, tagjait, szabadságát sõt életét is veszélybe döntheti. Mily szerencse rá nézve, ha egy jó barát õt elõre figyelmezteti. Épen ily sorsunk van az életben. Vándorok vagyunk a földön és sokkal járatlanabbak, mintsem hogy mindent, sokszor igen messzeterjedõ következményeivel együtt, tapasztalásból ismerhetnénk. E körülmények között tehát Isten törvénye a leghivebb jó barát, ki nekünk legjobb tanácsot ad, mint vándoroljuk át ez ismeretlen idegen földet károsodás nélkül.
Zsolt 118,20
A héber szerint: összezuzza, vagy, emészti magát lelkem, ohajtván a te igazságaidat stb.
Zsolt 118,21
Lásd Móz. V. 27,26.
Zsolt 118,22
Vedd el rólam a gyalázatot, melyet bûntelenül szenvedek, én, ki hû követõje vagyok parancsaidnak. Mi is könyöröghetünk így, ha méltatlanúl megvetnek; de még tökéletesebben s isteni példányunkhoz méltóbban cselekszünk, ha a megvetést szivesen és örömmel viseljük.
Zsolt 118,23
A nagyok és hatalmasok is vészt forralnak ellenem, de én nyugton megyek útamon, parancsaid követésében, s azt gondolom, hogy akaratod nélkül õk nekem nem árthatnak.
Zsolt 118,25
A sok szenvedés egész a porig lealázott, s a bú közel vitt a halálhoz; emelj föl ismét engem, a mint megigérted. Sz. Ágoston szerint, a próféta itt a test törvénye ellen panaszkodik, és a kegyelem életéért könyörög, melyben a test törvénye alá van vetve a lélek törvényének.
Zsolt 118,26
ügyeimet, kérelmeimet, ohajtásimat.
Zsolt 118,27
Vezess engem az igaz útra, és járni fogok azon.
Zsolt 118,28
Rideg- aluszékony- és ellenszegûlõnek érzem magamat, élõ buzgalom nélkül a jó iránt. A héber szerint: Lelkem könyezik a bú miatt.
Zsolt 118,28
Mások szerint: igéretednél fogva.
Zsolt 118,29
A héber szerint: Az álnokság útját.
Zsolt 118,29
A héber szerint: és törvényedet közöld velem.
Zsolt 118,32
azaz: világosítod, bátorítod.
Zsolt 118,33
azt fogom követni. Mások szerint: Megõrzöm azt mindvégig.
Zsolt 118,37
Fordítsd el szemeimet a mulandóktól, a hiú tanitástól is; a te törvényeidben engedj erõt, életet, örök életet találnom.
Zsolt 118,38
Teljesítsd szolgádnak az igéretet, melyet a szabadúlás- és üdvre nézve adtál mindazoknak, kik téged félnek.
Zsolt 118,39
Ne engedj át azon gyalázatnak, hogy ellenségeim megalázzanak; ezt nem fogod engedni, mert a te igéd oly kellemes, oly jó, oly vigasztaló.
Zsolt 118,40
Adj erõt, életet igazságod gyakorlásában.
Zsolt 118,41
igéreted szerint.
Zsolt 118,42
hogy megfelelhessek szidalmazóimnak, kik azt mondják, hogy tõled elhagyattam; mert én bízom igédben.
Zsolt 118,43
Ne hagyd elfelednem igéreteid szavát, melyben én reménylek.
Zsolt 118,45
szabadon, nem félve az emberektõl (Ar. sz. Ján.).
Zsolt 118,48
hogy megfogjam, s követvén azokat, erõsen tartsam.
Zsolt 118,49
hogy szabaditóm, üdvöm leszesz.
Zsolt 118,52
Ha elgondolom, mikép itéltél mindenkoron, hogy az ártatlanokat védted, a vétkeseket büntetted: ebben teljesen megnyugszom.
Zsolt 118,53
Némelyek szerint: aléltság. Mások a héber szerint: égetõ szél. Mások szerint: borzalom.
Zsolt 118,54
életemben 19. v.
Zsolt 118,55
éjjel is könyörgök hozzád.
Zsolt 118,56
minden tulajdonom a szeretet törvényeid teljesitéséhez.
Zsolt 118,59
Átvizsgálom eddigi életpályámat (Jerom.).
Zsolt 118,59
visszatérek törvényedhez, megjavúlok.
Zsolt 118,60
sietek, és nem késem.
Zsolt 118,61
A rosz példák, a világ és pokol incselkedései (Ágost. Theod.).
Zsolt 118,62
A világ botránkoztatásai közt éjjel fogok imádkozni, hogy dicsérjelek s neked hálát adjak törvényeidért, miket legnagyobb szerencsémnek tartok.
Zsolt 118,63
A szentek társaságában vagyok, mindazokéban, kik téged szeretnek és tisztelnek. Az irásértelmezõk a szentek egyességét értik, mely szerint Isten minden fiai egy szellemi társulatot képeznek, közösségével birván a szellemi javaknak és érdemeknek, melyek mindenikök javára szolgálnak.
Zsolt 118,65
igéretem szerint.
Zsolt 118,67
Elõbb vétkeztem, azután megaláztattam különféle szenvedés, becsület- és egyéb veszteség által; azért ezután megtartom törvényedet, és többé nem vétkezem. Lásd 71. 75. v.
Zsolt 118,69
A kevélyek, kik csekély- kicsinységem miatt megvetnek, mindenképen bántanak: de én teljes szivembõl ragaszkodom parancsaidhoz.
Zsolt 118,70
Szivök megátalkodott annyira, hogy semmi intést semmi kegyelemsúgárt nem enged behatni. A héber szerint: Szivök pöffedt (érzéketlen) mint a kövérség. Lásd Izai. 6,10.
Zsolt 118,71
Lásd 67. v.
Zsolt 118,72
kedvesebb, becsesebb.
Zsolt 118,74
A te tisztelõid.
Zsolt 118,74
Tisztelõid örülni fognak erényemen és szerencsémen, melyben részesítesz, mivel abban bízom.
Zsolt 118,75
igaz és hiven szeretõ érzésedbõl.
Zsolt 118,78
A héber szerint: elmélkedem.
Zsolt 118,79
egyesûljenek velem törvényeid követésére.
Zsolt 118,82
az ellenektõl való megszabadításért, mit nekem megigértél.
Zsolt 118,82
a lélek szólván azokból.
Zsolt 118,83
a segélyért való epedés miatt; oly hideg, összezsugorodott, kiszáradt, mint egy üres víz- vagy bortömlõ, mely a déren van. A héber szerint: Mint a tömlõ a füstön. A héberek bõrtömlõkbe töltik boraikat, s a tömlõket füstön vagy tûznél szárították ki, mielõtt megtöltötték.
Zsolt 118,84
A ker. ember itt lelki elleneire gondol, rosz szokásaira, hajlamaira stb. Sz. Ágoston megjegyzi, hogy ez a vértanúk szózata, kiknek mondatott, hogy nyugton legyenek, mig számuk betelik. Jel. 6,11. A héber szerint: Vermeket ásnak nekem a kevélyek, kik nem tesznek törvényed szerint.
Zsolt 118,88
Add és tartsd meg éltemet. Mások szerint: üdíts föl.
Zsolt 118,89
változatlan az égben, azaz, általad, kin az nyugszik.
Zsolt 118,90
Igazságod mindaddig megmarad a földön, mig maga a föld megmarad.
Zsolt 118,91
Mások szerint …törvényed szerint áll minden ma is.
Zsolt 118,96
Mások szerint …Minden tökéletesnek, becsesnek (némelyek szerint: minden reménynek, mások szerint: minden hiúságnak) láttam végét.
Zsolt 118,96
nincs vége, hanem örökké tart.
Zsolt 118,98
soha nem hagy el. Ki mindig szemei elõtt tartja Isten igéjét, bölcs lesz és az marad, megszégyenítéseûl üdve minden ellenségének, kik az Isten igéjével ellenkezõleg cselekszenek.
Zsolt 118,99
A sz. zsoltáros nem hiú dicsekvésbõl mondja ezt, hanem mint sz. Pál (Gal. 1,14.) igaz önérzetbõl. Vagy pedig: Értelmesebb vagyok azoknál, kik engem test szerinti bölcseségökre akarnak tanítani, együgyünek tartanak s azért tanitóimúl tolják fel magokat.
Zsolt 118,107
mert a ki jámborúl akar élni, szenvednie kell. Lásd Tim. II. 3,12.
Zsolt 118,107
igéretednél fogva szabadits meg engem szenvedéseimtõl.
Zsolt 118,108
szent föltételeimet, melyeket kimondok.
Zsolt 118,109
Azaz: életem folytonos veszélyben van. Lásd Kir. I. 19,5. Jób 13,14.
Zsolt 118,112
A héber szerint: örökké és mindörökké.
Zsolt 118,113
Némelyek szerint: a kétszinûeket. Mások szerint: az állhatatlanokat. Ismét mások szerint: az eszteleneket.
Zsolt 118,116
Oltalmazz engem. Némelyek szerint: tarts meg. Mások szerint: gyámolíts.
Zsolt 118,118
A héber szerint: mert csalárdságuk hazudság (ármányuk hiábavaló).
Zsolt 118,119
A héber szerint: félreveted, mint salakot, a föld minden istentelenét.
Zsolt 118,120
A kik Krisztuséi, úgymond sz. Pál, megfeszítették testöket ennek vétkeivel és kivánságaival. Gal. 5,24.
Zsolt 118,121
átalán az üdv elleneinek.
Zsolt 118,122
Végy oltalmadba, hogy a gonoszok el ne nyomjanak.
Zsolt 118,126
hogy rajtam segits.
Zsolt 118,126
Mások szerint: megszegik a frigyet.
Zsolt 118,127
A héber szerint: az aranynál, a finom aranynál.
Zsolt 118,130
helyes ismerete.
Zsolt 118,130
az alázatosoknak, az együgyûeknek.
Zsolt 118,131
hogy jobban belássam az isteni dolgokat.
Zsolt 118,132
a mint ez méltó és illõ azoknak, kik stb.
Zsolt 118,134
A héber szerint átalán: az elnyomatástól.
Zsolt 118,134
hogy nyugodt kedélyben maradhassak, és a békételenség, gyülölet stb. ne tegyen ingadozóvá parancsaid megtartásában.
Zsolt 118,135
Tekints rám kegyes szemmel.
Zsolt 118,138
Igaz és igazságos igéid ismeretét és megtartását keményen megparancsoltad.
Zsolt 118,140
tûzben megpróbált, valódi. Lásd Zsolt. 11,7. 18,9.
Zsolt 118,141
A héber szerint: csekély.
Zsolt 118,147
a te igéreteidben.
Zsolt 118,148
A héber szerint: Szemeim megelõzik az éj szakait, azaz, fölébredek, mielõtt az éji õrszakok elmúltak volna.
Zsolt 118,149
igazságos igéd, igéreted szerint.
Zsolt 118,151
törvényed.
Zsolt 118,156
igéreted szerint.
Zsolt 118,156
A héber szerint: és undorodom.
Zsolt 118,156
Az igazságtalanúl üldözött jámbor nem fél a fejedelmektõl s bármi rendû nagyoktól, s a nélkül hogy védelmül ellenök erõszakos eszközhöz nyúlna, menedéket és vigasztalást az imádság, a keresztény bizalom s az isteni törvények hû teljesitésében, egyedûl Istennél keres.
Zsolt 118,156
igen gyakran (Bellarm). Némelyek szerint: a sz. zsoltáros prófétailag itt a hét zsolozsma-idõt jelenti, mely alatt az anyaszentegyház Isten dicséretét papjai által zengedezi.
Zsolt 118,156
soha sem szerencsétlenek.
Zsolt 118,156
Szivesen beszélek igéidrõl.
Zsolt 119
Zsolt 119,1
Vajjon ezen s a következõ tizennégy zsoltár fölirata különös énekhangot jelent-e? vagy pedig e zsoltárok azért neveztetnek úgy, mivel a leviták által azon tizenöt lépcsõn énekeltettek, melyek az asszonyok tornáczából a férfiakéba vezettek? vagy pedig azért fordíttatik igy, mivel a fogságból visszatérõ, vagy az ünnepekre zarándokló zsidók által énekeltettek… mindez, valamint több más vélemény teljes bizonyossággal nem bir. E zsoltárban egyikök panaszkodik a rágalmazó, csalárd és veszekedõ emberek ellen, és segélyt kér.
Zsolt 119,3
Megszólitás az ellenekhez és hazugokhoz.
Zsolt 119,3
Némelyek a héber szerint: Mint fog téged az Isten bûntetni, álnokság nyelve!
Zsolt 119,4
Némelyek szerint: Büntetésûl a Mindenhatónak t. i. az Istennek hatalmába jutsz, s azután a kínok parázsán fogsz égni. Büntetésûl az Isten nyila, a hirtelen halál fog érni, s a halál után a kárhozat tüze gyötreni. Mások a héber szerint: (A rosz nyelv) mint a hõs éles nyila, mint a gyalogfenyõ (v. rekettye) izzó tüze. Ezek parázsa soká eltart a hamu alatt; azért képei a tartós haragnak.
Zsolt 119,5
Cédár, egy rabló néptörzse volt az araboknak. Lásd Móz. I. 25,13. Izai. 42,11. 60,7. Átalán durva, míveletlen emberek gyanánt vétetik. A héber szerint: Jaj nekem, hogy Meseknél (Móz. I. 10,2. valószinûleg Mósoknál, a kaspi tengerparton) kell tartózkodnom, és Cédár sátrai közt laknom. Mind a két nép átalán barbár népûl vétetik. A keresztény ember a romlott világra gondol, melyben zarándokságát kell végeznie, s az örök békeség hajlékai után ohajtoz.
Zsolt 119,6
Némelyek az 5. 6. v. a héber szerint: Sokáig lakott lelkem a békegyülölõkkel. Én békeszeretõ vagyok; de ha szólok (békésen), õk harczra kelnek.
Zsolt 120
Zsolt 120,1
E zsoltárban egy fogságban sínylõdõ izraelita bizalomteljesen tekint föl Jerusalem hegyeire, Isten egykori székhelyére és segítséget s oltalmat reményl.
Zsolt 120,1
Jerusalem hegyeire. A keresztény ember a mennyei Jerusalemre, Isten hegyeire gondol. Lásd Móz. V. 33,15. Zsolt. 124,2.
Zsolt 120,5
Az Isten oltalmazza jobbodat. Jobb kézzel szokás harczolni; ha Isten ezt oltalmazza a viadalban, gyõzelmet lehet reményleni. Mások szerint: Jobb kezed felõl, mint oltalmad. Zsolt. 15,8. 108,31.
Zsolt 120,6
Sem a túlságos meleg, sem a hideg nem fog neked ártani. A keletiek az éjjeli hideget a holdnak tulajdonítják, valamint a lég egyéb rosz befolyását is. A sz. zsoltáros ezzel valószinûleg azon eszmét akarta kifejezni: Semmi veszély és viszontagság nem fog leverni.
Zsolt 120,8
Õrizze minden léptedet, életedet és halálodat.
Zsolt 121
Zsolt 121,1
A héber szerint: Dávidtól. E zsoltár Jerusalembe az ünnepekre menõ zarándokok útiéneke, vagy pedig a Jerusalembe visszatérõ foglyoké, melyben Jerusalem városát magasztalják és üdvözlik. Prófétailag benne Jerusalem alatt egyszersmind az anyaszentegyház és a mennyei Jerusalem (Jel. 21,2.) értendõ. A keresztény ember az utóbbiakra gondol, s e zsoltárt különösen a keresztény egyház jóléteért imádkozza.
Zsolt 121,2
Tulajdonképen kapuidban, melyek a városok elõtornáczait, elõtéreit képezték.
Zsolt 121,2
már állanak stb. A sz. zsoltáros lélekben már áthelyezve képzeli magát a szent helyre. Némelyek szerint: állani fognak. Mások szerint: állottak (elõbb más alkalommal.).
Zsolt 121,3
mint erõs városhoz illik. A sz. zsoltáros itt különösen az egyházat és mennyei Jerusalemet tartja szemei elõtt, melyek városhoz hasonlítanak. Lásd a követk.
Zsolt 121,3
vagy pedig: mely nem rendetlen, szétszórt, hanem egészet képez, melynek részei egymással közösen egybehangzanak. Az egyház mint Krisztus teste (Efez. 4,16.), a hit, szeretet s minden lelki jó közössége által egy egésszé van összefoglalva: valamint a mennyei Jerusalem, a gyõzedelmes egyház is, a boldog látás és szeretet által.
Zsolt 121,4
az izraeliták a földi Jerusalembe ünnepekre; a Krisztus egyházába hivatottak (Lásd Izai. 11.) az egyházba; a mennyei Jerusalem polgárai mennyekbe.
Zsolt 121,4
az Izraelnek adott törvény szerint évenkint háromszor a szent hajlék körûl összegyûlnek. Lásd Móz. V. 16,16. (Theod.). A bizonyság törvényt jelent. Lásd Zsolt. 118,2. Mások szerint: bizonyságúl Izrael mellett, hogy õ az Úr népe. Mások szerint: a bizonyság sátorához.
Zsolt 121,5
Ott vannak a legfõbb itélõ- és kormányszékek. Lásd Móz. V. 17,9.
Zsolt 121,5
Dávid trónja.
Zsolt 121,6
a mik javára vannak.
Zsolt 121,6
Ti igazak, Istenben! könyörögjetek: hogy a sz. városnak, e város lakóinak nyugalmat és békét adjon. Minden jóban bõvelkedjenek polgáraid, oh Jerusalem! kik örömest laknak benned.
Zsolt 121,7
erõdeidben. A héber szerint: Legyen béke falaid között (mi ugyanaz).
Zsolt 121,7
Mások szerint: palotáidban.
Zsolt 121,8
Sok szerencsét kivánok neked, Isten városa! mert polgáraid mindnyájan atyámfiai és felebarátim, ugyanazon hit- és szeretettel lévén hozzám csatolva.
Zsolt 121,9
mert benned Isten lakik.
Zsolt 122
Zsolt 122,1
Izrael fiai könyörögnek ebben a gyalázatos elnyomás megszüntetéseért, melyben vannak. A keresztény ember e zsoltárt közinségben imádkozhatja.
Zsolt 122,2
Valamint a szolgák és szolgálók uraikra és asszonyaikra néznek, mert mindent kezeikbõl várnak: úgy tekintünk mi hozzád bizodalommal, és könyörögve segítséget.
Zsolt 122,4
Mások szerint: gõgösöknek.
Zsolt 123
Zsolt 123,1
a megnyert szabadúlás után.
Zsolt 123,5
Isten segítsége nélkül.
Zsolt 123,5
A héber szerint: Folyam ment át lelkünk fölött, akkor a megáradt vizek mentek volna át fölöttünk. Lásd Zsolt. 41,8. Zsolt. 68,2.3.15.16.
Zsolt 123,8
a megszabaditó Istennél. Lásd Zsolt. 19,2. Az Úr neve a nevezett, kimondott Istent jelenti, az isteni Igét, ki által az ég és föld teremtetett.
Zsolt 124
Zsolt 124,1
E zsoltár valószinûleg a babiloni fogságban a pogányok zsarnoksága alatt (3. v.) készíttetett. A keresztény ember azt az anyaszentegyház szorongattatásakor imádkozhatja.
Zsolt 124,2
Ki Jerusalemben lakik, azaz, ki a szent néphez tartozik, és Isten oltalma alatt él, nincs mitõl félnie.
Zsolt 124,2
õt úgy védve, mint Jerusalemet a hegyek. A héber szerint …mint a Sion hegye, mely nem ingadoz, megáll örökké. Mint Jerusalemet hegyek környezik, az Úr ugy környezi az õ népét stb.
Zsolt 124,3
a pogányok zsarnokságát, kik a zsidókat fogságban tartották. Ebbõl következtethetõ, hogy jelen zsoltár a fogságban íratott.
Zsolt 124,3
hogy el ne csábíttassanak, midõn a gonoszok rajtok erõt vesznek.
Zsolt 124,4
kik hozzád hívek maradnak.
Zsolt 124,5
kik magokat elcsábíttatni hagyják.
Zsolt 124,5
vesztökre viszi.
Zsolt 125
Zsolt 125,1
Egy fogságból visszatért izraelita könyörög itt még fogságban levõ honfiainak teljes visszatéréseért. A keresztény e zsoltárban minden felebarátja váltságaért esedezik.
Zsolt 125,1
Mikor az Úr minket a babiloni fogságból visszahozott.
Zsolt 125,1
úgy történt velünk, mint azokkal szokott, kiket valami örömhírrel hirtelen meglepnek és megvigasztalnak; majd elkábúltunk. A héber szerint: lettünk, mint az álmodók; a minket érõ szerencsét álomnak tartottuk.
Zsolt 125,3
Mivel a héber igék ideje mult, jelen és jövõ értelemben is vehetõ, némely értelmezõk az e versekben mondottakat a jövõ idõben veszik, és így fordítják: Mikor az Úr megfordítandja Sion fogságát, leszünk stb. akkor szánk el fog telni stb.… mondani fogják… nagy dolgot teend az Úr velünk és örvendeni fogunk. – Akkor föl kell tennünk hogy e zsoltár a fogságban készült, s a 4. versben átalán a fogságból való kiszabadulás értendõ.
Zsolt 125,4
Hozd vissza még fogságban maradt honfiainkat. Vesd össze az elõbbi jegyz.
Zsolt 125,4
Judea déli részeiben a patakok nyáron olykor egészen kiszáradnak. Õszszel, midõn az esõzés beáll, vizzel ismét megtelnek, elõsegítvén a termékenységet. Úgy ohajtja a sz. zsoltáros, hogy a még fogságban maradt izraeliták visszatérjenek áldott hazájokba, mely most sivatag és elhagyatott.
Zsolt 125,5
A szántóvetõ, midõn terménye utolsó maradékát kell elvetnie, gyakran szomorúan veti el, de az aratás örvendetes. Igy következik a bajra szerencse, a sírásra öröm; így váltja föl próbáltatásunk idejét az örvendezés korszaka.
Zsolt 126
Zsolt 126,1
Mások szerint: Salamonhoz. E név úgy látszik nem volt meg a legrégibb héber kéziratokban, miután az a LXX. értelmezõk legrégibb görög fordításában nincs meg. Valószinû vélemény szerint, e zsoltár a babiloni fogság után iratott, azon áldásra és oltalomra vonatkozólag, melyet Izrael új községére Istentõl kértek.
Zsolt 126,1
A ház és város itt mindazt jelenti, mi egy család jólétéhez tartozik: gyermekeket, jószágot, rangot. Lásd Móz. II. 1,21. Kir. II. 7,11.
Zsolt 126,2
munkálkodni, ha Isten nem segít.
Zsolt 126,2
Ha mindig fölkeltek is, sõt ha elõbbi napon le sem feküdtetek, hanem csak ülve szunyadtatok, ti, kik minden lehetõ fáradsággal és lemondással keresitek kenyereteket, – mégis minden hiába lesz, ha Isten nincs veletek.
Zsolt 126,3
Az Úr kedveltjei alszanak (munkájokat tökéletes lelki nyugalomban, Isten akaratján teljesen megnyugodva végzik), de Isten megáldja csendes mûködésöket; õk meg fognak áldatni gyermekekkel, melyek alatt, mint a legkitûnõbb földi áldás alatt, a többi javak is értendõk.
Zsolt 126,4
az izraelitákéi, kik azelõtt az országból számüzettek, és fogságra vitettek. Mint a harczosok nyilai támadásra és védelemre szolgálnak, úgy a gyermekek is szüleik oltalmára és gyámolítására vannak. A héber szerint …olyanok az ifjúság fiai, a fiatal gyermekek. Az elõbbi versben említett gyermekekbõl alkalmat vesz a szent költõ e fölött érzelmeit odacsatolni.
Zsolt 126,5
kinek sok gyermeke van, kik oltalmára és örömére szolgálnak. A héber szerint …ki megtöltötte azokkal tegezét.
Zsolt 126,5
védeni és támogatni fogják, midõn baja lesz elleneivel az itélõszéknél. A héber szerint: nem szégyenûlnek meg, mert ellenségeiket megrontják a kapunál az itéletben vagy harczban. Vesd össze Móz. I. 22,17.
Zsolt 127
Zsolt 127,1
E zsoltárban az istenfélõ ember boldogsága iratik le.
Zsolt 127,2
a nélkül, hogy azt más tõled magához ragadná, mivel a törvény megvetõi fenyegettetnek. Lásd Móz. III. 26,16. Móz. V. 28,33.
Zsolt 127,3
A héber szerint: házad belsejében. Az igazi jó asszony háza belsejében elvonúlva él (Zsolt. 67,13.), a kicsapongó ellenkezõleg cselekszik. Lásd Péld. 7,11.
Zsolt 127,3
mindig zöldelve, virúlva (sz. Jerom.).
Zsolt 127,5
a hol õ lakik.
Zsolt 127,5
Isten országának virágzását.
Zsolt 127,6
Mások szerint …fiait. Béke Izraelnek!
Zsolt 128
Zsolt 128,1
E zsoltárban egy, valószinûleg a babiloni fogságból hazatért izraelita visszatekint a népe által szenvedett inségre, úgyszintén az isteni segélyre, és Sion utóbbi elleneinek vesztét jövendöli.
Zsolt 128,1
a megnyert szabadúlás után.
Zsolt 128,2
nem vehettek erõt rajtam.
Zsolt 128,3
A héber szerint: szántottak a szántók.
Zsolt 128,3
A héber szerint: megnyújtották barázdáikat, – nagy és hosszú kínokat okoztak nekem.
Zsolt 128,4
semmivé tette elleneinket. A kaldeusok országa Círus hatalmába kerûlt, s ez megengedé a zsidóknak, hogy hazájokba visszatérjenek. A héber szerint: elvágta a gonoszok kötelét (melylyel engem megkötöztek).
Zsolt 128,7
ruhája azon részét, melybe a terményt fogja. A héber mások szerint: sem karját a kévekötõ. A háztetõ füve, mely hamar elszárad, mivel mélyebb gyökere nincs, képe az istentelenek pillanatnyi és csakhamar elmúló szerencséjének.
Zsolt 128,8
mint különben szokás, ha aratókkal találkoznak. Lásd Rut. 2,4.
Zsolt 129
Zsolt 129,1
Több értelmezõ szerint, e zsoltárt azon átalános bûnbánat napján imádkozták, melyet Ezdrás rendezett. Lásd Ezdr. I. 9,5. s köv. Ezen zsoltár az egyházban mint vezeklési ima használtatik, különösen pedig használtatik még, mint könyörgés az Úrban elhunyt s ideiglenesen a tisztítóhelyen szenvedõ hivekért, hitágazatunk lévén, hogy van tisztitó hely, s hogy az élõ hivek az abban levõ lelkeket imádságaikkal, fõképen pedig a szent miseáldozattal segithetik.
Zsolt 129,1
inségem mély örvényébõl, a börtönbõl, fogságból, szerencsétlenségbõl, bûnnyomorból.
Zsolt 129,3
Ha te a gonosztevõt szoros számadásra vonni és büntetni akarnád érdeme szerint.
Zsolt 129,4
a megbocsátás.
Zsolt 129,4
mely a megtérõnek bocsánatot igér.
Zsolt 129,4
A héber szerint …a kegyelem, hogy tiszteltessél; reménylek az Úrban, reményl az én lelkem stb.
Zsolt 129,6
minden igaz hivõ.
Zsolt 129,6
Minden idõben bízzék Istenben a hivõ. A héber szerint: inkább, mint a hajnali õr, ki a reggelt várja, bizzék (epedõ ohajtással) Izrael az Úrban. Az õr, ki az éjt álmatlanul tölti, ohajtva várja a reggelt, mely neki nyugtot hoz.
Zsolt 129,7
A keresztény itt arra gondol: hogy nem ezüstön és aranyon, hanem az Úr drágalátos vérén, és nem egy idõre, hanem örökön örökre megváltatott.
Zsolt 130
Zsolt 130,1
A LXX. értelmezõknél e név nincs meg. Némelyek szerint Dávid e zsoltárban mérséklete érzelmeit irta le, hogy magát Saulnak és az õ udvaronczainak vádjai ellen (Kir. I. 24,10.11. 26,19.) védelmezze; mások szerint e zsoltár a fogságból visszatért zsidók védelmére iratott, kik a persa királytól való elpártolás vádjával terheltettek (Ezdr. II. 6,5–7.).
Zsolt 130,1
nem törekszem olyanokra, mik erõmet fölûlhaladják.
Zsolt 130,2
akkor tegye Isten nekem ezt meg ezt, mi az ilyen „ha“ esküszócskával kezdõdõ eskük után közönségesen következik. Lásd Kir. I. 3,17. Mások szerint: Nem gondolkodtam-e alázatosan? fölmagasztaltam-e lelkemet? – Mások így a héber szerint: Valóban, én csillapítottam és csendesítettem lelkemet.
Zsolt 130,2
Mint a tejtõl elválasztott gyermek, midõn anyja mellett nyugszik, alázatos, nem sovárgó, megelégedett: úgy az én lelkem is csendes és megelégedett. Mások így adják e verset: Ha nem voltam mindig alázatos, hanem fölemeltem lelkemet, akkor legyen sorsom, mint az elválasztott gyermeké (oly szánandó).
Zsolt 131
Zsolt 131,1
E zsoltár valószínûleg Salamon nevében a templom fölszentelésére iratott (Krón. II. 6.). Miután e zsoltár szerzõje kiemelte Dávid igyekezetét, melyet a frigyszekrénynek alkalmas hely keresésére fordított (1–6. v.), fölszólítja társait, hogy ez új helyet látogassák meg (7.), kéri Istent, hogy azt foglalja el (8.), s a királyt és népet áldja meg (9–12.); a mit reményl is, mert Isten megigérte (13–18.). A keresztény ember itt elgondolja mennyei Dávidjának, Krisztusnak fáradalmait, az anyaszentegyház (mint minden egyes lélek) fölépítésében, és könyörög, hogy Isten foglaljon helyet anyaszentegyházában (mint minden egyes lélekben).
Zsolt 131,1
a szenvedések elviselésében. Mások szerint: fáradalmáról.
Zsolt 131,2
Emlékezzél meg eskûjérõl és fogadásáról. Itt következik a fogadó eskü.
Zsolt 131,3
házamba.
Zsolt 131,5
Vagy: Ha bemegyek stb, ha fölhágok stb, ha álmot engedek stb: akkor Isten ezt meg ezt tegye nekem stb. a héber eskü-forma szerint. Lásd Zsolt. 130,2.
Zsolt 131,6
a frigyszekrényrõl Efratában, mi tulajdonképen Betlehem (Móz. I. 35,19.), hanem itt Efrata-tartomány, azaz, Efraim értendõ. Lásd Kir. I. 1,1. Hallottuk, hogy a frigyszekrény elõször Efraim nemzetségében volt, t. i. Silóban. Kir. I. 1,3. s követk.
Zsolt 131,6
Ez Kirjath-Jearim fordított neve, t. i. erdõváros, hova késõbb a frigyszekrény vitetett, mielõtt Jerusalemben elhelyeztetett. (Kir. I. 7,1.). Mások szerint: Ime hallottunk róla Efratában (hogy Efratában vagyon, mi némelyek szerint itt Jerusalemet jelent, mivel Dávid születése helyét, Efrata várost t. i. Betlehemet mintegy áthelyezte Jerusalembe, a hol õ megtelepedett), föltaláljuk azt az erdõ mezején (azaz, Mória erdõs tetején Jerusalemben, hová Salamon a templomot építtette). – Krisztusra vonatkozólag, jelen zsoltár (Lásd 1-sõ jegyz.) értelme ez: Ime mi hallottunk Krisztusról, mint Isten élõ frigyszekrényérõl, hogy Betlehemben született, Jerusalemben szenvedett; mi a pusztában élve találtuk õt, s mikép terjedett el hite a vad pogánynépek között. Vesd össze Ján. 1,14. Jel. 21,3.
Zsolt 131,7
a frigyszekrény elõtt, mely az Isten lábainak zsámolya gyanánt tekintetett. A héber szerint …borúljunk le lábai zsámolya elõtt. – E vers elõtt a gondolatmenetet igy lehet kiegésziteni: Most pedig a frigyszekrény állandó lakhelyet bir a templomban. Ezt elõre bocsátva, híja föl e zsoltár irója Izrael népét a szentély látogatására, és kéri Istent, hogy helyét foglalja el.
Zsolt 131,8
trónodra.
Zsolt 131,8
A héber szerint tulajdonképen: a te hatalmad, dicsõséged szekrénye.
Zsolt 131,10
Ne vesd meg fölkent királyod imádságát. Értsd Salamont, ki a templomot épitette. Vesd össze Kir. III. 1,39. Itt a keresztény ember a „fölkent“ alatt önmagát s minden keresztény felebarátját értheti, miután Krisztus kenetében, az õ lelkében s érzületében minden igaz keresztény részesûl.
Zsolt 131,13
tulajdonképen Mória-hegyet, mely azonban egy része Sionnak.
Zsolt 131,14
Egészítsd ki: úgymond az Isten.
Zsolt 131,14
maradni.
Zsolt 131,15
A héber szerint: eledelét.
Zsolt 131,15
Onnan bõséget fogok árasztani, hogy az özvegyek és szegények se szûkölködjenek.
Zsolt 131,16
fölékesítem erénynyel és jámborsággal.
Zsolt 131,17
Ott fogom növelni Dávid hatalmát; ott fog Dávidnak és utódainak hatalma fölemelkedni; értsd különösen nagy utódjának, Krisztusnak hatalmát. Luk. 1,69.
Zsolt 131,17
fényes (szerencsés) ivadékot adok neki. Lásd Kir. III. 11,36. értsd egyszersmind Krisztusnak megvilágosított lelki utódait. Vesd össze Ján. 1,9. 8,12.
Zsolt 132
Zsolt 132,1
Legtöbb értelmezõ szerint, Dávid e zsoltárt második fölkenetésére irta, midõn Izrael minden nemzetségei egymástól való hosszas elszakadásuk után az õ királyi pálczája alatt egyesûltek; mások szerint a babiloni fogságból visszatérõ zsidók egyetértésére iratott; némely értelmezõk pedig minden történeti vonatkozás nélkül fogják föl azt.
Zsolt 132,2
Valami jelest a keletiek szivesen hasonlítanak a rájok nézve oly nélkülözhetlen kenethez. Értelme ez: A testvéri szeretet szelleme oly nagybecsû, mint a drága szerekbõl készûlt szent kenetolaj, mely a papok fölszentelésére használtatik. Lásd Móz. II. 30,23.
Zsolt 132,2
Midõn a keletiek kenetkeznek, nem csak fejöket, hanem szakállokat is megkenik, és pedig oly gazdagon, hogy a kenetolaj néha le is csepeg.
Zsolt 132,2
Áron fõpapéra, ki itt átalán a papok helyett vétetik.
Zsolt 132,2
a ruha felsõ szélére a nyaknál. Lásd Móz. II. 28,22.
Zsolt 132,3
Valami jelest szivesen hasonlitanak a keletiek a jótékony harmathoz is. – A testvéri szeretet olyan, mint Hermon harmata, és mint a harmat, mely Sion szent hegyére száll.
Zsolt 132,3
hol az atyafiak békében együtt laknak.
Zsolt 132,3
Mások szerint: szerencsét.
Zsolt 133
Zsolt 133,1
Némely értelmezõk szerint, e zsoltár õr-ének, melylyel a leviták a templomban éjjel egymást éberségre és imádságra serkentették.
Zsolt 133,1
mint õrök.
Zsolt 133,3
azaz, ha ezt teszitek, meg fog áldani az Úr Sionból.
Zsolt 134
Zsolt 134,2
Dicsérjétek mindnyájan, papok és nép! A keresztény e zsoltár olvasásánál a lelki Izraelre, átalán választottakra gondol (4. v.), kiket magasztalásra szólít föl; hálát ad Istennek csodatetteiért a természetben és történelemben, különösen pedig azért, hogy gondviselõ intézkedése által az embereknek magát élõ Istenûl mutatja.
Zsolt 134,5
Dicsérjétek, mert én stb.
Zsolt 134,7
a fölpárolgó gõzt.
Zsolt 134,7
a láthatáron.
Zsolt 134,7
a vihart esõvé oszlatja.
Zsolt 134,7
az õ természeti kincstáraiból. Lásd Jerem. 10,13. 51,16.
Zsolt 134,13
az emlékezet jótéteményeidre.
Zsolt 134,14
igazságot szolgáltat neki. Lásd Móz. V. 32,36.
Zsolt 134,15
A mint dicséretre méltó az Úr nagy tettei miatt (6–14.), úgy a bálványok fölötti elõnye miatt is. Ez utóbbi, a 113. zsoltárból kölcsönzött eszme következik végig.
Zsolt 134,19
Mindnyájan, nép és papok, áldjátok az Urat.
Zsolt 134,21
a keresztény itt az anyaszentegyházra gondol.
Zsolt 134,21
A héber szerint: Alleluja! mely a mi latin forditásunkban a következõ zsoltár kezdetén van.
Zsolt 135
Zsolt 135,1
E zsoltár hihetõleg fölváltva énekeltetett a templomban, úgy hogy a vers végét elejének feleletûl mondhatta a leviták másik kara, vagy a nép, mint mi szoktuk a litaniákban.
Zsolt 135,6
Lásd Zsolt. 23,2.
Zsolt 136
Zsolt 136,1
Azaz, zsoltár, Dávid siralom-zsoltárai, vagy Jeremiás próféta siralom-énekei szerint. A héberben nincs meg e fölirat. – E zsoltárt a babiloni fogságból nem rég visszatért valamelyik izraelita szerzé, ki abban panaszolja, hogy az idõben, midõn az izraeliták még Babilonban voltak, minden szent ének hallgatni kényszerûlt. Végre átkot mond Izrael elleneire, az Isten elleneire. A keresztény ember jelen zsoltár szavaival azon különféle fogságot sirathatja, melybe e földön jutott.
Zsolt 136,1
Az Eufrat, Tigris, Chaboras stb. mellett. A zsidók örömest tartózkodtak folyóknál, hogy a parancsolt tisztúlásokhoz és mosdásokhoz vizök legyen; azért közönségesen folyók mellett voltak imaházaik is.
Zsolt 136,2
szomorú fûzfákra.
Zsolt 136,2
Babilonban.
Zsolt 136,2
Némelyek czitarát, mások más húros hangszert értenek.
Zsolt 136,5
Ha téged elfeledlek, megtagadlak, mi akkor történnék, ha én az isteniszolgálathoz való szent énekeket tisztátalan országban énekelném; akkor legyen stb.
Zsolt 136,5
feledje el önmagát, zenejátékát. Mások a szírus ford. szerint: feledjen el engem jobb kezem, tagadja meg szolgálatát, meredjen meg.
Zsolt 136,6
meredjen meg, némúljon el.
Zsolt 136,7
Büntesd meg, Uram, az edomitákat a veszedelemért, mely Jerusalemre jött. Az edomiták egyetértettek a kaldeusokkal, kik Jerusalemet elpusztitották. Lásd Ezekiel 25,12. s köv. Abd. 10. s. köv.
Zsolt 136,7
Éreztesd isteni büntetõ igazságodat az Isten városának elleneivel.
Zsolt 136,8
A héber szerint: pusztító. Mások szerint: elpusztítandó.
Zsolt 136,8
Babilon városa. A városok mintegy leányai az országnak, a köztársaságnak, mely által épittettek. Néha aztán a városok az egész ország helyett emlitetnek, mint itt Babel egész Babilonia helyett.
Zsolt 136,8
Boldog lesz az Istentõl küldendõ boszúló. – Ez Círus volt, ki Babilon romjain a persa világbirodalmat alapította.
Zsolt 136,9
Boldog lesz, ki téged legyõz. A gyermekek szétzúzása a köveken, az akkori kegyetlen hadiszokás szerint (Izai. 13,16. Kir. IV. 8,12.) itt átalán a harcz, megtámadás helyett vétetik.
Zsolt 137
Zsolt 137,1
A legtöbb értelmezõ azt tartja, hogy Dávid e zsoltárt hálaadásúl szerzé, miután minden ellenétõl megszabadúlva, királyúl valamennyi nemzetség által elismertetett, s az isteni igéretet vette nagy utódjáról, s ennek örökké tartandó országáról (Kir. II. 7.). A keresztény ember e zsoltár szavaival különösen a megváltás kegyelméért ad hálát, és Istentõl további segélyt reményl üdve minden ellensége ellen.
Zsolt 137,1
E szavak: „mert… igéit“ nincsenek meg a héberben.
Zsolt 137,1
Valamint a keresztények, úgy a zsidók is hitték, hogy az angyalok jelen vannak a hivek imádságánál (Jel. 8,3.). Némelyek szerint a héber Elohim itt biró, másoknál: Isten; Isten színe elõtt, ki a templomban a frigyszekrényen jelen vagyon.
Zsolt 137,2
hûségedért igéreteid teljesítésében.
Zsolt 137,2
Mindennél inkább megdicsõitetted a te szent nevedet ama nagy igéret által (Kir. II. 7.), melyet teljesíteni is fogsz. A héber szerint: mert mindenek fölött felmagasztaltad nevedet, igéidet, azaz, te mind a fölött, mint azelõtt ismerve voltál, megdicsõítéd magadat az adott igéret által.
Zsolt 137,4
mind az igéreteket, vigasztaló kijelentéseket az egész világ üdvösségére.
Zsolt 137,5
az õ szeretetteljes intézkedéseit. (Theod.).
Zsolt 137,6
Lásd Zsolt. 112,4.
Zsolt 137,7
ellen.
Zsolt 137,8
megalázza minden ellenségemet. Mások szerint: Az Úr végezni fog érettem.
Zsolt 137,8
Ne szakaszd félbe az üdv munkáját, melyet rajtam kezdettél, ne hagyd azt bevégezetlen.
Zsolt 138
Zsolt 138,1
Lásd Zsolt. 4. E szép zsoltárban a szent költõ leirja Isten mindentudóságát. Vallomásához azon szándékát kapcsolja, hogy az Isten elleneit (kik a mindentudó Istent cselekedeteik által megtagadják), gyülölni fogja; végre pedig könyörög az igaz út kijelentéseért (hogy a mindentudó Isten tetszését megnyerhesse).
Zsolt 138,2
minden cselekedetemet és mulasztásomat.
Zsolt 138,3
tulajdonképen a Vulgata betûje szerint: kötelemet, kimért örökségemet, osztályrészemet.
Zsolt 138,5
Egy szó sem jõ nyelvemre, melyet te ne tudnál, minden, a mi történik és elmult, mind tudva van elõtted.
Zsolt 138,5
A héber szerint: Elûl és hátúl megkörnyeztél engem.
Zsolt 138,5
fentartasz, védesz engemet.
Zsolt 138,6
mindentudásod.
Zsolt 138,8
A halottak országába. A héber szerint: ha a poklot tenném ágyammá.
Zsolt 138,9
A tenger itt nyugatnak vétetik. Értelme: Ha a hajnalfény gyorsaságával szállnék is kelettõl a legszélsõ nyugatig, te akkor is kisérnél engem, mindenütt mellettem lennél.
Zsolt 138,10
kelettõl nyugatig; mások szerint „oda“ mind az egyik mind a másik tájra stb.
Zsolt 138,10
Ott is mindenütt jelen lennél, s köröttem mindent tudnál.
Zsolt 138,11
Ha gondolnám: A sötétség tõled elrejthet engem, s titokban marad, a mi bûnt sötétben teszek: akkor maga a sötétség tárná föl minden szándékomat és tettemet, mert stb. (12. v.) A héber szerint: Az éj világosság lesz köröttem.
Zsolt 138,13
bensõm. Lásd Zsolt. 7,10.
Zsolt 138,13
Alkotóm és föntartóm vagy, tehát mindent tudhatsz. Mások a hébert így: Mert te alkottad veséimet, te födtél be anyám méhében.
Zsolt 138,14
A héber szerint: mert fölötte csodálatosan alkottál engem.
Zsolt 138,15
anyám méhében.
Zsolt 138,15
anyám méhében.
Zsolt 138,16
Sajátképen; még fejletlenségemet látták szemeid stb.
Zsolt 138,16
minden ember.
Zsolt 138,16
mielõtt az ember élne napjaiban. Mások a héber szerint: mielõtt még egy lenne azokból (a napokból).
Zsolt 138,17
Miután a sz. zsoltáros Isten mindentudóságát leirta, bizonyságot tesz arról, hogy Isten számos barátait (kik a mindentudó Istent cselekedeteiknél szemök elõtt tartják) tiszteli, az Isten elleneit pedig gyülöli. (A héber reccha barátot is, gondolatot is jelent; a Vulgata az elõbbit fogadta el.)
Zsolt 138,18
fölötte számosak. Lásd Jel. 7,9.
Zsolt 138,18
Ha reggel fölkelek, miután egész éjen át sokaságukról, s a rájok halmozott jótéteményekrõl gondolkoztam, mégsem vagyok készen, hanem még mindig azon nagy jóság tart elfoglalva, melyet irántok mutatsz. – A 17. 18. v. a héber szerint igy is adhatók: Mily megfoghatlanok nekem a te gondolataid, Isten (a te mindentudásod és bölcseséged)! Mily nagy azok összesége! (Mily egészen teljes a föld azokkal!). Megszámlálnám (a mindentudás és bölcseség e gondolatait), de a fövénynél számosabbak; ha fölkelek (miután egész éjjel azok sokaságáról elmélkedtem), még (reggel) is veled vagyok (ugyanazokról elmélkedvén).
Zsolt 138,19
Bevezetésûl ez eszméhez, hogy a gonoszokat, mint Isten elleneit gyülöli: valamint a jámborokat, mint Isten barátait tiszteli… a sz. zsoltáros fölemlíti Isten büntetõ itéletét a gonoszok fölött, mely azt mutatja, hogy az Isten is utálja a megátalkodott gonoszokat. A gonoszok alatt a zsoltáros különösen ama gyilkos szándékú külelleneket érti, kik Izrael fiainak veszedelmére ármánykodtak, s ez által magokat Isten különös ellenségiûl bélyegezték meg. A keresztény ember itt az igaz hit ravasz elleneire gondol.
Zsolt 138,20
Azt mondják: Ha Izrael fiai foglalnak is városokat, ez mind hasztalan; mert azokat nem fogják bírni sokáig, hanem a te védelmed daczára csakhamar ismét elvesztik. Mások a hébert igy: Mert vétkesen szólnak ellened, és hamisan esküsznek városaidra (péld. a szent városra. Lásd Máté 5,35.). E fordítás szerint a nemzetökbeli istentelenek értendõk.
Zsolt 138,23
Nem vagyok-e egészen idegen a gonoszoktól, mint elleneidtõl, és az õ cselekedetöktõl.
Zsolt 138,24
az örökkévalóság, az örök élet útján.
Zsolt 139
Zsolt 139,1
Dávid e zsoltárban segítségért kifejezett kérelmét ármányos, gonosz ellenségei ellen, a legtöbb értelmezõ szerint, akkor intézte Istenhez, midõn Saultól s ennek udvaronczaitól üldöztetett. Mások e zsoltárt a babiloni fogságból visszatért zsidók siralom-énekének tartják a szamaritánusok s egyéb üldüzõik gyülölete s ellenségeskedése ellen. Lásd Ezdr. II. Akkor a fölirat értelme ez: Zsoltár Dávid szerint, Dávid modorában.
Zsolt 139,2
Mások szerint: erõszakoskodó.
Zsolt 139,3
folytonos harczban és békételenségben élnek.
Zsolt 139,4
gonoszságot beszélnek, kártékony beszédet mondanak.
Zsolt 139,6
vagy: hállót.
Zsolt 139,9
hogy ne dicsekedjenek (Ar. sz. Ján.). Mások szerint …a mint õk kivánják. A héber szerint: Ne teljesítsd, Uram, a gonoszok kivánságát.
Zsolt 139,10
Mások szerint: Mindazon rosz, melyet nekem készítettek (Ar. sz. Ján.).
Zsolt 139,10
ajkaik mérge elborítja õket.
Zsolt 139,11
villám. Lásd Zsolt. 17,13.
Zsolt 139,11
A héber szerint …veted õket, a mélységbe, hogy többé föl nem kelnek.
Zsolt 140
Zsolt 140,1
A héber szerint: A karelnöknek Dávidtól. – Az e zsoltárban elõadott könyörgés a nyelv megõrzéseért s a csábítás ellen való védelemért, a legtöbb értelmezõ szerint, Dávidot oly helyzetben tünteti elé, mint milyen az elõbbi zsoltár szerzésére szolgált alkalmúl. Mások szerint, siralom-ének az elõbbi zsoltárban kijelölt módon. – A keresztény ember e zsoltárt a csábítás ellen imádkozhatja.
Zsolt 140,2
Lásd Móz. II. 30,7.8.
Zsolt 140,2
legyen oly kedves, mint az esti eledeláldozat, mely, valamint a reggeli áldozat, liszt és bor fölajánlásában állott (Móz. II. 29,38–42. Móz. IV. 28,3–8.). Azon értelmezõk, kik szerint Dávid az itt könyörgõ, e szavakat Dávid bujdosó életmódjából magyarázzák meg, miszerint Saul elõli futásának ideje alatt a szent hajlékban bemutatott áldozatoknál nem lehetett jelen, hanem Istenhez irányzott buzgó könyörgésével kellett megelégednie. Több sz. atya szerint, nem reggeli, hanem esteli áldozat van itt említve, jelentéseûl az új szövetség áldozatának, mely vérontással este felé mutattatott be, vérontás nélkül pedig este szereztetett.
Zsolt 140,3
zárt.
Zsolt 140,3
Ne hagyj tûrelmetlenné lennem, midõn elleneim rágalmaznak és üldöznek, hogy haragra, boszúságra s káromlásra ne fakadjak.
Zsolt 140,4
Ne engedd, hogy szivem hajlandó legyen valódi bûneim mentegetésére.
Zsolt 140,4
a gyönyörben, kéjben, bûnökben. A héber szerint e vers: Ne hagyd szivemet roszra hajlani, gonoszt cselekedni a gonosztevõkkel, hogy ne egyem gyönyör-étkeikbõl.
Zsolt 140,5
Ne engedd, akarja összefüggésben mondani a zsoltáros, hogy ellenségeim iránt tûrelmemet elveszítsem (3. 4. v.), részökre se hagyj térnem örömeik miatt (4. v.), ezeket nélkülözhetem; mert kedvesebb nekem a bölcs feddés az igaz embertõl, akár szelíd, akár kemény legyen az, mint a legnagyobb öröm, melyet a bûnös akar szerezni; sõt inkább imádkozom ezen örömek ellen, hogy csalétkûl, tõrûl ne szolgáljanak. – A héber szerint e vers: Ha üt engemet az igaz, kegyelem; ha fedd engemet, olaj az fejemre (igen kedves nekem), nem vonakodik fejem, ámbár ismételje; de amazok roszaságai ellen imádkozom.
Zsolt 140,6
Vezetõik.
Zsolt 140,6
az örvénytõl. A héber szerint: biráik letaszíttatnak a kõszikláról.
Zsolt 140,6
A héber szerint: kellemesek. Ellenségeim vezetõi végveszélylyel fognak bûnhödni; akkor hisznek majd szavaimnak.
Zsolt 140,7
szántáskor.
Zsolt 140,7
Mások a hébert igy: Ha a földet feltörik és fölszántják.
Zsolt 140,7
a sirba, a holtak országába, – igy vagyunk kitéve veszélynek, vagy, igy fognak megölni ellenségeink.
Zsolt 140,8
Mások szerint: nem öntöd ki életemet.
Zsolt 140,10
Isten hállójába.
Zsolt 140,10
A héber szerint: Saját hállójokba esnek a bûnösök.
Zsolt 140,10
t. i. megvédve ármányaiktól. Mások a hébert igy: A bûnösök essenek hállóikba együtt, míg én átmegyek.
Zsolt 140,10
mig a veszélyt kiállottam, vagy, mig a másik életbe átmegyek.
Zsolt 141
Zsolt 141,1
Dávid csak Istentõl vár segélyt szorongásában.
Zsolt 141,4
Midõn lelkem elcsügged, tudod veszélyes helyzetemet, és segítesz.
Zsolt 141,5
ki segítsen.
Zsolt 141,5
azaz: el nem futhatok.
Zsolt 141,6
ezen és a másik életben.
Zsolt 141,8
Az igazak várják a perczet, midõn megszabadítasz, hogy velem együtt dicsérhessenek tégedet.
Zsolt 142
Zsolt 142,1
A keresztény ember e zsoltárt nagy inségben és bûnbánó könyörgésképen bûnei bocsánatáért imádkozhatja.
Zsolt 142,1
mert igaz és hû vagy igéreteidben.
Zsolt 142,1
Az igazságosság az irásban gyakran vétetik irgalom és kegyelem helyett. Lásd Zsolt. 21,32. 39,10. Bir. 5,11. (Ar. sz. János).
Zsolt 142,2
Ne vizsgálj, mint szigorú bíró, miután egy élõ sem tiszta elõtted.
Zsolt 142,3
A keresztény itt üdve elleneire gondol.
Zsolt 142,3
mint azokat, kik régen elhaltak. Dávid akarja mondani: Hallgass meg engem; mert elleneim halálra üldöznek. A keresztény itt ama lealáztatásra és iszonyú éjekre gondol, melyeket bûnei rája hoztak.
Zsolt 142,5
miután oly gyakran mutattad irgalmadat.
Zsolt 142,6
fölbátorítva irgalmad cselekedetei által.
Zsolt 142,7
az ohajtásban.
Zsolt 142,8
jókor, tüstint.
Zsolt 142,8
hogy üdvöm minden veszedelmét elkerüljem.
Zsolt 142,8
utánad epedek.
Zsolt 142,10
A te szent lelked, kegyelmed. Lásd Zsolt. 50,13.
Zsolt 142,11
Lásd 3-ik jegyz.
Zsolt 143
Zsolt 143,1
„Góliát ellen“ nincs a héberben. Több értelmezõ véleménye szerint, Dávid e zsoltárt Absalom fölött nyert gyõzelme után írta, miután egész Izrael meghódolt neki. (2. v.). Mások szerint, Dávid Góliáton nyert diadala után szerzé, mely véleménynyel azonban a népnek a 2. versben felhozott meghódolása nem egyez össze. E zsoltár rokonságát a 17-ik zsoltárral, több értelmezõ, azon vélemény fölállításával fejti meg, hogy Dávid a 17. zsoltárban, melyet élte vége felé szerzett, a jelen s elõbb írt zsoltár eszméit bõvebben kifejtette. A keresztény ember hálát ad általa az üdvre nyert kegyelmekért, és új segélyért könyörög.
Zsolt 143,2
Ezt Dávid az Absalom fölött nyert gyõzelem után mondhatta.
Zsolt 143,3
Kijelentéseid és jótéteményeid által.
Zsolt 143,4
hiú, mulandó dologhoz. Mások a hébert így: lehelethez, párához.
Zsolt 143,5
A hálaadás után újra könyörögni kezd oltalomért többi, keményen szorongató ellenségei ellen (5–11.).
Zsolt 143,5
Az 5. 6. v. képleges jelentése: Isten! jelenj meg rettentõ fönségedben, és szabadíts meg.
Zsolt 143,6
az ellenséget, Absalom pártjának maradványát.
Zsolt 143,7
a természet ellenes fiak kezébõl, kik fiammal, Absalommal ellenem föllázadtak. Mások külsõ elleneket értenek.
Zsolt 143,8
Mások szerint: álnokságot.
Zsolt 143,8
Mások szerint: hazudságé; azaz, kik a hûségesküt nem tartják meg. Istenem! újra kérlek tégedet, hogy az ilyenektõl továbbá is szabadíts meg.
Zsolt 143,10
gyõzelmet adsz nekik.
Zsolt 143,11
ki engem a végveszélytõl annyiszor megmentettél, ments meg ezután is.
Zsolt 143,12
Innen a 15. versig a sz. zsoltáros az õ hitszegõ elleneinek jólétét irja le, valószinûleg, hogy kitûntesse azáltal, mennyire nem volt okuk tulajdon fejedelmök ellen föllázadni. – Azok, kik külellenséget (8-ik jegyz.) értenek, azon véleményben vannak, hogy a sz. zsoltáros e versekben átalán az istentelenek jólétét rajzolja, hogy végre (15. v.) azon következtetést vonhassa ki, mikép a valódi jólét és szerencse Istenben van. Ily tanulságot vesz ebbõl a keresztény ember.
Zsolt 143,13
az új termény, hely hiánya miatt, a régihez öntetik.
Zsolt 143,14
a város falai erõsek, s az ellenségnek nem hagynak rést betörésre. Minden jó állapotban van.
Zsolt 143,14
a nyomor és inség miatt.
Zsolt 143,15
mely az Úrhoz ragaszkodik, mely erényes és jámbor. 12–15. v. kissé eltérõk az akkori héber szövegtõl, s olyformán csatlakoznak a 11-ik vershez, hogy kifejezik azon áldást, mely eredménye az oltalomért esdõ könyörgésnek. E szerint a 12. v. hogy fiaink ifjuságukban magasra nõjenek, mint az ültetvények; leányaink mint a paloták mértéke szerint faragott szegletoszlopok; 13. csûreink legyenek tele, s adjanak eleséget egymásután; nyájaink ezerenkint és tizezerenkint szaporodjanak legelõinken; 14. teheneink legyenek borjasok; ne legyen rés, ne legyen, ki kimenjen, ne legyen kiáltozás utczáinkon. 15. Boldog a nép, melynek igy van dolga; boldog a nép, melynek az Úr az õ Istene.
Zsolt 144
Zsolt 144,1
Dávid a mindenható, igaz és jóságos Istent magasztalja.
Zsolt 144,3
Mások szerint: az õ nagysága kivizsgálhatlan.
Zsolt 144,5
A héber szerint: Fölséged dicsõségének fényét és csodáidat elbeszélem, hogy elmondják… és áradozzanak, a te gyönyörûségedrõl emlékezvén.
Zsolt 144,13
„Hív az Úr… cselekedetében“ nincs a héberben.
Zsolt 144,18
igaz, õszinte szivvel. Ján. 4,23.
Zsolt 145
Zsolt 145,1
A hagyomány szerint, Aggeus és Zakariás próféták voltak, kik e zsoltárt a babiloni fogságból történt visszatéréskor énekelték.
Zsolt 145,7
Mások szerint: hûségét.
Zsolt 145,9
terveit, ármányait.
Zsolt 146
Zsolt 146,2
E nyilatkozatból következtetik az értelmezõk, hogy e zsoltár a babiloni fogságból való visszatérés után íratott. – A keresztény ember a fensõbb Jerusalemre, a pogányok- és zsidókból egybegyûlõ anyaszentegyházra gondol. Lásd Ján. 11,52.
Zsolt 146,5
mértéke.
Zsolt 146,6
Mások szerint: fölemeli a nyomorúltakat.
Zsolt 146,7
Mások szerint: énekeljetek váltakozó karokban.
Zsolt 146,8
„és füvet stb.“ nincs a héberben.
Zsolt 146,9
Lásd Jób 38,41.
Zsolt 146,10
a lovasságban.
Zsolt 146,10
a gyalogságban, átalán nem a földi hatalomban és érzéki erõben. Mások szerint: Nincs szüksége sem lovasságra, sem gyalogságra, hogy megszabadítson.
Zsolt 147,147
A héber szerint, e zsoltár folytatása az elõbbinek, úgy hogy a héber zsoltárok száma itt jön ismét össze a Vulgatával.
Zsolt 147,14
a legjobb, legkövérebb búzával.
Zsolt 147,15
Mások szerint: parancsát.
Zsolt 147,16
mások szerint: deret, zuzmarát.
Zsolt 147,17
mint falat kenyeret.
Zsolt 147,20
Isten a pogányoknak csak az értelem természeti törvényét adta, a nélkül, hogy õket külsõ kijelentéssel tanitotta volna. Az evangéliomra, Isten szent igéreténél fogva, elsõbb helyen a zsidók, s azután a pogányok voltak hivatva. Vesd össze Máté 24,14. Márk 16,15. Ap.cs. 9,15. Rom. 1,5. Mások a hébert így: azok nem ismerik itéleteit.
Zsolt 148
Zsolt 148,1
menny lakói.
Zsolt 148,4
a legmagasabb ég lakói.
Zsolt 148,4
a légkörön fölül, hol a folyó aether vagyon.
Zsolt 148,6
A természet törvénye megmarad.
Zsolt 148,7
nagy tengeri szörnyek.
Zsolt 148,10
Mások szerint: csúszó-mászók.
Zsolt 148,14
mások szerint: dicsõsége.
Zsolt 148,14
hatalmát. Lásd Zsolt. 131,17.
Zsolt 149
Zsolt 149,1
hálaéneket a nagy gyõzelemért. Melyik gyõzelem volt ez, bizonytalan. A keresztény itt Megváltójának gyõzelmére gondol, melyet az õ üdve ellenei fölött kivívott.
Zsolt 149,2
A héberben szó szerint: azokban, kik õt alkották. Teremtõiben, miáltal az isteni személyek többsége van kijelentve.
Zsolt 149,4
A héber szerint: fölékesíti a nyomorúltakat segítséggel.
Zsolt 149,5
szerencséjökben a nyert gyõzelem után.
Zsolt 149,5
a nyugalomban, melyet nyertek.
Zsolt 149,6
új csatára, ha elleneik ismét megkisérlenék õket elnyomni. A keresztény itt Isten igéjét érti. Lásd Kor. II. 10,4. Efez. 6,17. Zsid. 4,12.)
Zsolt 149,7
ha ismét megtámadtatnának.
Zsolt 149,9
A törvény parancsa szerint (Móz. V. 7.) az ország bálványozó népe kiírtandó volt. A népek, melyeknek kiírtására Izrael parancsot nyert, elõképei voltak az üdv elleneinek, kik minden embernek útját állják az erény országa bemeneténél. A keresztény ember ennélfogva azon parancsra emlékezik, mely szerint útjából az üdv minden akadályát el kell hárítania.
Zsolt 150
Zsolt 150,1
a szentségben, melylyel õket fölékesítette. A héber szerint: szentélyében, a templomban.
Zsolt 150,1
Mások szerint: dicsérjétek õt, ti az egekben.
Zsolt 150,2
hatalmas tetteiben.
PÉLDABESZÉDEK KÖNYVE.
Az e nevet viselõ könyv Salamonnak és más, Istentõl megvilágosított bölcseknek, a bölcseségre és életokosságra vonatkozó tanitásait és emlékmondatait foglalja magában. Bevezetésbõl s a tanítás elõadásából áll. A bevezetés (1–9. r.) hosszabb és rövidebb tanítások közbeszövésével, bölcseségre int, s ennek jelességét magasztalja. A 10. résztõl több kevesebb összefüggéssel, végig folyó tanítások- és emlékmondatokban két szakaszt lehet megkülönböztetni, egy régibb gyüjteményt (10–24. r.), mely hihetõleg Salamon által szerkesztetett; s egy ujabbat (25–29. r.) Ezekiás, a jámbor király idejébõl (Kir. IV. 18.); végre egy késõbbi függeléket, mely Agur mondatait, s egy istenfélõ anyának fiához, Lámuelhez intézett oktatásait tartalmazza (30–31. r.). A tanítások, melyeket az isteni bölcseség e könyvben oly bõségesen közöl, alkalmasak minden állapotra, de különösen a már felnõtt ifjúságra nézve; mely azok által a bûntõl erélyesen óvatik, s az erényességre buzdíttatik. Sz. Jeromos szerint, Salamon példabeszédeiben az isteni bölcseség alapszabályait adja elé; a példabeszédek után következõ prédikátor könyvében megtanít, mint kell az erényességben haladnunk a mulandók megvetése által; végre az énekek énekében kitûnteti a tökéletes istenességet, mely ott jõ létre, hol teljes szeretet által az emberi lélek Istennel egyesûl.
Péld 1
Péld 1,1
A héber szerint: Mesalim. Ezek sajátképen hasonlatok, vagy képes beszédek, melyek azon kivûl, a mit mondanak, még mást is jelentenek (Móz. IV. 23,7. 4-ik jegyz.); azután átalán bölcseség-, élet- és okosság-szabályok, a mennyiben ezek közönségesen képekben és hasonlatokban adatnak elé. Salamon, Kir. III. 4,32. szerint, háromezer ilyen példabeszédet mondott, melyek, Kir. III. 11,41. után következtetve, mind, a mint a bölcs királytól mondattak, azonnal az ország évkönyveibe jegyeztettek a történetirók által (Kir. III. 4,3.). Az e könyvben fölhozottak (10–24. r.) a bevezetéssel együtt (1–9. r.), valószinûleg önmaga Salamon által vonattak ki az évkönyvekbõl a jámborok épülésére; késõbb ujabb kivonat Ezekiás alatt készíttetett, s még utóbb az egész gyüjtemény Agur mondataival s a Lámuelnek adott tanításokkal befejeztetett.
Péld 1,2
a jócselekvés módja (Bazil), az életbölcseség.
Péld 1,2
az indulatok és kivánságok megfékezése.
Péld 1,2
Ime itt kezdõdik a példabeszédek kiadásának czélja (2–7. v.).
Péld 1,3
az értelmesség megnyerésére, a mennyiben a valódi értelmesség a helyes cselekvésben áll.
Péld 1,3
Belátni azt, mi igaz és helyes, valamint az elme és sziv fonákságát is. Lásd Péld. 4,24. s követk.
Péld 1,4
kigyói okosság, körültekintés, elõrelátás a cselekvésben, hogy tõrbe ne ejtessenek, meg ne csalassanak.
Péld 1,5
képessé lesz önmagát és másokat kormányozni. A héberben némelyek szerint: vezérfonalat nyer.
Péld 1,6
következik a buzdítás a bölcseségre.
Péld 1,7
Gazdag értelmû bölcsmondat. – Minden Istennek, azaz, Isten itéletének félelmével kezdõdik, azután következik a szeretetbõl jövõ erény (sz. Ágost.). Vagy: Az Úr félelme fõalkatrésze a bölcseségnek (erénynek); mennyiben az Úr félelme alatt azon gyermeki szeretetteljes tartózkodás értetik, hogy a végtelen jóságú Atya meg ne bántassék. Mások az Úr félelme alatt a religiót értik, s ezt igy adják: Minden bölcseségnek (tudománynak és erénynek) a religióból kell származnia, azon kell alapúlnia.
Péld 1,7
Mások szerint: a fegyelmet.
Péld 1,7
a gonosztevõk, kik az Urat nem félik, hanem szóval és tettel tagadják.
Péld 1,8
a fiu szüleinek tanitására utasíttatik, mivel ezek a bölcseséget tapasztalásból vették.
Péld 1,9
Mert ez ékesít téged, mint az ékszer és drágakõ.
Péld 1,12
Lásd Móz. V. 16,30.
Péld 1,12
a sirba szállót.
Péld 1,14
Végy részt szerencsénkben.
Péld 1,18
A 17. 18. v. értelme ez: Valamint a madarász, hiába veti ki tõrét a madarak szemei elõtt, mert ezek látván a veszélyt, õrizkednek: ugy ama csábítók sem érik el czéljokat, sõt inkább a csel rájok esik vissza, s mialatt másnak romlására törtek, magok esnek veszélybe.
Péld 1,19
Kincsvágyó fukar. A héber szerint: így mindaz, ki igaztalan nyereményre törekszik.
Péld 1,19
így jár, ily sorsban részesûl.
Péld 1,19
azok (az utak, balesetek) az igaztalan birtokosokat veszélybe ejtik, és sokszor testi halált is okoznak. Lásd Nábót történetét. Kir. III. 21.
Péld 1,20
nyilvánosan.
Péld 1,20
Értelme: Ha az emberek életmódjára figyelmezünk, s attól függõ sorsukat azzal egybehasonlítjuk: az életben mindenütt tanúlhatunk bölcseséget.
Péld 1,21
hol a népség vásárra és törvénykezésre összegyûl, mindenkihez szól az.
Péld 1,22
rosz értelemben: az erkölcsi balgaságot.
Péld 1,22
A héber szerint: a gúnyolók, a vallásgúnyolók.
Péld 1,22
A héber szerint: A gúnyolók meddig fogják kedvöket lelni a gúnyolásban?
Péld 1,23
A bölcseség várja immár, hogy az esztelenek kövessék hivását. De senki sem jõ hozzája. Azért boszankodva folytatja: Mivel hivásomat megvetitek és kinevetitek, én is nevetni fogok veszedelmeteken.
Péld 1,26
szerencsétlenségteken.
Péld 1,28
keresésemre.
Péld 1,31
Aratni fogják, a mit vetettek. Lásd Gal. 6,8.
Péld 1,32
a bölcseségtõl.
Péld 1,32
Mások szerint: a biztosság, az álnyugalom.
Péld 1,33
A héber szerint: biztosan fog lakni és nyugodtan a szerencsétlenség félelmétõl.
Péld 2
Péld 2,2
Fiam! (igy szól a szent iró), ha beszédeimet szivedbe venni s abban megtartani akarod, hogy mindig azok szerint cselekedjél, légy rajta, hogy az okosságot (bölcseséget) ismerni tanúljad; mert akkor fogod ezt majd szeretni, hallgatni, és igéit megtartani.
Péld 2,5
Ha a bölcseséget teljes lélekkel keresed, megnyered az Isten szent félelmét, mely kezdete a bölcseségnek (Péld. 1,7.), sõt némileg maga a bölcseség (Lásd Péld. 1. r. 10-ik jegyz. Bölcs. 10,10.).
Péld 2,6
A 6–9. v. okát adja, miért kell a 3. v. szerint, könyörögni a bölcseségért, ennélfogva közbevetésnek tekinthetõ, úgy, hogy a 9. v. az 5-ikhez csatlakozik.
Péld 2,7
Némelyek szerint: ártatlanokat. Mások szerint: jámborokat.
Péld 2,8
Isten megõrzi bölcsesége által az igazakat, s az üdvösség kikötõjébe vezeti, erõt adván nekik a kisértetek és veszélyek legyõzésére, melyek által a balgatagok veszélybe merûlnek. A czélhoz vezeti õket, az igazság és szentség utjától nem hagyván õket eltávozni.
Péld 2,9
ha Istent bölcseségért kérted (3. v.).
Péld 2,9
Mindezen szavak hasonértelmüek: Akkor fogod azt, mi igaz, megismerni és cselekedni.
Péld 2,11
Ha szivedet a valódi bölcseség elfoglalja, akkor jó tanácsadód van, ki megtanít minden veszélyt elõre látni és elhárítani.
Péld 2,12
a bûn és szerencsétlenség útjától.
Péld 2,12
a csalfa ravasz emberektõl, kik a jámborokat tõrbe ejteni igyekeznek.
Péld 2,15
A héber szerint: és ösvényeik tekervényesek (a törvénytõl eltérõk).
Péld 2,16
hogy óvakodjál a paráznaságtól és házasságtöréstõl. Mások azt vélik: hogy valamint fönebb (1,10.) az isteni bölcseség személyesítve állíttatik elé, ugy itt a balgaság (minden hamis és vétkes tanítmány) értetik. Vesd össze Péld. 7. r. hol ellentétben a bölcseséggel, az Istentõl a léleknek adott igazi hites-társsal, neveztetik idegen nõnek, azaz, kéjhölgynek (mert a nyilvános kéjhölgyek idegenek voltak) vagy más ember nejének, házasságtörõ asszonynak.
Péld 2,16
ki hizelegve és csábítólag tud beszélni. Lásd Zsolt. 5,11.
Péld 2,17
férjet. Mások szerint: elhagyja az igazságot. Minden hamis tan és eretnekség az igazságtól tért el, mely követõinek elõbb vezérûl szolgált.
Péld 2,18
házassági szövetségérõl. Móz. I. 2,24. Mások szerint: a religio szövetségérõl.
Péld 2,18
közel van a halálhoz, oda visz.
Péld 2,19
nehezen, vagy épen nem térnek meg, és nem állandók az igazság és erény útján.
Péld 2,20
Ez a 11. vershez csatlakozik, mint a 12. és 16. v.
Péld 2,21
az igéret földjét jutalomúl; értsd egyszersmind az örök boldogságot, melynek elõképe volt Kánaán földe. Lásd Máté 5,4.
Péld 3
Péld 3,2
jó esztendõket.
Péld 3,3
a jóság és igazságosság, vagyis, az egész bölcseség.
Péld 3,3
tartsd mindig szemed elõtt, és vésd mélyen szivedbe. Lásd Móz. II. 13,9. Móz. V. 6,8.
Péld 3,4
és jót várhatsz az Istentõl és emberektõl. Mások a hébert igy: kedvességet és jó elõmenetet találsz stb.
Péld 3,5
Bizzál egészen a bölcs Istenben, s nem a tenokosságodban. Légy tehát mindenek elõtt alázatos. Az alázatosság, ugymond sz. Bazil, kimerithetlen kincstára minden erénynek, s mennél kevesebbet ad az ember magára, annál több bizodalma van az Istenhez.
Péld 3,6
Azon ember, ki Istent szemei elõtt tartja, elmondhatja Dáviddal: Az Úr igazgat engem, és semmi hiával nem leszek. Lásd Zsolt. 22,1.
Péld 3,7
Nem a te bölcseséged, hanem azon bölcseség, mely az isteni félelemben áll, legyen vezérfonala cselekedeteidnek.
Péld 3,8
tulajdonképen: nedvesítésre. Ez lesz javára lelkednek és testednek. Képletes kifejezés, mely a test és lélek jólétét jelenti. Lásd Jób 21,24. A bölcseség megfékezi az érzéki vágyakat; ez által növekedik a lélek ereje és szabadsága, és a test, melyet az indulatok többé kevésbbé mindig megrongálnak, egészséges marad.
Péld 3,9
Teljesítsd átalán religiód kötelességeit; mert ez a bölcseség alapja és kezdete (Péld. 1,7.). A zsengék adománya vallási kötelesség volt. Lásd Móz. II. 23,19. Móz. III. 2,12.14. A bölcseség különféle részrõl ajánltatik.
Péld 3,11
Az Istentõl rád eresztett csapásokat és szenvedéseket ne vedd rosz néven és békételenûl. A keresztet, melyet Isten tesz rád, ne vesd le. – Ez által is egy ujabb oldalról ajánltatik a bölcseség; mert a csapásokat örömest szenvedni, annyit tesz, mint bölcsnek lenni; mivel akkor átlátjuk, hogy azok lelki tökélyesbûlésünkre szolgálnak.
Péld 3,12
A görög ford. szerint: mint az atya, ki megfenyíti fiát, kit szeret. Lásd Zsid. 12,6.
Péld 3,13
ki valódi okossággal bír. Mások szerint: ki az okosságot gyakorolja, terjeszti.
Péld 3,15
Némelyek szerint: gyöngyöknél. Mások szerint: klárisoknál. Az arany ezüst és drágakövek által csak ideigvaló, mulandó javakat szerezhetünk; a bölcseség örök és változatlanokat eszközöl.
Péld 3,16
A bölcseség két kézzel ajándékoz még földi javakat is. Lásd Kir. III. 3,5.
Péld 3,17
Az általa mutatott ösvények kellemes, békés életre vezetnek.
Péld 3,18
Hasonlag a paradicsom életfájához (Móz. I. 2,9. 3,22.) egészséget és halhatatlanságot osztogat.
Péld 3,19
Keresd a bölcseséget, mert az oly jeles, hogy maga Isten is általa teremté az eget és földet.
Péld 3,20
létesûltek az õsvizek (Móz. I. 1,2.). Mások a héber szerint: választattak el a mélységek, felsõ és alsó vizekre (Móz. I. 1,7.) osztatván.
Péld 3,20
Mások szerint: és a lég harmatot csöpög.
Péld 3,21
e tanitások.
Péld 3,21
Némelyek szerint: õrizd meg az okosságot és figyelmet. Mások szerint: a szilárdságot és elõrelátást. Mások másképen.
Péld 3,22
beszéded mindenki elõtt kedves lesz. Mások szerint: és ékszere nyakadnak. Lásd Péld. 1,9.
Péld 3,24
Isten oltalmában bízva fekszel le, és az isteni Gondviselés karjaiban nyugodtan fogsz aludni.
Péld 3,25
úgy, hogy nem fogsz félni stb.
Péld 3,25
A bölcs nyugodtan szenderedik el és aluszik; veszélyes idõben sem fél az istentelenek megtámadásától. A héber szerint: sem az istentelenek förgetegétõl (melyet õk támasztanak, vagy, melylyel büntettetnek), midõn az közeledik.
Péld 3,27
E verstõl a 31-ig egyes erkölcsi szabályok következnek a felebaráti szeretetre vonatkozólag, ez általános intelem helyett: Légy bölcs. A héber szerint e vers: Ne vond meg a jót urától (kit az illet, a szûkölködõtõl), ha hatalmadban van, jót tenni. A szegénynek jogos igénye van a gazdag fölöslegéhez, mert ez sajátképen nem tulajdonosa, hanem csak sáfára Isten adományainak (Pét. I. 4,10.). Azért mondja ar, sz. Ján. Miért békételenkedel, ha a szegények tõled valamit kérnek? õk az Atya adományát kérik, nem a tiedet.
Péld 3,28
A héber szerint: ha van. Ne halaszd a jótéteményt.
Péld 3,29
és vár tõled. Lásd 28. v. A héber szerint: ha bizalmasan nálad lakik (ha vendéged). Lásd Móz. I. 19,8. Bir. 19,24. Vagy: ha melletted (mint szomszédod) lakik.
Péld 3,31
Ne irigyeld sorsát; mert ha ez életben szerencsés is, halálakor következik az itélet. Lásd Zsolt. 36,1. Péld. 24,19.20. Ha Isten, ugymond ar. sz. János, e földön büntetne meg minden istentelent, senki sem remélné a jövendõ itéletet, mivel már itt látja a dijazást; az istentelenek legnagyobb részét azért nem bünteti ez életben.
Péld 3,32
ilyenek átalán mind az istentelenek, kik, ha nem is szóval, de cselekedeteikkel az isteni tanitásokat mindenkor megvetik és gúnyolják. Némelyek szerint: istentelen. Mások szerint: elpártoló. Mások másképen.
Péld 3,32
jámborokkal van az õ társalkodása; ezeket szereti õ. Mások szerint: a jámborokkal van barátságban.
Péld 3,33
A héber szerint: az istentelen házában az Úr átka van; az igazak stb. Ha gazdagsággal bir is az istentelen, még is szegény õ a jámborhoz hasonlítva, kinek Isten nemcsak ideigvalókból megadja, mire szüksége van, hanem mennyei adományokat is küld.
Péld 3,34
Mások szerint: alázatosoknak. Mi ugyanaz.
Péld 3,35
Mások szerint: a bolondokat a gyalázat tûnteti ki; vagy teszi nevezetesekké.
Péld 4
Péld 4,1
fegyelmét. E szó tanitást, intést, figyelmeztetést és dorgálást is foglal magában.
Péld 4,1
Halljátok oktatásomat, melyet oly szeretettel adok nektek, mintha atyátok volnék.
Péld 4,3
egyszülött, azaz, itt különösen kedves, mert Salamonnak még három fivére volt Krón. I. 3,5. szerint.
Péld 4,3
Halljatok engem; mert én kedves fia voltam szüleimnek, s azért igen jeles tanításokat vettem tõlök.
Péld 4,4
igaz életed lesz; egyszersmind hosszú és boldog életed.
Péld 4,5
Legjobb szerzemény a bölcseség. Lásd Péld. 3,14.
Péld 4,6
a bölcseséget.
Péld 4,6
megóv téged a bûnöktõl és azok szomorú következéseitõl.
Péld 4,7
A bölcseség kezdete, a bölcseség keresése. A bölcseség az a drága gyöngy, melynek megnyeréseért a kereskedõ minden vagyonát eladja. Máté 13,46.
Péld 4,8
Add át neki magadat teljesen és egészen, és megadja neked az igazi nagyságot. A héber szerint: Magasztald föl azt, és fölmagasztal téged.
Péld 4,8
Megdicsõíttetel az Isten és emberek elõtt. A karok, melyekkel a bölcseség átölelhetõ, az elmélkedés és jó cselekvés.
Péld 4,9
ékszered lesz.
Péld 4,11
Mások szerint: a helyes igaz uton.
Péld 4,12
Ha a bölcseség utján mész, semmi veszély és akadály nem fog visszatartani utad czéljától; gyorsan fogod elérni czélodat, és nem lesz mitõl félned.
Péld 4,15
A héber szerint: és menj el mellette.
Péld 4,16
Értelme: Fuss a gonoszoktól, mert õk szerencsétlenek; gonoszságuk miatt aludni sem tudnak, ha kivánságaikat ki nem elégíthetik.
Péld 4,17
a gonoszul, igaztalanul szerzett kenyeret.
Péld 4,17
Mások szerint: az istentelenséget eszik, mint a kenyeret, a gonoszságot iszszák, mint a bort. Õk egész valójokkal oly rabjai a bûnnek, hogy ebbõl vesznek mintegy táplálékot, mint más emberek az étel- és italból. Lásd Jób 15,16. 34,7.
Péld 4,18
Mások szerint: mint a hajnalfény világa.
Péld 4,18
A világosság a sz. irásban ismeretet és boldogságot jelent (Zsolt. 96,11. 118,105. Jób 18,5. 22,28.) Az igazak mindig gyarapodnak igazságban és bensõ boldogságban, mignem teljes tökélyre jutnak.
Péld 4,19
az istentelenek ismeret nélkül vannak, vakok, és azért, a nélkül, hogy a veszélyt gyanítanák, szerencsétlenségöknek eléje mennek.
Péld 4,22
üdvös a testnek és léleknek. Lásd Péld. 3,8.
Péld 4,23
A héber szerint: Mindennél jobban óvjad.
Péld 4,23
jó a jó szivbõl, rosz a roszból. Lásd Máté 15,19. Hogy szivedet megõrízhesd, ugymond sz. Bernárd, használd a test csábításai ellen a fegyelem szigorát, Isten itélete ellen tulajdon alázatos bûnvallomásod itéletét, az elkövetett bûnök feletti gyönyörködés ellen az Isten igéjének gyakori olvasását, a nehéz kisértetek ellen az állhatatos imádságot, embertársaid bántalmai ellen a béketûrést és szánalmat.
Péld 4,25
Lépteidre irányozd szemeidet, és ne forgasd azokat kiváncsian jobbra és balra az utczán; mert a szemek féktelen szabadsága az ellenségnek kinyitja a sziv ajtaját. Mások szerint: szemed ne legyen csalfa kancsal szem, hanem egyenes, az egyedûl szükségesre, az igazság czéljára irányzott.
Péld 4,26
Légy egyenes és õszinte minden jártadban keltedben, s mentve leszesz a kártól.
Péld 4,27
Kerûld a tekervényes, alattomos utakat.
Péld 4,27
az igazi jobb út épen a közép út; a két oldalon levõk, balutak.
Péld 4,27
E szavak „mert a jobb felõl… vezet“ nincsenek a héberben, de megvannak a görög fordításban.
Péld 5
Péld 5,2
a belátást, hogy mindig okosan és bölcsen cselekedjél.
Péld 5,2
A tapasztalatlan ifjura nézve legerõsebb kisértet a bujaság szava, azért a szent iró többször int óvakodásra a fajtalan nõ csábhállóitól. Lásd Péld. 2,16. Mások, mint sz. Jeromos, a tisztátalan, házasságtörõ asszony alatt egyszersmind a balgatagságot is értik, s ezt különösen mint hamis tanítmányt; a tiszta hiv házastárs alatt (18. v.) a bölcseséget. E szavak „Ne figyelj az asszony álnokságára.“ nincsenek meg a héberben, de szükségképen oda gondolandók.
Péld 5,3
mert hizelgõ édes beszéde van a rosz személynek, és torkán oly könnyûséggel árad a szó, mint ha az olajnál is simább valamin jönne. Mások igy értelmezik: szava behatóbb az olajnál, a csábítás miatt, mely a rosz személynek már beszédében rejlik… ugymond sz. Ambrus. A rosz személyre hallgatni, már bûn, ha õ el akar téged csábitani.
Péld 5,4
Mások szerint: vége, vagy, utóíze.
Péld 5,4
a rémítõ következések miatt. Már egy pogány bölcsész igy szól: Mi a kéjhölgy? – A férfiu hajótörése, a család végveszélye, az életszabadság elrablása, megrohanó oroszlán, virággal hintett örvény, ragadozó állat.
Péld 5,5
végveszélybe. A bujaság sietteti a test halálát, s a lelket örök romlásba taszítja; azért mondja sz. Ciprián: a tisztátalan szerelemnek egy halálnál több kisérõje van.
Péld 5,6
A héber szerint …változók, és õ (a rosz személy) észre sem veszi (nem gondolva semmi veszélylyel siet önromlására). Mások másképen.
Péld 5,9
a kéjhölgyeknek (Péld. 2,16.).
Péld 5,9
Ne gyalázd meg becsületedet, átadván magadat egy kéjhölgynek.
Péld 5,9
életedet a halálnak, a sátánnak.
Péld 5,10
Ar. sz. János a kéjhölgyeket örvényeknek nevezi, melyek az atyai örökséget elnyelik. Lásd Luk. 15,17.
Péld 5,11
Miután testedet a kicsapongás megemésztette. Mennyi szerencsétlenség, mennyi inség jár a tisztátalan szerelem nyomában már e földön is! ugymond sz. Ágoston. A pokolról nem is szólok. Õrizkedjél, hogy még ez életben pokla ne légy tenmagadnak.
Péld 5,14
az egész nép elõtt.
Péld 5,15
Elégedjél meg feleségeddel, kivel tiszta szeretetben a házasság által egybeköttettél. – Képleges értelemben egyszersmind: Elégedjél meg a bölcseség élõ vizével.
Péld 5,16
Feleségeddel kötött tiszta és szent szövetségedbõl származzanak számos utódaid, a városnak javára és diszére, tenmagadnak és feleségednek örömére és tisztességére.
Péld 5,17
a kútforrás, a nõ.
Péld 5,17
Úgy élj feleségeddel, hogy ne kelljen félned a hûtlenségtõl; igazgasd és oltalmazd õt, mint fõ, és magad is bölcs, erényes és tisztaságos; tanítsd õt, hogy bölcs és erényes legyen, és a házassági tisztaságot szeresse.
Péld 5,18
feleséged.
Péld 5,18
kivel ifjuságodban egybekeltél.
Péld 5,19
Mások szerint: zergéddel.
Péld 5,20
A bölcs ajánlja a házasságot, mint óvószert a bujaság ellen; ily értelemben szól sz. Pál is Kor. I. 7. a házasságról, és ajánlja azt azoknak, kik Istentõl tökéletesebb állapotra nem hivattak.
Péld 5,21
Ha eltitkolhatnád is a házasságtörést, Isten szemmel tart téged; mert stb.
Péld 5,22
A bûnös rabszolgája élveinek és a sátánnak. Lásd Tim. II. 2,26.
Péld 6
Péld 6,1
Zálogba adtad magadat. A bölcs itt óvakodásra int az elhamarkodott kezességtõl, igéretektõl. Magasb értelemben figyelmeztetés ez a fejedelmeknek, pásztoroknak és elõljáróknak, hogy alattvalóikra, a fölvállalt kötelességek szerint, hiven gondot viseljenek.
Péld 6,3
annak, kinél más helyett kezességet vállaltál.
Péld 6,3
a kiért kezességet vállaltál, és sürgesd õt tartozása lerovására, nehogy helyette fizetni kénytelen légy. A lelkipásztor az által menti meg önmagát, ha juhait minden igyekezettel arra bírni törekszik, hogy saját megszenteltetésöket, mint Istennek tartozó kötelezettséget, teljesítsék, eszközöljék. Ha ezt elmulasztja, vétkezik és bûnhödik.
Péld 6,5
Tégy ugy, mint ezen állatok, midõn megfogatnak; minden módon igyekezzél magadat megmenteni. Ez akkor fog megtörténni, ha barátodat, kiért kezességet vállaltál, kötelessége teljesitésére szüntelen sürgeted.
Péld 6,6
cselekvését.
Péld 6,6
A hangya szorgalma és elõrelátó gondossága tanítsa meg az embert, mint gondoskodjék, midõn még jó erõben van, öregsége éveire, s ez életben mikép gyüjtse a jócselekedetek gyümölcseit a jövõ életre (Jerus. sz. Ciril.); mert a kereszténynek mindig arra kell gondolnia: hogy eljõ az éj, midõn senki sem munkálkodhatik. Ján. 9,4.
Péld 6,7
semmi külösztöne.
Péld 6,11
mint az útonálló rabló, ki az átmenõket hirtelen megrohanja.
Péld 6,11
oly bõséges.
Péld 6,11
E szavak: „Ha pedig… tõled“ hiányzanak a héberben, de megvannak a görög forditásban is.
Péld 6,12
A héber szerint: Belial fiai, sátán fiai (Móz. V. 13,13.). Olyanok, mint a sátán, kik Isten és az õ törvénye ellen föllázadnak, féktelen nép, fegyelmetlen emberek, mint sz. Jeromos forditja.
Péld 6,12
romlott férfiú. Lásd Jób 15,16.
Péld 6,12
mást beszélve, mást gondolva. A héber szerint: alávaló rosz ember a csalárd férfiú, ki gonosz szájjal jár.
Péld 6,13
A csalárd, mialatt az ártatlanokkal beszél, hogy õket szavainak hállójában megfogja, a vele egyetértõknek szemmel, lábbal, kézzel jelt ad, hogy csalárdságban jár.
Péld 6,17
a kevély érzületet.
Péld 6,20
Midõn a Szentlélek az irásban többször int a szülõk tanitásainak követésére, fölteszi azt, hogy a szülõk a religiót tisztelik és gyakorolják, és nincs fontosabb ügyök, mint gyermekeiket abban oktatni és nevelni. Boldogok a gyermekek, kik ily szülõkkel birnak; de fájdalom! sokszor van eset rá, hogy a szülõk gyermekeiket nem az igazi bölcseségre és isteni félelemre, hanem hiábavalóságra, érzékiségre és a világ szeretetére tanitják szóval és példával.
Péld 6,22
Czélzás Móz. V. 6,6–8.
Péld 6,22
Vesd össze azokkal életmódodat, és megtudod, mit kell tenned, s mit kell elhagynod.
Péld 6,24
A Szentlélek ismételve int óvakodásra a tisztátalan szerelemtõl, mert a tapasztalás tanítja, hogy e szirten a emberi nem oly nagy része, és fõleg a szegény ifjuság hajótörést szenved; és hogy semmi sem gátolja az igaz bölcseség iránti szeretetet és az erény gyakorlását annyira, mint e gyalázatos és kártékony szenvedély.
Péld 6,26
Ne hagyd magadat elcsábíttatni a rosz személy kellemei által; ki valóban nyomorú lény, alig ér egy darab kenyeret, s a férfiút legdrágább kincsétõl t. i. örök üdve reményétõl. Mások a hébert igy: mert a kéjhölgy elveszi az ember kenyerét, de az ily asszony (a házasságtörõ) a drága lelket fogja meg (még kártékonyabb, mert a lelki és testi életet is elrabolja, mivel a férj házasságtörõ nejének gyalázatos tettét bûntársa megölésével boszúlja meg.).
Péld 6,29
A héber szerint: Nem marad büntetlen, ha stb. A mily bizonyosan lehetetlen, hogy valaki keblében tüzet hordozzon, a nélkül, hogy ruhái meg ne gyúljanak, vagy égõ szenen járjon, a nélkül, hogy talpait meg ne égesse: úgy nem jöhet senki érintkezésbe fajtalan asszonynyal a nélkül, hogy magát veszélybe ne döntse. Bár szivére venné ezt fõleg a fiatalság a más nemûekkel való könnyelmû és óvatlan társalkodásnál. Némelyek ugyan erejökben bíznak, hogy a kisérteteknek ellene fognak állni; de ezek annál közelebb vannak a veszélyhez, és esztelen az, ki igy szól: Tûzbe ugrom, de nem akarok megégni!
Péld 6,30
értsd: összehasonlítva a házasságtöréssel és fajtalansággal. És itt is csak azon lopásról van szó, mely az éhség lecsillapitása végett történik, tehát szükségben tett lopásról.
Péld 6,31
azaz, többet, mint mennyit a lopott jószág ért. Lásd Móz. II. 22.
Péld 6,31
azaz, ha mindjárt házának minden vagyonát odaadja is. Mások szerint: Nem marad büntetlen a tolvaj, habár azért lop is, hogy éhezõ lelkét kielégitse; hétannyit stb.
Péld 6,32
szivtelensége, balgatagsága miatt.
Péld 6,32
a lopásért még van kárpótlás, de a házasságtörõ életével lakol bûneért.
Péld 6,34
Lásd 20-ik jegyz.
Péld 6,35
A héber szerint e vers: nem fogad el semmi váltságot, s nem nyugszik meg rajta, még ha nagy ajándékot adnál is neki.
Péld 7
Péld 7,2
Mit õrzünk gondosabban, mint szemünk fényét?
Péld 7,3
Lásd Móz. II. 13,16. Móz. V. 6,8.
Péld 7,4
Szeretlek, mint nõvéremet. A bölcseség nõvérnek és barátnénak neveztetik, mintegy az emberi lélekkel való tiszta és szent egyesülésének kifejezésére.
Péld 7,5
hogy megõrizzen a fajtalanságtól. Mások szerint a balgatagságtól.
Péld 7,6
a róstély-ablakon. Salamon, hogy ovakodásra intsen a házasságtöréstõl és fajtalanságtól, egy csábító esetet ad elõ. Mások abban az álbölcseség csábító ármányainak képét látják.
Péld 7,8
a rosz személy háza szegleténél. Utczaszegleten volt háza, hogy az átmenõket több oldalról oda csábíthassa.
Péld 7,9
járkál föl s alá a kisértetbe rohanva.
Péld 7,9
a sötétség elõadott fokozatai, mind megannyi fokozatai a lelki vakságnak, melybe az elbóditott ifju esik.
Péld 7,10
szemtelen öltözetben.
Péld 7,10
Mások a hébert igy: álnok szivvel, (eltitkolva szándékát).
Péld 7,11
Mások a hébert így: csapongó és vakmerõ, ki nem maradhat stb.
Péld 7,12
A héber szerint: a piaczokon és utczákon.
Péld 7,14
Béke- (hála-) áldozatokat, melyek egy része vidám vendégséggel költetett el. (Lásd Móz. III. 7,15.). Vig élet és sziveskedés által csalogatja. Pedig õ maga az áldozatállat, mely megöletik és fölemésztetik (22. v.).
Péld 7,14
a fogadott áldozatokat valósággal bemutattam.
Péld 7,16
Némelyek szerint: szalagokkal; mások szerint, takarókkal. Mások másképen.
Péld 7,17
Ezek itt a legdrágább illatszerekûl vétetnek. Lásd Móz. IV. 24,6. Zsolt. 44,9. Ének. 3,6.
Péld 7,19
tehát soká elmarad.
Péld 7,20
Némelyek szerint, ujholdra; mások szerint, bizonyos idõre; – mások szerint, a sátoros ünnepre. Lásd Zsolt. 80,4.
Péld 7,22
Mások a hébert így: …vitt ökör, mint a szarvas rohan a hállóba; mások szerint, mint a pók martaléka tõrbe esik; mások szerint, mint a lánczra, melylyel a bolondok megfenyittetnek. Mások másképen.
Péld 7,23
a lelkiismereti furdalás nyila, s a bekövetkezett testi és lelki romlásé.
Péld 7,26
Mások a hébert így: és sokan vannak az erõsek, kiket megölt.
Péld 8
Péld 8,3
mindenütt.
Péld 8,3
Az isteni bölcseség ismét mint személy lép föl, hogy az embereket fölhíja követésére. A mi itt a bölcseségrõl mondatik, részint a teremtetlen isteni, részint a teremtett emberi, s az isteniben részt vevõ bölcseségre illik, azért mind Krisztusra alkalmazható, ki a teremtetlen és teremtett bölcseséget személyében egyesitette; ez okból sz. Athanáz, naz. Gergely, Ágoston, Béda, s a többi egyházatyák és tanítók az alább mondottakat Krisztus Jézusról értik.
Péld 8,5
tapasztalatlanok. Mások szerint: balgatagok.
Péld 8,6
Mások szerint: fejedelmi, jeles, fontos dolgokról.
Péld 8,8
helyesek; megkülönböztetésûl a világbölcseségtõl, melynek tanai igazat és hibát vegyest tartalmaznak; mint ezt minden bölcsészeti rendszer mutatja.
Péld 8,9
könnyûk.
Péld 8,9
Csak a megrögzött balgatagok találhatják az isteni bölcseség igéit helyteleneknek; a megvilágosított ember, ha annak értelmét igaz útakon keresi, azokat igazaknak és világosaknak fogja ismerni.
Péld 8,10
Inkább a bölcseség kincseit igyekezzetek megszerezni, mint az ezüstöt és aranyat.
Péld 8,11
Mások szerint: klárisnál és gyöngyöknél.
Péld 8,12
Hol jó tanács és jó gondolatok vannak, ott vagyok; mert azok tõlem jõnek.
Péld 8,14
a helyes ismeret és cselekvés.
Péld 8,16
A héber szerint …a fejedelmek és nagyok, mind a föld birái.
Péld 8,17
kik korán keresnek engem, óhajtoznak utánam.
Péld 8,18
Nálam vannak az igazság javai (Ján. 1,16. Kor. II. 8,9.), a valódi tisztesség. Némelyek a hébert igy …tisztesség, jólét, szabadság és igazság.
Péld 8,19
melyek tõlem erednek.
Péld 8,22
Isten birt engem létele kezdetén, azaz, öröktõl fogva. E szavak jelentik, hogy az Atya mindenkor a Fiuban, a Fiu mindenkor az Atyában volt (sz. Jerom.). Errõl legszebb s legteljesebb értelmezést ad a szeretett tanítvány, János 1,1. Kezdetben vala az Ige (a Bölcseség), és az Ige Istennél vala, és Isten vala az Ige. A héber befejezés, mely a fönebbi fordításban igy adatik „birt engem“, így is adható: „teremtett engem“ Igy fordítják a LXX. értelmezõk, s e fordítás szerint, többen a sz. atyák közõl, Jézusra vonatkozólag értelmezik ez igéket, a mennyiben õ, mint Isten fia, lelket, mely teremtetett, võn fel, és megtestesûlt. Szerintök Jézus lelke minden teremtett lények mintaképe volt. S a mennyiben az ember átalán a teremtés koronája, minden teremtmények összes fogalma, egy kis világ: ennélfogva nemcsak az õs mintakép, az ember Jézus, hanem minden tökéletes ember többé kevésbbé nevezhetõ a teremtett dolgok elõképének; és azért az egyház nem eshetik megrovás alá, midõn a 22–32. v. igéit a boldogságos Szûzre, a tisztaság és tökéletesség példányára alkalmazza.
Péld 8,23
Mások a hébert így: Öröktõl fogva fölkenettem fejemen (mint királyné).
Péld 8,24
a chaos mélységes térei (Móz. I. 1,2. vesd össze 27. v.).
Péld 8,26
Az értelmezõk ez alatt a föld sarkait értik, vagy a négy világrészt. A héber szerint: Még a földet nem alkotta, sem annak térségét, még nem a föld porának kezdetét, elemeit. Mások szerint: még nem a föld porának fejét (az embert). Mások másképen.
Péld 8,27
Azaz: mikor a világterv szabályai szerint a földet kikerekítette.
Péld 8,28
a vizet, illetõ tartalékjába, a földre tette. A héber szerint: megerõsítette, és a mélységek forrásait megerõsitette.
Péld 8,30
Lásd Ján. 1,3. Mások szerint: õ vele voltam, mint ápoltja (kedveltje). Lásd Ján. 1,18.
Péld 8,30
gyönyörködtem teremtményeimben, mert jók voltak. (Lásd Móz. I. 1,10.12.18.31. Máté 3,17. Ján. 17,24.), és könnyedén, gyorsan, mintegy játszva végeztem mûvemet.
Péld 8,31
sõt emberré lett. Lásd Móz. V. 33,3. Zsid. 2,16. Tit. 3,4.
Péld 8,34
azaz: ki minden esetben és körûlményben tanácsot kér tõlem. A bölcseség csak állandó figyelem által található föl alázatosságban és béketürésben.
Péld 9
Péld 9,1
A héber szó itt többes számban van, mint Elohim, Isten.
Péld 9,1
A bölcseség, mely öröktõl fogva Istennél volt (Péld. 8,22.) egy pompás és sok (a hetes szám átalán többet jelent) oszloppal diszitett és megerõsitett házat épite magának a földön, hogy abban az embereket megvendégelje. Hogy e ház alatt átalán azon isteni intézmény értendõ, melyet Isten a végett szerzett, hogy az embereket tanitsa és megszentelje: az világos; de annak jelvényeibõl s a képleg hozzáadott vendégségbõl egyszersmind az is kétségtelenül kitûnik, hogy az által Salamon, prófétai lélekkel, különösen Isten anyaszentegyházát példázta, mely oszlopaival, a tanítmánynyal és kegyelemszerekkel, Istentõl a végre rendeltetett, hogy az emberek abban egybegyûljenek az isteni bölcseség hallgatására, s ennek javaival elteljenek. Igy a sz. atyák. Ezek közõl többen a ház alatt egyszersmind Jézus szentséges emberiségét is értik, és a boldogságos Szûzet, kit az isteni Ige lakáúl választott.
Péld 9,2
A vendégséget a béke- (hála-) áldozatok után volt szokás tartani. (Lásd Móz. III. 7,15.). Az isteni bölcseség az anyaszentegyházban isteni eledelét a bemutatott áldozatok után osztogatja.
Péld 9,2
A déltájiak sürû és kemény borai vendégség elõtt vizzel vegyítetnek. A mi áldozatunknál is a bor vizzel vegyítetik annak jelentéseûl, hogy Krisztusban az isteni és emberi természet egyesûlt; és hogy az isteni bölcseség az emberi értelemben magát megalázta.
Péld 9,2
Értsd a tanitást és a szeretet vendégségét.
Péld 9,3
Értsd az apostolokat, az egyház tanítóit, és minden buzgó lelket.
Péld 9,3
A mi fönebb (1. v.) háznak mondatik, itt várnak és körülfalazott városnak neveztetik. A héber szerint: hívogat a város magas helyein.
Péld 9,4
A kicsiny itt az, ki az elemekre taníttatik, s egyszersmind, ki az õ szemeiben alázatos.
Péld 9,6
Lépjetek ki a tanulók állapotából; törekedjetek tökélyre. A héber szerint: hagyjátok el a bolondokat.
Péld 9,7
szidalmat és gúnyt szerez. E verset az elõbbivel igy kell összefüggésbe hozni: Titeket, kicsinyek! kik bár tudatlanok, de jó akarattal teljesek vagytok, szivesen tanítalak; de nem a vallásgúnyolókat, kik a bölcseséget nemcsak hogy nem akarják ismerni, hanem azt még becstelenítik és gyalázzák; mert a ki ilyeneket tanít, semmi jót nem eszközöl, hanem csak szidalmat von magára. Ne adjátok a szentet ebeknek, és ne hányjátok gyöngyeiteket a sertések elé, ugymond Krisztus Máté 7,6. netalán eltapodják azokat lábaikkal, és megfordulván, szétszaggassanak titeket. Lásd Sirák 32,6.
Péld 9,8
Ne törõdjék a vallásgúnyoló megjobbitásával, mert annak más következése alig lesz, mint hogy õ gyülölni fog téged, s így az õ megtéritésére és jobbitására semmit sem teszesz; hanem a bölcset megfeddheted, ha látod, hogy nem tesz jót, mert az ilyen örûl az intésnek és fenyitéknek.
Péld 9,10
Az Istent félõ és szeretõ szentek bölcsesége a valódi bölcseség. Mások szerint: a szent (isteni) dolgok ismerete.
Péld 9,13
azaz: a bolondság, a vétek, a tévtan, mely szép és sok tartalom nélküli beszédével az embereket elámítani törekszik.
Péld 9,14
piaczain vagy köztérein.
Péld 9,16
együgyû, tapasztalatlan.
Péld 9,17
melyet dugni kell, mert nem igaz keresmény.
Péld 9,17
A balgatagság az embereket lakomára híjja, mely csupa lopott, azaz, tiltott ételekbõl és italakból áll.
Péld 10,14
a tapasztalatlan, ki hívását követi.
Péld 9,18
A gonoszság szörnyei; mások szerint: gonosz lelkek. A héber szerint: hogy ott árnyak, (holtak, pokol fiai) vannak.
Péld 9,18
Rettenetes vendégség! A balgatagság, a vétek és tévtanitás asztalánál csak a pokol fiainak társasága találtatik.
Péld 10
Péld 10,1
Az atya szó alatt itt egyszersmind az anya is értendõ, és viszont.
Péld 10,2
Bárminemû igaztalanságnak soha sincs jó következménye, de az erény és igazság megszabdít a haláltól, az örök- és néha az ideigvalótól is, mint ezt Noé, Lót és mások példái mutatják.
Péld 10,3
Az Úr az erény és igazság után törekvõknek megadja, mi élelmökre szükséges; és ha tõlök megtagadja, hogy õket próbálja és megszentelje, kipótolja azt lelki vigasztalásokkal és kegyelmekkel, úgy hogy a fönebbi igék mindenkor teljesedésbe mennek; mert a mint sz. Jeromos mondja: Az megtartja igéretét, ki az igéretet jobb módon adja, mint az ember várja.
Péld 10,3
Mások a hébert így: az istentelenek kivánságait teljesítetlen hagyja. Mások másképen.
Péld 10,4
a serények.
Péld 10,4
ugy van ez a testi, mint a lelki tevékenységgel.
Péld 10,4
megcsalatik. E szavak „ki hazudságokra… kergeti“ nincsenek meg a mi héber szövegünkben.
Péld 10,5
aratáskor.
Péld 10,5
az aratás ideje a jelen élet ideje.
Péld 10,6
Istentõl az igaz megáldatik.
Péld 10,6
a gonoszság s ennek következései, az isteni büntetések, boritják be az istentelen arczát, vagyis, az istentelen szerencsétlen lesz.
Péld 10,8
A balgatag minden intõ szót csapásnak vesz, és elutasitja azt. Mások a hébert így: Az ajkak bolondja (az esztelen fecsegõ) önmagát buktatja meg (dönti veszélybe, mert semmi oktatást nem fogad be).
Péld 10,9
ki õszintén, hamisság nélkül lát dolgához minden tettében, nincs mitõl félnie; de a ki cselekedeteiben csalfa szándékot rejteget, végre elárulja magát, és nem ér czélt.
Péld 10,10
ki az eltitkolt ravaszság csendes beszédével szól (Péld. 6,13.), az másoknak fájdalmat okoz; a balga, ki sokat beszél (19. v.), önmagának árt; az egyik másoknak, a másik önmagának.
Péld 10,11
Az igaz ember szájából csak az üdvös tanitás szavai jõnek; de az istentelenek szája gonoszt rejt tartalékban, ha mindig szóval ki nem jelenti is. Mások a hébert így: az istentelenek szája befödi a gonoszságot, vagyis, az igaz szája jót beszél és megjutalmaztatik; az istentelen szája gonoszt beszél, és megbüntettetik (lásd 6. v.).
Péld 10,12
A ki felebarátját gyülöli, annak minden ballépése alkalmat ad, hogy vele veszekedjék. De ki õt igazán szereti, annak hibáit menteni fogja, és takarót borít rá.
Péld 10,13
A bölcs, ajakin bölcs tanitást hordoz; a bolond, hátán vesszõt hord, azaz, balgaságot, mely a vesszõt megérdemli s gyakran meg is nyeri.
Péld 10,14
A bölcs nem mutogatja ismereteit, csak mikor azokkal használhat; a bolond ellenben meggondolatlanul mindent kifecseg, s az által gyakran veszélybe jõ, hogy megvetést vonjon magára.
Péld 10,15
A gazdag biztositva van gazdagsága által, a szegénynek félni kell szegénysége miatt; azért szerezz magadnak kincseket, melyek téged biztosítanak, nem ugyan e mulandó életre, hanem az örökkévalóságra.
Péld 10,16
Az igaz ember igyekszik, hogy becsületesen folytassa életét; az istentelen jövedelmet iparkodik szerezni, hogy az által bûneiben kéjelegjen. Mások a hébert így: Az igazság jutalma, élet; az istentelenek aratása, bûn.
Péld 10,17
Ki fegyelmet tart, s az utbaigazítást elfogadja, uton van az örök életre; de ki azt megveti, az utat eltévesztette.
Péld 10,18
Ki gyûlölségét szép szavak alatt elrejti, gonoszabb bolond, mint az, ki szidalmakra fakad ki; mind a kettõ szeretetlen, de az elõbbi ezenkivûl képmutató is.
Péld 10,19
Az igaz lelkû emberek nem esnek hazudságba, nem gázolnak embertársaik becsületében, nem tesznek könnyelmû beszédet, hirharangozást stb. Lásd Jakab 3,2. Sirák 27,29.
Péld 10,20
Szive, nyelve tiszta az igaznak, mint az ezüst; az istentelen szive, nyelve semmit sem ér; a nyelv megfelel a szivnek, mert a sziv bõségébõl beszél a száj, ugymond Krisztus.
Péld 10,21
életre önmagoknak és másoknak.
Péld 10,21
kik nem akarják a tanítást elfogadni, vakságukban halnak meg, és másokat is gyakran veszélybe rántanak.
Péld 10,22
Csak azon javak, melyekkel Isten áld meg, melyek az igaz, jámbor törekvés gyümölcsei, adnak valódi tiszta élvet; minden egyéb gazdagság, mely nem tekinthetõ Isten áldásának, hanem önzõ és bûnös uton szereztetett, gyötrõ érzelmek által keserûvé lesz.
Péld 10,23
A bolond legnagyobb könnyûséggel, mulatságúl követi el a bûnt; a bölcs mindent meggondolva tesz, és õrizkedik különösen a bûntõl. Mások a hébert így: Mintegy játék (mulatság) a bolondnak a bûn; a bölcs férfiunak pedig (mulatság) a bölcseség.
Péld 10,25
Az istentelen ember szerencséje, járta kelte változó, mint az idõjárás; az igaz élete és boldogsága örök, mert Istenben nyugszik.
Péld 10,26
Mint az eczet a fogaknak, a füst a szemeknek kellemetlenséget és kárt okoz: ugy a rest azoknak, kik õt szolgálatjokba fogadták.
Péld 10,27
Lásd Péld. 3,2.
Péld 10,29
erõs támasz.
Péld 10,29
Mások a hébert így: de az istentelenek félénkek.
Péld 10,30
Lásd Péld. 2,21.22.
Péld 10,31
Az igaz szájából bölcseség fakad.
Péld 10,31
Az igaz üdvös tanításokat szól, a gonosz gonoszakat beszél önmaga és mások veszedelmére. Mások így értelmezik: Az igaz szájából bölcs gyümölcsök fakadnak, mint az üde egészséges fából; az istentelenek nyelve hallgat, mint az elszáradt ág a kiveszett fán.
Péld 10,32
kedvességet beszélnek.
Péld 11
Péld 11,2
Mert a kevély megvettetik.
Péld 11,2
mert a bölcseség igazság; de az alázatos egyedûl igaz, mert valódi nyomorú voltát elismeri és bevallja.
Péld 11,3
A jámborok és ártatlanok igaz uton járnak; de a csalárd kétszinûek elvesznek; mert Isten engedi, hogy tulajdon tõreikben megfogassanak.
Péld 11,4
az itélet napján.
Péld 11,4
az örök haláltól.
Péld 11,5
egyenessé teszi utját, elhárítja róla az üdv minden akadályát.
Péld 11,6
az egyenes lelkûség, õszinteség.
Péld 11,6
A héber szerint: kivánságaikban.
Péld 11,7
nincs többé mit remélnie.
Péld 11,7
Mások szerint: a gonoszok.
Péld 11,7
és ama szorgoskodó istentelenek minden reménye és terve füstbe megy a halál után.
Péld 11,8
Ez gyakran valósúl már ez életben is. Igy adatott Ámán azon halálra, melyet Mardokeusnak készített; igy adattak Dániel vádolói az oroszlánoknak. E bölcs mondat még inkább valósúl a jövõ életben. Ott az igaz, ki itt a szenvedések tüze által megtisztítatott, örökké tartó örömeket nyer; ellenben az istentelen, ki itt a rövid és hiú örömeknek élt, örök kínokat. Fiam! ugymond Ábrahám az evangéliomi dúsgazdaghoz, jusson eszedbe, hogy elvetted a jókat életedben, és Lázár hasonlóképen a roszakat; most pedig ez vigasztaltatik, és te gyötörtetel (Luk. 16,25.). Vesd össze Péld. 21,18.
Péld 11,9
A képmutató gonosz a barátság álarcza alatt igyekszik megcsalni barátját; de ha ez bölcs, fölfedezi gonosz szándékát, és megmenekszik. Vagy pedig: A kik képmutató gonoszok által megcsalathatnának, a bölcsek által figyelmeztetve lévén, megszabadúlnak.
Péld 11,11
jó tanácsaik, intéseik, példájok, imádságuk által.
Péld 11,11
az által, mit gonosz szivbõl beszélnek és cselekszenek, a szó és tett átka által.
Péld 11,12
azaz: felebarátját, minden embert.
Péld 11,12
szidalom által, mint a héber kifejezi.
Péld 11,12
mert ismeri saját nyomorú voltát.
Péld 11,13
a ki (fele) barátjához nem õszinte, kétszinû. Mások a hébert így: A rágalmazó.
Péld 11,15
kit biztosan nem ismer. Lásd Péld. 6,1. s követk.
Péld 11,15
fõkép az elhamarkodott kezességektõl.
Péld 11,16
az igaz asszony, ki erénye miatt kedves (22. v.).
Péld 11,16
azaz, mint az erõsek, gazdagságot nyer.
Péld 11,17
önmagával.
Péld 11,17
kegyetlenûl bánik önmagával és legközelebbi rokonaival.
Péld 11,18
siker nélkülit. Lásd Gal. 6,8.
Péld 11,19
Mások szerint: igazság.
Péld 11,21
ha a gonoszok összetartanak is.
Péld 11,21
Mások szerint: Nemzedékrõl nemzedékre sem marad büntetlen a gonosz.
Péld 11,22
a keleti nõk karikákat viselnek orrukban. (Móz. I. 24,47.) Ennélfogva az erkölcstelen asszony méltán neveztethetett orrán aranypereczet hordó disznónak.
Péld 11,22
erkölcstelen.
Péld 11,23
Az igazak csak jót várhatnak, az istentelenek csak Isten haragját és büntetést.
Péld 11,24
A héber szerint: némelyek fukarkodnak mód nélkül, s mindinkább szegényednek.
Péld 11,25
jótékonyságot gyakorol.
Péld 11,25
a ki itat, itattatni fog; a ki jót tesz, jót vesz.
Péld 11,26
a gabonauzsorás.
Péld 11,27
A héber szerint: kedvességet keres, ki jóra törekszik.
Péld 11,28
kik Istenben biznak.
Péld 11,29
szenvedélyes nyugtalanság, fényüzés, tékozlás, pörlekedés stb. által.
Péld 11,29
mitsem szerez.
Péld 11,29
Az ily balgatagok jószága a bölcsek kezére jut, és igy a balgatag a bölcs kegyelmébõl lesz kénytelen élni.
Péld 11,30
Az igazak gyümölcsei, jócselekedetei olyanok, mint az életfája a paradicsomban (Móz. I. 2,9. 3,22.); mert nem csak önmagoknak szereznek halhatatlan életet, hanem másoknak is.
Péld 11,30
ki azokat megnyeri, Istenhez vezérli.
Péld 11,31
Vesd össze Pét. I. 4,18.
Péld 12
Péld 12,1
az oktatást, intést.
Péld 12,2
érzéseiben, belátásában.
Péld 12,2
A héber szerint: de a cselszövõ megbüntettetik általa.
Péld 12,3
nincs állandó szerencséje.
Péld 12,4
Mások a hébert így: a derék, erényes asszony.
Péld 12,4
férjének oly kártékony, mint a csontszú.
Péld 12,6
embertársaik életére ármánykodnak.
Péld 12,6
a veszélyben forgókat, intés, tanitás által.
Péld 12,7
Mintha az istenteleneket megforditanád, oly hamar elmulnak õk és szerencséjök. Mintha kezünket megforditjuk, oly kevéssé állandó jólétök.
Péld 12,8
Mások a hébert így: Értelme (bölcsesége) szerint dicsértetik a férfiú.
Péld 12,9
ki magának a szükségest megkeresi.
Péld 12,10
Mások szerint: irgalmassága.
Péld 12,11
nemcsak hogy nincs mit ennie, hanem esze sincs.
Péld 12,11
keres dicsõséget.
Péld 12,11
kedves, mulattató.
Péld 12,12
a gonosz ügy szilárdítása, a jónak elnyomása.
Péld 12,12
hanem az igazak és az õ ügyök mégis gyõzni fog. Mások a hébert igy: Az istentelenek önként mennek a hállóba (megfogatni akarnak), de az igazak gyökere gyümölcsözni fog. Mások másképen.
Péld 12,13
Az istentelen megfogatik tulajdon álnok szavaiban; ellenben az igaz embert kimenti jó szándéka a veszélybõl.
Péld 12,14
A ki bölcsen szól, sok gyümölcsét fogja szedni.
Péld 12,17
A kinek tanúskodni kell, és azt mondja, a mit tud, teljesítette kötelességét; a ki ellenben akármi okból mást mond, nem tart a törvénynyel és igazsággal, hanem a csalárdsággal.
Péld 12,18
ha meggondolatlanúl vagy épen vétkes dolgot igért.
Péld 12,18
nem ereszkedik meggondolatlan igéretekbe. A héber szerint e mondat: A meggondolatlan fecsegõ, mint az átverõ kard; a bölcs nyelve pedig orvosság. A körülményekre s jelenlevõ személyekre minden tekintetnélküli meggondolatlan beszéd, mind megannyi tõrszúrás az illetõk szivébe; ellenben jótékony hatást gyakorol a bölcsnek nyugodt, meggondolt beszéde, fõkép ha mások meggondolatlanságát jóvá teszi.
Péld 12,19
megáll abban, a mit mond.
Péld 12,19
A tanú, ki nem gondolja meg jól, a mirõl tanúskodik, hazug nyilatkozatokat tesz, melyeket, hogy megálljanak, további hazudságokkal igyekszik bebizonyitani.
Péld 12,20
A kik mások romlására törekszenek, ezt közönségesen tulajdon hasznukért teszik; de megcsalódnak számitásukban, mert az által önmagokat teszik szerencsétlenekké.
Péld 12,20
A kik másokat békeségre, azaz, jólétre s minden jóra segítenek, ez által saját szerencséjöket alapítják meg, s benne örömforrást találnak.
Péld 12,21
Az igaz minden eseményben Isten akaratját imádja; õ tudja, hogy Isten mindent az õ javára fordít, és azért nem veszti el szíve békéjét; az istentelennek nincs meg e vigasztalása a balesetben, és azért kétszerte szerencsétlen. Mások a hébert így forditják: Az igazat semmi rosz nem éri; a gonoszok pedig tele vannak bajjal.
Péld 12,24
a szorgalmasok.
Péld 12,24
a szorgalmas ember jut valamihez, és maga ura lesz.
Péld 12,24
másnak szolgája lesz, miután t. i. elszegényedett.
Péld 12,26
embertársa.
Péld 12,26
Az igaz nemcsak hogy semmi roszat nem tesz embertársának, hanem kárt is kész szenvedni annak javáért; ellenben az istentelen, embertársa kárával akar meggazdagodni, de megcsalatkozik tervében, mert Isten nem engedi, hogy szerencséje állandó legyen. Mások a hébert így: Az igaz jó útra vezérli barátját, az istentelenek útja tévedésbe visz. Mások másképen.
Péld 12,27
a szorgalmas jámboré.
Péld 12,27
Mások a hébert így: A rest nem nyeri el, a mire vadász, de a szorgalmas férfiu jutalma gazdagság.
Péld 13
Péld 13,1
kitûnteti azt cselekedeteiben.
Péld 13,1
Mások a hébert így: A bölcs fiu hallgat atyja tanítására, de a csúfoló semmi intésre sem hajt.
Péld 13,2
Lásd Péld. 12,14.
Péld 13,2
és azért roszat, szerencsétlenséget nyer abból következésûl. A héber szerint …jókkal; gonosz az istentelenek ohajtása (s azért gonoszúl is járnak).
Péld 13,3
sok vétektõl és bajtól.
Péld 13,4
mindig határozatlan, semmi munkához nem fog, és azért szûkölködik.
Péld 13,4
a munkás ember meggazdagodik.
Péld 13,5
a rágalmat.
Péld 13,5
a rágalom által.
Péld 13,6
Az igaz szerencsésen jár, az istentelen szerencsétlenségbe esik.
Péld 13,7
A külszin csal. – Mások szerint: Némelyik gazdagnak mutatja magát, holott stb. némelyik szegénynek stb.
Péld 13,8
E mondásban összehasonlíttatnak a gazdagság és szegénység elõnyei. A gazdagnak meg van ugyan az a haszna gazdagságából, hogy õ, ha élete veszélyben forog, azt megválthatja; de a szegénynek még nagyobb elõnye az, hogy élete rablás, üldözés által kevésbbé van veszélyeztetve, s így õt a baleset nem oly könnyen fenyegeti.
Péld 13,9
Az igazak szerencséje világosság (Jób 18,5.), mely vigan ég; az istentelenek szerencséje szövétnek, mely elalszik.
Péld 13,10
A kik kevélyebbek, mintsem hogy másokra figyeljenek, mindig békétlenségben fognak élni; a kik pedig egyetértve szivesen fogadják mások tanácsát, bölcsek lesznek, és a viszálytól bizton maradnak.
Péld 13,11
mert közönségesen igaztalan uton szokott szereztetni.
Péld 13,13
A ki Isten valamely törvényérõl megvetõleg szól, a jövendõ isteni itélet alá fog esni; a ki pedig féli a törvényt, itt is ott is békéje lesz (Béda). Mások szerint: A ki másról megvetõleg szól, kötelezi magát bebizonyítani, a mit mond, vagy mint ismert hazug, azt visszavonni. A héber szerint: ki az igét (parancsot) megveti, el fog veszni; ki pedig a parancsot féli, jutalmát veszi.
Péld 13,13
kik mások ellen incselkednek.
Péld 13,13
és bajokban.
Péld 13,13
E szavak: „Az álnok… könyörûlnek.“ nincsenek meg a mi héber szövegünkben.
Péld 13,15
Mások szerint: az értelem a jósággal.
Péld 13,15
A megvetõk cselekvésmódja, kik nem tanítják a tudatlanokat, hanem kicsúfolják, veszedelmet és romlást szerez. A héber szerint: A megvetõk útja kemény.
Péld 13,16
Némelyek szerint: értelemmel. Mások szerint: elõrelátással; mindenben meggondolást és értelmességet mutat.
Péld 13,17
Ki az istentelen megbizásából, ennek ügyeit viszi, és terveit foganatosítja, Istentõl szerencsétlenséggel fog büntettetni; a ki ellenben igazlelkû hiv ügyvivõje a becsületes igaz embernek, ez mind magának, mind urának szerencsét és jólétet szerez.
Péld 13,19
A kivánság teljesedése hizeleg az érzékiségnek. Ily teljesûlést ohajtanak a bolondok, gonoszok, és utálják mindazokat, kik vágyaikat fékezik, s a roszat kerûlik.
Péld 13,20
A héber szerint: szerencsétlen lesz.
Péld 13,22
A jámbor örökségûl hagyja javait fiaira, s fiainak fiaira.
Péld 13,22
Az istentelenek igaztalanúl szerzett jószágának közönségesen nincs állandósága, hanem tulajdon birtokosától vagy örököseitõl elfecséreltetik, hogy méltóbb birtokosok kezeibe jusson.
Péld 13,23
Abból, mit valaki igaz uton örököl, jól élhet; de sokszor megtörténik, hogy az uralom azoknak jut, kiknek ahhoz nincs joguk. A héber szerint: Sok élelmet ad a szegények új földje; de a gazdagság elenyészik, hol az igaztalanság uralkodik; azaz, a szegény és erényes, hacsak munkálható földe van, jól élhet; ellenben az igazságtalan gazdag elvesztheti gazdagságát, és szûkölködni fog. Mások másképen.
Péld 14
Péld 14,1
fölemeli. Lásd Tit. 2,5.
Péld 14,1
tetteivel, cselekvésével.
Péld 14,2
Mások a hébert így: A ki igaz uton jár, féli az Istent; a ki tekervényes utakon bolyong, megveti õt; vagyis, az erkölcsös ember vallásos is, az erkölcstelennek nincs istenifélelme.
Péld 14,3
a bolondságé, t. i. a bolond saját szájában hordja a fenyitõ vesszõt értetlen és elbizott beszédeiért; vagy: a balgatag beszéd romlást és büntetést szerez.
Péld 14,3
a bölcseket a gonosztól.
Péld 14,4
ott nincs termény, nincs jövedelem.
Péld 14,4
ott sok ökröt forditottak munkára. Mások szerint: A hol sok ökröt fordítanak munkára, ott sok termény mutatkozik; a ki semmit sem fordít rá, semmit sem szerez. Hol nincsenek munkások az Úr szõlõjében, ott nincs megtérés.
Péld 14,6
A ki bölcseséget keres, de a kijelentett igazságot megveti, különösen a mint azt az egyház, a csalhatlan tanító, hirdeti az embereknek, az nem fogja megtalálni a bölcseséget, épen mert nem keresi ott, hol föltalálható. Ellenben az értelmes, ki ott keresi, hol feltalálható, könnyen megtanúlja azt.
Péld 14,7
Ha beszédbe állsz a balgataggal, egy okos szót sem fogsz tõle hallani.
Péld 14,8
az önismeret.
Péld 14,8
önmaga fölött. A héber szerint: önámítás.
Péld 14,9
A balgatag játszva követi el a legnagyobb vétkeket; de az igazak kegyelemben maradnak, és õrizkednek a bûnöktõl. Némelyek a hébert így: A bolondok játékot ûznek a vétekkel; de az igazak kedvet a jámborokban találnak. Mások másképen.
Péld 14,10
Mint a búval, úgy van az örömmel is; csak az érzi legjobban, kit érdekel.
Péld 14,12
Van álbölcseség, álerény, áljámborság, álbuzgalom, álbünbánat, melyek mind a valóság szinét viselik; azért igen szükséges ezekben az embereknek magára vigyázni, és ne saját véleményét, hanem az anyaszentegyház tanítását és itéletét kövesse, mert csak az igazság az, ugymond Krisztus, mely a haláltól megment.
Péld 14,14
a balgatag, a gonosz örömet talál igaztalanságában, de sokkal több örömet talál a jámbor igazvoltában.
Péld 14,15
jól meggondolja, hogy cselekedjék.
Péld 14,15
E szavak: „Az álnok… egyenesek.“ Nincsenek meg a héberben.
Péld 14,17
Mások szerint: a hirtelen haragvó.
Péld 14,17
A ki valamely sértésre türelmetlenül fölpattan, esztelen; de a ki álnokúl boszút forral, e fölött még gyülöletes is.
Péld 14,18
a balgaságban ugy mint a bölcseségben van haladás.
Péld 14,19
Végre diadalmat nyer az igaz ügy. A jók ellenei akkor megalázva borúlnak az igazak lábaihoz.
Péld 14,21
E szavak: „A ki hiszen… irgalmasságot“ nincsenek meg a héberben.
Péld 14,22
a jóság és igazság kötelmeinek hû teljesítése. A héber szerint: Nem tévelyegnek-e, kik gonoszt cselekszenek? nincs-e irgalom és hûség azoknál, kik jót tesznek?
Péld 14,23
a ki sokat beszél, és keveset vagy semmit sem dolgozik, szegény lesz. Ez illik azokra is, kik az erényrõl és isteni dolgokról sokat beszélnek, de ezekbõl keveset vagy semmit sem vesznek gyakorlatba; ezek mindig szegények lesznek érdemben.
Péld 14,24
jó belátásban.
Péld 14,24
a bolondok balgasága esztelenséggel (szégyen-gyalázat- és bajokkal ) fog koronáztatni.
Péld 14,25
üdvöt szerez.
Péld 14,25
és kárt okoz.
Péld 14,26
az Úr fiainak.
Péld 14,28
A héber szerint: de a nép elszakadásában (elpusztulásában) romlása.
Péld 14,29
emlékûl hagyja.
Péld 14,30
A lelki nyugalom sokat használ a test egészségére nézve is, a szenvedély ezt megrontja.
Péld 14,31
A szegénység úgy mint a gazdagság Istentõl vagyon. A ki tehát a szegényt megsérti, Istent is megbántja, ki a szegénységet rendelte, és a szegényt is csak ugy saját képére alkotta (Jób 31,13–16.). És Isten a szegényeket mindenkor különösen oltalmába vette és szerette; az õ sz. Fia, Jézus pedig, maga is szegénységben akarván élni és meghalni, a szegénységet tökéletes tisztességre emelte, mintegy istenivé tette.
Péld 14,33
A héber szerint …bölcseség; a mi a balgatag belsejében van, kinyilvánúl. A bölcs elrejti magánál bölcseségét; a bolond dicsekedve kikürtöli, a mit tud. Lásd Péld. 12,23.
Péld 14,34
jólétre segíti:
Péld 15
Péld 15,1
Ennek bizonyítványait lásd Kir. III. 12. Bir. 8,1–3.
Péld 15,2
A bölcs szépen is adja elé a bölcseséget.
Péld 15,2
A balgatag sok szóval adja ugyan elé bolondságát, mint a bugyogó forrás, de az üresség és zavartság bélyegével.
Péld 15,4
A békeszeretõ és békeszerzõ nyelv a szeretet és egyesség üdvös gyümölcseit termi meg; de a féktelen, meggondolatlan, egyenetlenséget szerzõ nyelv összezavarja, megszomorítja és földúlja a lelki életet mind magában, mind másban.
Péld 15,5
mennél jobban gyarapodik valaki az erényben, annál inkább nõ erkölcsi erõben, s annál gazdagabb gyümölcsöket terem. Az istentelen semmit sem tesz igazi erõvel, és cselekvése s érzelme végre meghiusúl. E szavak: „A bõséges… kiirtatnak“ nincsenek meg a héberben.
Péld 15,6
a vagyon állandóságára nézve.
Péld 15,7
azaz: bolondságot tartalmaz, bolondságot mond.
Péld 15,8
Lásd Ozeás 6,6. Izai. 1,11. s követk. Az áldozat, melyet a bûnös, bánat és igaz megtérés nélkûl bemutat, Istent nem engesztelheti meg, hanem még inkább megharagítja. Még oltáraink legszentségesebb áldozata is, a papnak, ki azt súlyos bûnben mutatja be, csak átok, habár hasznos azoknak, kikért és kiknek jelenlétében bemutattatik.
Péld 15,10
a ki vétkezik, dorgálást és büntetést kell szenvednie; ha ezeknek ellenszegûl, elvesz.
Péld 15,11
a végveszedelem helye.
Péld 15,12
A héber szerint: a csúfoló.
Péld 15,13
a lelket ernyedtté teszi, s igy az arczot komorrá. Azért int az apostol, hogy mindenkor örvendezzünk. Filip. 4,4. Van azonban szomorúság, mely Istentõl ered (Kor. II. 7,10.). Ez a bûn fölötti szomorúság az Isten irgalmában vetett reménynyel; ez helyes és dicséretre méltó. A másik világ a szomorúsága. Ez a földi érzületbõl származik; ez a mulandó jónak elvesztése, vagy a kelletlenûl viselt ideigvaló rosz fölötti szomorúság, mely az igaz erényességben való elõmenetelre nézve igen káros.
Péld 15,14
Mások szerint: belátást.
Péld 15,14
A bolond szája és szive bolondsággal táplálkozik.
Péld 15,15
A nélkülözés által, melyet szenvednie kell, a szegénynek minden napja keserû ugyan, de a nyugodt kedély, melylyel bir, mivel erényes és istenfélõ, kárpótlást ad neki a nagy vendégségért.
Péld 15,16
A héber szerint …mint a nagy kincs nyugtalansággal.
Péld 15,19
a rest mindenütt töviseket lát, és semmihez sem fog.
Péld 15,20
és megszomorítja magaviselete által.
Péld 15,21
a bolondság és vétek tévutain gyönyörködik a bolond, de az igaz megmarad az egyenes uton, és azon van öröme.
Péld 15,23
Mindenki örûl, ha véleményét és tanácsát közölheti, de a mit felel, nem alkalmas mindig a körûlményekhez; a maga idejében és a fenforgó körülményekhez alkalmazott beszéd mindig legjobb.
Péld 15,24
a mennyeiekhez.
Péld 15,25
az özvegy vagyonát biztosítja. Azok a kevélyek, kik azt hiszik, hogy az Isten oltalmát nélkülözhetik; ezek ellenében áll a szegény özvegy, ki vigasztalását és segedelmét csak Istentõl reményli, és azért meg is nyeri.
Péld 15,26
kedves elõtte.
Péld 15,27
ki nyereség után fut.
Péld 15,27
nem hagyja magát megvesztegettetni. E mondat különösen a birákat illeti.
Péld 15,27
az irgalmasság és igazság cselekedetei által. E szavak: „az irgalmasság… gonosztól.“ nincsenek meg a héberben.
Péld 15,28
az igaz, gondolattal és szóval engedelmes a törvénynek; az istentelen engedetlenségében gonoszt gondol és mond. A héber szerint: az igaz elméje meggondolja, mit szóljon; az istentelenek stb.
Péld 15,30
a nyájas szemek.
Péld 15,30
mások szerint: a jó hír, jó tudósitás.
Péld 15,31
az üdvös intések.
Péld 15,31
bölcs az, és mindig bölcsebb lesz.
Péld 15,32
Mások szerint: ura szivének; hajlamain, kivánságain üdvös erõszakot tehet.
Péld 15,33
fegyelemiskolája.
Péld 15,33
mint a kevélység a bukás elõtt (Naz. Gerg.).
Péld 16
Péld 16,1
Az ember tervezhet, de Isten igazgatja a nyelvet és cselekedetet. Ember tervez, Isten végez. Igen hibásan következtette ezen vers szavaiból az eretnek Pelagius, hogy jócselekedeteinknek nem kezdete, hanem csak kivitele függ Isten kegyelmétõl; mert itt a kegyelem segélyérõl épen nincs szó, hanem csak figyelmeztetés van az ellentétre, mely az emberek tervei s az Isten intézkedései között gyakran elõfordul.
Péld 16,2
Az emberek utai jelentik a külsõ cselekvényeket. Az ember látja és ismeri a tetteket, de nem látja mindig a szellemet és szándékot, melybõl azok származtak, melyet tökéletesen csak az Isten ismer. Azért az ember gyakran tartja cselekedeteit tisztáknak és jóknak, mialatt azok Isten elõtt nem azok, mert titkos önzésbõl, emberek iránti tekintetbõl stb. származnak. Azért senki ne tartsa magát igaznak, hanem félje az Isten itéletét. Lásd Kor. I. 4,3.4. A héber szerint: tiszták szemei elõtt, de az Úr stb.
Péld 16,3
Ajánld, áldozd föl.
Péld 16,3
jó véget érnek, sikerülnek.
Péld 16,4
önmaga dicsõítésére, hogy tulajdonait kinyilatkoztassa.
Péld 16,4
az itéletnapra. Az istenteleneket is, kikrõl Isten elõre látta, hogy szabadakarattal vétkezni fognak, habár jót tehettek volna, – az Isten úgy teremté, hogy rajtok az õ igazsága kinyilvánittassék. A hébernek szinte az az alapértelme: Isten teremte mindent szándéka szerint, az istentelent is – a gonosz napra. Mások másképen.
Péld 16,5
ha egyik a másiknak segít is. Némelyek szerint: ha nemzedékre nemzedék következik is. Mások másképen. Lásd Péld. 11,20.
Péld 16,5
Isten parancsainak megtartása. Lásd Luk. 10,28.
Péld 16,5
E szavak: „A jó út… áldozattétel“ nincsenek meg a héberben.
Péld 16,6
Hûséggel, igazságossággal. Lásd Ján. 1,14.17.
Péld 16,7
Az Istennek tetszõ erényes élet lecsendesíti az elleneket.
Péld 16,10
Mert Isten képviselõje.
Péld 16,10
Értsd: a mennyiben Istenhez és az õ törvényéhez hû marad. Mások szerint: Az itéletben ne tévedjen stb.
Péld 16,11
az Úr itélete alá esik, tehát igazak legyenek.
Péld 16,11
minden kövét megitéli. A keleti kereskedõk a mérlegköveket közönségesen erszényben övükön magokkal hordozzák. Mások a hébert igy: Nehezék és mérleg az Úr elõtt vannak, minden cselekedetei kövek a zacskóban.
Péld 16,13
igazságos, õszinte.
Péld 16,15
A héber szerint: mint a kései esõvel telt felhõ (mely a termékenységre nézve nélkülözhetlen, és Palesztinában marczius- és aprilisban az aratás elõtt szokott esni). Lásd Móz. V. 11,14. Jób 29,23.
Péld 16,17
az erény igaz utján marad.
Péld 16,19
Némelyek szerint: alacsonyakkal. Mások szerint: alázatosokkal.
Péld 16,20
ki ügyes a beszédben.
Péld 16,20
Az ügyes valamely dolgot jól végezhet; de boldognak csak ugy mondható, ha nem ügyességében, de Istenben bízik.
Péld 16,21
még több gyümölcsöt nyer bölcseségébõl. A héber szerint: neveli a tudományt. Mi egyre megy.
Péld 16,22
a bolondság kutfeje a romlásnak. Mások a hébert igy: a bolondok fegyelme (fenyitéke) balgatagság.
Péld 16,23
a sziv bölcseségébõl ered a bölcs beszéd.
Péld 16,23
A héber szerint: és ajkairól még több tanulság jõ.
Péld 16,24
Mások szerint: nyájas, kellemes.
Péld 16,24
üdûlést szerez a testnek és léleknek.
Péld 16,26
Az éhség munkára kényszerít; a szükség átalán munkássá teszen.
Péld 16,27
az istentelen romlást szerez, készakarva egyenetlenséget szór (28. v.), és szavai, mint az égõ tûz, mely mindenütt rombolva harapódzik.
Péld 16,28
A héber szerint: a fondorkodó (suttogó) szétválasztja a jóbarátokat.
Péld 16,29
Mások szerint: elcsábítja felebarátját.
Péld 16,30
a komoly gondolkozás kifejezése.
Péld 16,30
a ravasz gonoszság kifejezése.
Péld 16,31
Mások szerint: õsz haj.
Péld 16,31
igazak és erényesek nyerik azt.
Péld 16,33
Osztályrészünket (sorsunkat) az Úr osztja nekünk.
Péld 17
Péld 17,1
áldozatok utáni vendégséggel. A fogadott áldozatok bemutatása után vig lakomák tartattak. Lásd Péld. 9,2.
Péld 17,2
a családatya által a balga fiak fölött felügyelõvé rendeltetik. A héber szerint: a gyalázatos fiún.
Péld 17,2
A családatya halála után a vagyont elosztja a testvérek között; vagy: õ is örököl a testvérekkel. E mondat azt tanítja, hogy a bölcseség többet ér, mint a szabadság és gazdagság. Lásd Sirák 10,28.
Péld 17,3
A héber szerint: az olvasztó tégelyben.
Péld 17,3
a szenvedések tüze által. Lásd Sirák 2,5.
Péld 17,4
megteszi, mit a rosz ember tanácsol.
Péld 17,4
melyek megtanítják, mikép csábítson el másokat. Mások a hébert így: Gonosz az, ki enged stb. csalárd az, ki stb.
Péld 17,7
A hazudság, ugymond a pogány bölcs Aristoteles, a rabszolgák bûne. Igen illetlen volt tehát a trónra lépõ görög uralkodók azon esküje, hogy mindig igazat fognak mondani. Azonban ugy látszik, hogy ez eskü a növekedõ erkölcsi romláskor hozatott be Görögországba, miután a görögök régi hajlama a hazudsághoz, minden rendûek és nemüek átalános vétke lett Görögországban.
Péld 17,8
Az ohajtott dolog olyan, mint a drágakõ a kivánó szemei elõtt.
Péld 17,8
hogy óhajtásában meg ne csalódjék. Ezen mondat vonatkozhatik a szintén drága gyöngynek nevezett mennyország utáni óhajtásra is. Ki az Isten országa utáni ohajtást hordja szivében, különös gondja van rá, mindent ugy cselekedni, hogy óhajtásában meg ne csalódjék. Eltérõ ettõl a héber szöveg: Drágakõ az ajándék (a nagyok hajlamának megnyerésére) birtokosának szemeiben; akárhová fordúl, szerencsés.
Péld 17,9
ki a hibákat vagy sérelmeket, melyek rajta vagy máson történtek, befödi, elhallgatja és megbocsátja, a barátságos viszonyt fentartja; de ki a hibákat kifecsegi s nem bocsátja meg, szétszaggatja a baráti frigyet.
Péld 17,11
A héber szerint: lázadása, zendûlése.
Péld 17,11
Isten gonosz angyalt küld büntetésére. Lásd Zsolt. 77,49.
Péld 17,12
Veszélyesebb önmagáról sokat képzelõ bolonddal összejõni, mind fölingerlett vadállattal.
Péld 17,14
ki a vizet mások kárával saját földére vezeti, szomszédaival egyenetlenségbe jõ (Lásd Móz. I. 26,20.). De az ilyen ne hagyja birói itéletre kerûlni a dolgot, mert csak gyalázatot nyerne, hanem jómóddal egyezkedjék a megbántottakkal. Eltérõ ettõl a héber: Mint mikor a vizet eleresztik, olyan a háborgás kezdete (t. i. eleinte csekély). Mielõtt a versengés hevesebb lenne, engedj.
Péld 17,16
A héber szerint: Minek a vételár a bolond kezében? talán hogy bölcseséget vegyen? nincs esze (nincs fogékonysága hozzá).
Péld 17,16
E szavak: „A ki magasra… esik“ nincsenek meg a héberben.
Péld 17,17
A héber szerint: születik a szükségben, azaz, új szeretetben mutatkozik.
Péld 17,18
A héber szerint: a bolond ember mindjárt kezet ad, és kezességet vállal másért. Lásd Péld. 6,1. 11,15.
Péld 17,19
veszekedéseket keres, mert a veszekedésbõl egyenetlenség származik. Mások a hébert igy: a szerencsétlenséget szereti, ki a veszekedést szereti.
Péld 17,19
szája ajtaját (lásd Zsolt. 140,3. Mikeás 7,3.) nagyon föltátja heves, veszekedõ ellenmondással.
Péld 17,20
Mások szerint: álnok.
Péld 17,20
tulajdonképen: a ki nyelvét forgatja, kétértelmüleg, hamisan szól.
Péld 17,21
A héber szerint: nemzõje gyalázatára.
Péld 17,21
nem tekintve a természetes elõszeretetet sem örûl.
Péld 17,23
az igazságtalan biró.
Péld 17,23
melyeket a megvesztegetõ titkon kebelébe rejtett.
Péld 17,24
A bölcs embernek nyugodt tekintete van, a bolondnak tétovázó, egy helyrõl mindig másra járó. Mások a hébert igy: az értelmesnek, a bölcseség, szeme elõtt van (azaz közel), de a bolondok szemei (keresik azt) a föld szélén, (azaz, mindenütt, nagy erõlködéssel, a nélkül, hogy megtalálnák).
Péld 17,26
gonosz dolog.
Péld 17,26
vele méltatlanúl, sértõleg bánni az igazság miatt.
Péld 17,27
Más olvasás szerint a héber: hidegvérû (mérsékletes) az értelmes férfiú.
Péld 17,28
A bölcseségnek annyira jele a beszédben és hallgatásban tartott mérséklet!
Péld 18
Péld 18,1
A héber szerint: kivánatost keres, ki magát elkülönzi (a nagy tömegtõl, a világtól elválakozik); minden bölcseségbe bele elegyedik (minden bölcseségbe beavattatik). Mások másképen.
Péld 18,2
mik az õ balga esze szerint vannak. A héber szerint: A bolond nem gyönyörködik az értelemben, hanem csak szivének kitárásában. (Nem gondol a belátással, csak a maga nézeteit kitálalhassa.)
Péld 18,3
Midõn az istentelen vétket vétekre halmoz, megkeményiti szívét a gonoszságban, megvet minden intést és törvényt, és gyógyíthatlan betegségbe esik, melyet az örök szégyen és gyalázat nyomban követ. Mások a hébert igy: ha jõ a bûn, jõ a megvetés is, és szégyennel a gyalázat.
Péld 18,4
a bölcs férfiú.
Péld 18,5
a törvénytõl és igazságtól.
Péld 18,6
A bolond ajkai versengést szereznek, és szája verekedést támaszt (bolond beszédei a verekedésig fokozzák a versengést).
Péld 18,8
Ha a rágalmazóra vagy titkos vádlóra figyelünk, úgy látszik, õ mindennek jót akar, használni akar neked is, annak is, kirõl beszél; elõtte csak az erény és religio érdeke látszik forogni. Azonban árt neked, a mennyiben másokról rosz véleményt közöl veled; árt önmagának is, mert megsérti a felebaráti szeretetet. A héber szerint: A rágalmazó igéi, mint csemegék, de stb.
Péld 18,8
A félénk, asszonyias emberek rettegnek a munkától, és inségre jutnak. E szavak: „A restet… éheznek“ nincsenek meg a héberben.
Péld 18,9
ki jószága gyümölcsét elharácsolja.
Péld 18,9
a tunyának és tékozlónak egyenlõ sorsa van, az elszegényedés.
Péld 18,10
Az Úr, a mint köztünk nevezve s kijelentve van, hasonló a gyõzhetlen erõsséghez, melyben az igaz menedéket talál ellenségei ellen, és magasra emelkedik, biztosítva megtámadásaiktól. A futás a szabadúlás utáni nagy vágyakozást, és az Isten iránti föltétlen és bizalomteljes megadást fejezi ki.
Péld 18,11
Ellentéte az elõbbinek. Az (istentelen) gazdag nem Istenben bízik, hanem pénzében és jószágában. A héber szerint: és mint erõs kõfal az õ képzeletében.
Péld 18,14
Ha erõs a lélek, az ember minden testi bajt elviselhet; de ha gyenge a lélek, és akármi csekélységre fölfortyan, semmit sem viselhet el, és másokra nézve is kiállhatlan. A héber szerint: de a levert lelket ki emelheti föl?
Péld 18,16
bejutást szerez. Keleten a nagyok elõtt senki sem jelen meg ajándékok nélkül. Lásd Kir. I. 9,7. – Isten elõtt senki sem jelenhet meg, ki utját a szeretet adományai által nem készítette el. Lásd Máté 25,34–46.
Péld 18,17
Ha az igaz ember hibázott, megvallja hibáját, és magát bûnösnek ismeri; azután eljõ barátja, s ez még inkább megvizsgálja s az igaz útra vezeti õt. – Ezt ránk alkalmazva, a keresztény ember ismerje és vallja meg bûneit, azután menjen barátjához, a lelkiatyához, hogy ez õt még jobban megvizsgálja s az igaz útra vezérelje. – A héber szerint: Igaz lehet az elsõ pörösügyében, de jõjön ellenfele és vizsgáltassék meg. E mondat tanulság a biróknak, hogy pörös ügyben azután mondják ki az itéletet, miután mind a két felet kihallgatták.
Péld 18,18
A versengõk, kiket a bírói itélet ki nem elégít, megegyeznek egymás között sors által; a hatalmasok is, kik magok fölött bírót nem ismernek, ezt cselekszik.
Péld 18,19
ha egyesség van a testvérek, a polgárok között, akkor az õ házok, városuk olyan, mint az erõs vár.
Péld 18,19
Jó törvények, szigorú igazságszolgáltatás, bölcs tanács, elzárolják a városokat, s nem engednek oda bejutást az ellenségnek. A héber szerint: az egyenetlenkedõ testvérek makacsabbak az erõs városnál, és az õ versengésök, mint a vár zárai. A legbensõbb barátok sokszor legengesztelhetetlenebb ellenségekké lesznek.
Péld 18,20
Lásd Péld. 12,14. 13,2. Az embernek beszédétõl függ jóléte; becsületben áll vagy megvettetik, szerencsés vagy szerencsétlen, a mint ajka jót vagy roszat beszél.
Péld 18,21
Kik a nyelvet szeretik, örömest beszélnek, beszédeik gyümölcseit, jót vagy roszat, életet vagy halált fognak aratni.
Péld 18,22
hiv segítséget az élet terheinek elviseléséhez s az örök élet megnyeréséhez. A héber szerint: a ki feleséget talál, értsd, jó feleséget.
Péld 18,22
az ártatlan öröm kútfejét nyerte benne.
Péld 18,22
házassági elválás által.
Péld 18,22
ha az asszony bûnbánat nélkül megátalkodik a gonoszban; ellenkezõ esetben keresztény érzületre mutat, neki megbocsátani (sz. Ágost.). E szavak: „A ki jó feleséget üz el… istentelen“ nincsenek meg a héberben.
Péld 18,24
Ki a társaságban igaz szeretetet mutat, sokkal jobb barátunk, mint a testvér, ki ily szeretetet nem tüntet ki. A héber szerint: Némelyiknek sok barátja van saját romlására (mivel a sok közt nehány hûtlen is van); az igaz barát hivebb a testvérnél. Mások másképen.
Péld 19
Péld 19,1
Jobb szegénynek lenni s egyenes lélekkel szólni és cselekedni, mint gazdagság mellett csalárdúl szólni és tenni; mert az egyik bölcs és végre boldog, a másik esztelen és végre szerencsétlen.
Péld 19,2
a kinek nincs tapasztalása, meggondolása, annak nem megy jól dolga.
Péld 19,2
a ki hirtelenkedve, rohanva cselekszik, bûnbe és bajba esik.
Péld 19,3
elejti. A héber szerint: földúlja útját.
Péld 19,3
és zúgolódik Isten ellen, mintha ez volna oka, hogy õ magának bajt szerzett.
Péld 19,6
A héber szerint: az adakozó.
Péld 19,7
Mások a hébert igy: mennyivel inkább messzetávoznak tõle barátai.
Péld 19,8
a ki csak szép szavakra néz, legyen az tanító vagy tanítvány, nem jut semmi eredményhez; de a ki bölcs, csak azt keresi, mi a léleknek valódi hasznot hajt. Megõrzi az igazi okosságot, s e mellett csak jót talál. A héber szerint a 7. és 8. v. …távoznak tõle. Bízik a szavakban (melyekkel õt biztatták), de azok nincsenek ott (mit sem érnek). Ki értelmet szerez, szereti lelkét; ki figyel az okosságra, jót talál.
Péld 19,11
melyet neki okoznak.
Péld 19,12
az oroszlán orditása megrettent a pusztában minden állatot, úgy a király haragja mindazokat, kik körötte vannak.
Péld 19,13
Mások szerint: szerencsétlensége.
Péld 19,14
mert a bölcseséget és erkölcsi elõnyöket, melyek egyedûl boldogítanak, csak Isten adhatja. A LXX. értelmezõk görög fordítása igy van: Az Úr az, ki a férfiúnak hasonérzelmû asszonyt ad. Ezen helybõl következtetik a sz. atyák, hogy a kathol. házastárs hitetlen vagy tévhitû nõvel, úgy viszont kathol. nõ hitetlen vagy tévhitû férfiúval házasságra ne lépjen, mert az ily házasságokban, mint sz. Ambrus mondja, átalános valódi összehangzás és egyetértés nem lehet.
Péld 19,15
a restség elzsibbasztja a tevékenységet, s a tevéketlen lélek inségre jut. A mondat áll földi ugy, mint lelki dolgokra nézve.
Péld 19,16
a törvényt nem veszi figyelembe.
Péld 19,17
a könyörülõ nemcsak hogy az Úrnak kölcsönöz, hanem nagy kamatra kölcsönöz; mert Isten azt, mi a szegényeknek adatik, nemcsak egyszerûen adja vissza, hanem sokszorosan (sz. Bazil).
Péld 19,18
jobbúlása felõl.
Péld 19,19
ki heves a haragban, kárt vall (bûnhödnie kell, hogy megjavúljon); mert ha segíted õt, ismét kell segítened. Ha elengeded neki a büntetést, nem javúl meg, s mindig elnézésedre lesz szüksége.
Péld 19,21
Ember tervez, Isten akarata végez.
Péld 19,22
Jobb a szegény, kinek jó szive van, és ad, a mibõl telik, mint a gazdag, ki igér ugyan, de semmit sem ad. A héber szerint: az embert kedvessé teszi jósága, jobb stb. Mások másképen.
Péld 19,23
semmi vétekbe nem esik az istenfélõ.
Péld 19,24
a rest alig vesz magának idõt és fáradságot az evésre, hanem összedugja kezét hóna alá. A héber szerint: a rest leereszti kezét a tálba, és alig viszi ki abból szájához.
Péld 19,25
Az elvetemûlt istentelen (a héber szerint: gúnyoló, vallásgúnyoló) nem javúl meg a büntetés által, de más, kevésbbé gonosz bolond, amaz istentelen büntetése által figyelmeztetve lévén a rá várakozó bajra, megjobbúlhat.
Péld 19,25
az értelmes ember intelem, dorgálás, fenyíték által megjobbúl.
Péld 19,26
A héber szerint: oly fiú, ki szégyent és gyalázatot szerez. Mások másképen.
Péld 19,27
A héber szerint: szûnj meg, fiam, oly tanitást hallgatni, mely téged a bölcseség igéitõl eltávolít.
Péld 19,28
gúnyt ûz abból.
Péld 19,28
iszsza a vétket, mint a vizet (Jób 15,16.), különösen a hamis tanú, ki lelkiismeretlenül hazudságot és rágalmat szól felebarátja romlására.
Péld 20
Péld 20,1
A részegség bujaságra ingerel, az érzékiség föllázadására, czivódásra és veszekedésre. (Lásd Péld. 23,31.32. Efez. 5,18.). A héber szerint: A bor csúfolóvá teszen, a részegítõ ital háborgóvá, ki attól megtántorodik, bölcs nem leszen.
Péld 20,2
önélete ellen, veszélynek tévén ki azt.
Péld 20,3
A héber szerint: de a bolond mind könnyen veszekszik. Mások másképen.
Péld 20,4
Mások: a tél miatt. Palesztinában a szántás és vetés ridegebb évszakba esik.
Péld 20,4
A héber szerint: keresne aratáskor, de semmit sem talál. Mások másképen.
Péld 20,5
Az emberi sziv, terveiben és szándékaiban átvizsgálhatlan, mint a mély viz; de a bölcs, kinek emberismerete van, az ember belsejébe is betekint, s a legtitkosabbat is napfényre hozza.
Péld 20,6
kegyesnek.
Péld 20,6
Sokakat dicsérnek jóságok miatt, de vannak-e olyanok is, kik adott igéreteikhez hívek maradnak, kik valóban tettleg is, nem csak szóval jóságosak, vagy kik a szükségben hív segitõk? Mások így értelmezik: Sok ember neveztetik jótevõnek, és valóban az is; de kevesen vannak, kik az Isten minden törvényét hiven teljesítik.
Péld 20,8
Az oly királytól, ki erõs kézzel tartván uralkodása gyeplõit, a roszat, bármily alakban mutatkozzék, kérlelhetlenûl bünteti, uralkodásának és a jónak ellenségei iránt semmi veszélyes engedékenységet nem mutat… annyira tartanak, hogy csupán tekintete is eltávolítja a gonoszt; országa erõsen fog állani. Bár napjainkban minden fejedelem és elõljáró igazán ülne a törvényes itélet trónján, s veszélyes engedmények által ne adna maga fegyvert uralma s a jó, igaz és szent ügy elleneinek kezébe önmaga ellen!
Péld 20,11
a gyermek hajlamai elárulják a leendõ férfiút.
Péld 20,12
tehát az Isten lát és hall mindent, és elõtte senki sem rejtezhetik el. Lásd Zsolt. 93,9.
Péld 20,14
E mondat a vásárlásban szokásos kétszinûséget rójja meg. Míg valaki alkuszik, gyalázza az árút; miután megvette s azzal elmegy, dicsekszik olcsó vételével.
Péld 20,16
Ismét intelem a kezességben óvakodásra, mint elõbb 6,1–6. 11,15. 17,18. Az idegenek alatt átalán azok értendõk, kikért valaki kezességet vállal.
Péld 20,17
A hazudsággal és csalárdsággal szerzett kenyér eleinte jól esik, de késõbb roszúl fog esni. Mások a hazudság kenyere alatt a bujálkodást és átalán az élet tiltott örömeit értik.
Péld 20,18
Mások szerint: meggondolva; mások szerint: elõrelátással.
Péld 20,19
a ki fecsegõ vagy hizelgõ.
Péld 20,19
A héber szerint: ki a titkot elárúlja, rágalmazásban jár, azzal, kinek ajkai tátva állanak, ne tarts.
Péld 20,20
azt a szerencse elhagyja a legnagyobb szükségben (a halálküzdésben is). A fény a szerencse jelképe. Lásd Jób 18,6.
Péld 20,21
a vagyon, mely mohó kapzsisággal és fukarsággal szereztetett.
Péld 20,21
ismét hamar elenyészik.
Péld 20,24
Az Úr intézi az ember sorsát, de egy ember sem foghatja meg ez intézkedést. Csak majd a síron túl fog kinyilvánúlni Isten bölcs szeretete. „A mi itt éj, ott világ lesz, s az isteni értelem akkor lesz megfoghatóvá, ha megdicsõittetem.“ Mások így értelmezik: egyedûl Isten vezérelheti az embert az üdv útján minden akadályon keresztûl. Az ember nem ismeri ez utat, és Isten segélye nélkül mindig eltéveszti. Lásd Jerem. 10,23. Tób. 4,20. Zsolt. 36,23.
Péld 20,25
õket üldözni, megrablani (Zsolt. 13,4. 34,25. Habak. 1,13. 3,14.).
Péld 20,25
Azután azt fogadmányokkal jóvá tenni, azaz, Istennek a rablott jószágból áldozatot igérni. A héber így is adható: Romlás az embernek a szentet elhamarkodni, (fogadást elhirtelenkedve, meggondolás nélkül tenni [Bir. 11.], és csak a fogadás után gondolkodni arról: jó volt-e az? s miképp lehetne attól ismét megmenekedni?).
Péld 20,26
elûzi, elkülönzi. A héber szerint: megszórja.
Péld 20,26
Diadalmaskodik hatalommal gonoszságuk fölött. Lásd 8. v. A héber szerint: rájok hengeriti a kereket (a nyomtató szekeret), kiírtja õket kérlelhetlenül. Lásd Birák. 8,7.16. Kir. II. 12,13.
Péld 20,27
Lásd Móz. I. 2,7.
Péld 20,27
a szivet, a mi átalán az emberben vagyon. Lásd Kor. I. 2,11.
Péld 20,28
Mások szerint: hûség. Péld. 3,3. Mások szerint: Jámbornak és igaznak lenni, az õrzi stb.
Péld 20,28
Mások szerint: jámborsággal.
Péld 20,30
érzékeny testi büntetés.
Péld 21
Péld 21,4
Az istentelenek szerencséje stb. Lásd Péld. 20,20.
Péld 21,5
a szorgalmas ember tervei és tevékenysége azok kivitelében.
Péld 21,6
csalárdság által jártában keltében.
Péld 21,6
hiú esztelen reményeket táplál, mert az ily kincseken nincs áldás (Péld. 20,21.). A héber szerint: elenyészõ párát szerez.
Péld 21,7
jólétökbõl veszedelembe esnek.
Péld 21,8
a ki visszás érzelmekkel bír, helytelenûl cselekszik, de ki tiszta szivû, az jól is cselekszik. A héber szerint: Elfordult útja (cselekvésmódja a férfiúnak) ki bûnnel van terhelve, de az ártatlan egyenes az õ cselekvésében.
Péld 21,9
a nyilt födelen, kitéve minden idõváltozásnak.
Péld 21,9
ugyanazon házban még vele lakni.
Péld 21,10
felebarátjának ártani kiván.
Péld 21,10
A héber szerint: még barátján sem könyörûl.
Péld 21,11
A héber szerint: és ha a bölcs megintetik, eszes leend.
Péld 21,12
az igaz, ösztönöztetve a szeretettõl, arról gondolkodik: mikép hozhatná az istentelen házát jó útra. A héber szerint: az igaz gondolkodik az istentelen házáról (intõ példát vesz róla), mint rohannak veszélybe az istentelenek. Mások másképen.
Péld 21,14
és az ajándék, melyet a haragosnak titkon keblébe rejtünk, eloltja stb. Lásd Kir. I. 25,35.
Péld 21,16
a pokoli szörnyek. Lásd Jób 26,5. és a jegyzetet.
Péld 21,17
jó ételeket, mások szerint: keneteket.
Péld 21,18
az igaz megszabadíttatik, a szorongatástól, s helyette az istentelennek kell szenvednie, ki azt gonoszsága által megérdemlette. Igy tesz gyakorta fordítást az isteni gondviselés; a jámbor, kit meg akartak buktatni, megmenekûl, és a gonosz beesik a verembe, melyet másoknak ásott.
Péld 21,20
a bölcs gazdálkodik, van termény- és olajkészlete lakásán; az esztelen tékozol.
Péld 21,22
a bölcseség erõsebb mint a testi erõ; azért a háborúban többet ér a jó tanács, jó terv, mint a fegyveres csapatok. Lásd Préd. 7,20. Bölcs. 6,1.
Péld 21,23
mert a kinek beszéde hatalmában van, elejét veszi a czivódásnak, ellenségeskedésnek, irigységnek stb.
Péld 21,24
A héber szerint: csúfolónak.
Péld 21,24
ki haragjának tüzében cselekszik.
Péld 21,25
a rest óhajt valamit nyerni, de nem juthat hozzá, mert csak az óhajtásnál marad, s nem igyekszik a kivántakat elérni.
Péld 21,26
a rest nem gyõz eléggé kivánni, az igaz nem tud eléggé adakozó lenni; ez minden adakozása mellett is bõvelkedni fog, mig amaz szegénységben marad. A héber szerint: minden nap óhajt a kivánság, az igaz pedig ad és nem tartóztat vissza. Értelme: a fukar nem gyõz eleget kivánni, az adakozó nem gyõz eleget adni.
Péld 21,27
Vesd össze: Móz. V. 23,18. Máté 27,6.
Péld 21,28
ellenben a férfiú, ki a törvénynek engedelmeskedve, igazat szól, beszéde által mindig gyõzedelmet nyer az ártatlanság javára, s a gonoszság büntetésére. Némelyek a hébert igy …mindörökké szól.
Péld 21,29
az istentelen nem szégyenli magát, hanem megátalkodik a gonoszban; az igaz, ha elesik, beveszi a tanítást, és megjobbúl.
Péld 21,30
melyeknél fogva valaki Isten rendelései ellen tehetne. Mások szerint: olyan mint az Úré.
Péld 22
Péld 22,1
a szives fogadtatás, közszeretet. Az az igazi jónév, mely a valódi erényen alapszik; ez a jó hirnév minden gazdagságnak eléje teendõ. De mégis cselekedeteinél a bölcs nem néz a hirnévre s az emberek kedvezéseire, inkább fél ettõl, a mennyiben ha részesûl benne, az által veszélybe jõ, hogy a legfõbb jót, az alázatosságot elveszti. Ha megtörténik is, hogy kötelességei hû teljesítéseért az emberek roszallását és szidalmait vonja magára, õ tud mind a rosz, mind a jó hírben Istennek szolgálni, az apostol tanítása szerint (Kor. II. 6,8.), miután gyakorta lehetetlen, Istennek szolgálni s egyszersmind az embereknek tetszeni (Galat. 1,10.).
Péld 22,2
a világon.
Péld 22,2
A gazdag és szegény, ugymond sz. Ágoston, ellentétben látszanak lenni egymással, pedig egyik a másikra szorúl. A gazdag a szegényért alkottatott, a szegény a gazdagért.
Péld 22,3
Mások szerint: a szerencsétlenséget.
Péld 22,3
és kikerûli.
Péld 22,4
a szerénység, alázatosság alapja a vallásosságnak, s az embernek megszerez minden lelki jót és az örök életet.
Péld 22,5
A héber szerint: tövisek és tõrök.
Péld 22,5
Az istentelen útja tele van fegyverekkel és kardokkal; elõször, a mennyiben csak arra törekszik, hogy felebarátjának szóval és tettel ártson; azután, a mennyiben gonosz élete a szenvedések kútfeje rája nézve. A ki lelki üdvérõl komolyan gondolkozik, igen õrizkedik oly út választásától, mely romlásra vezet.
Péld 22,6
A mit ifjúságban megszokott, vénségben sem hagyja el.
Péld 22,8
az Isten haragjának vesszeje, melyet magának készít.
Péld 22,9
a ki megvesztegetni mer. E mondat: „Gyõzedelmet… elfoglalja,“ nincs meg a héberben.
Péld 22,11
az igazlelkûség és ékesszólás megszerzik a királyok kegyét.
Péld 22,12
megõrzik tévedéstõl a bölcset.
Péld 22,12
az istentelenek érzülete és beszéde felforgattatik.
Péld 22,13
A rest veszélyeket és nehézségeket lát ott is, hol azok nincsenek. A lelki életben is nehézségeket gyanít a rest, hol nincsenek; fél, hol nincs mitõl félni. Az imádság, böjtölés, a rosz hajlamok legyõzése, a kedvencz hibák és szokásos bûnök kiirtása, mind oly dolgok, melyeket a rest, emberi erõt haladó cselekedeteknek tart, melyek pedig azokra nézve, kik az isteni kegyelem segítségével együtt mûködnek, könnyûk, mint ezt sok más ember példája bizonyítja, kik azokat gyakorolták és még gyakorolják. Ezek és azok megtehették, miért nem te is? Mondá sz. Ágoston, miután komolyan Istenhez tért.
Péld 22,14
A kéjhölgyé (Lásd Péld. 2,16.), az õ beszédei hizelgései csábeszközei.
Péld 22,14
Egyik bûn gyakran büntetése a másiknak; mert egyik bûn a másikat vonja maga után. Lásd Rom. 1,24.
Péld 22,16
Mások a hébert így: Lenyomják a szegényt, hogy azáltal gazdaggá tétessék; adnak a gazdagnak, hogy szûkölködjék. – A szegény elnyomatása sokszor arra szolgál, hogy nagyobb tevékenységre ösztönöztessék, s ez által gazdaggá tétessék; ellenben a gazdag sokszor elszegényûl, ha gazdagsága szaporodván, az által tobzódásra és tékozlásra csábíttatik.
Péld 22,17
Itt kezdõdik Salamon példabeszédei régibb gyüjteményének második szakasza. Lásd a bevezetést.
Péld 22,20
azaz, sokféleképen.
Péld 22,20
Mások szerint: tanácsokban, tervekben.
Péld 22,21
kik téged az én iskolámba küldöttek. Vagy: hogy felelhess azoknak, kik hozzád küldenek, neked kérdéseket tesznek, tõled tanácsot kérnek.
Péld 22,22
a törvényben, vagy, adás-vevésben, mert a kapuban tartatott a törvényszék és vásár.
Péld 22,23
ugyanazon roszszal fogja büntetni, melyet õk a szegénynek tettek. A héber szerint: és megfosztja azokat, kik annak lelkét megfosztották.
Péld 22,25
hogy a vétkezés veszélyébe ne essél; mert a haragossal könnyen veszekedésre kerûl a dolog.
Péld 22,26
könnyelmûen.
Péld 22,26
Lásd Péld. 20,16.
Péld 22,27
mert miért lennél esztelen, kitenni magadat szegénylétedre azon veszélynek, hogy legszükségesebb vagyonodat kényszerûlj zálogba adni. A héber szerint: miért hagynád elvenni ágyadat magad alól.
Péld 22,28
Ne mozdítsd el a határköveket (Móz. V. 19,14. 27,17. Jób 24,2.). A hit és erkölcs dolgában tartsd magadat ahhoz, mit az egyház atyái és tanítói tanítottak és tanítanak.
Péld 22,29
királyi szolgálatba fog lépni.
Péld 23
Péld 23,1
A finom ételek által ne hagyd magadat mértéketlenségre ragadtatni. Vigyázz minden szóra és kérdésre, mely hozzád intéztetik. Gondold meg jól, hogy fejedelem elõtt ülsz.
Péld 23,2
tégy magadon erõszakot; gondold meg, kés van torkodon, életveszélyben vagy.
Péld 23,2
A héber szerint: Kést tehetsz torkodba a mohó vágy által (ha étvágyadat nem tudod mérsékleni).
Péld 23,3
Ne vágyakozzál nagyon a hatalmasok csemegéire, mert azok csalfák és veszélyesek, mivel mértéketlenné és beteggé tesznek.
Péld 23,5
Ne törekedjél oly javak után, melyeket el nem nyerhetsz; ha azok után futsz, elszállanak tõled sasszárnyakon. Elégedjél meg sorsoddal és azzal, mit elérhetsz; ha többet akarsz, hiába törekszel.
Péld 23,6
egyszersmind fukarral; a héber szerint: kinek gonosz szeme van (szádban a falatot megszámlálja, számlálva adja).
Péld 23,7
Mint a jelmagyarázó, ki a jövendõt nem tudja, még is úgy beszél, mintha tudná, olyan az ilyen irigy, ki téged vendégûl hívott; mindig mondja: egyél, igyál jó izûen! pedig nem érez úgy. Némelyek szerint: Mint a jelmagyarázó oly dolgokról beszél, melyeket nem tud, jövendõ éhségrõl, szûk idõkrõl: az irigy is ilyféle jóslatokkal foglalkozik asztalánál, és azért a megevõ falatot is sajnálja tõled, ha mindjárt barátságosan biztat is. Mások a hébert igy: Mert mialatt lelkében számít (a lakoma költségeit számítja), mondja ugyan neked: Egyél, igyál stb. Mások másképen.
Péld 23,8
A mit megeszel sem válik egészségedre, mert drágán kell azt megfizetned, s így hálád és udvariasságod is kárba esik.
Péld 23,9
kik az isteni bölcseséget makacsúl megvetik.
Péld 23,10
Ne bántsd a szegények birtokát. A héber szerint: Ne mozdítsd el a régi határokat.
Péld 23,11
tulajdonképen ártatlanságuk megboszúlója, megváltójok. A megöltnek legközelebbi rokona a törvény szerint (Móz. IV. 35,19.) köteles volt érte boszút állani.
Péld 23,11
maga, az Isten.
Péld 23,13
mint némely elfogúlt szülõk hiszik, kik nem akarják testileg megfenyíteni gyermekeiket, félvén, nehogy azok egészségének ártsanak.
Péld 23,14
a haláltól és kárhozattól.
Péld 23,16
legbelsõbb részeim.
Péld 23,16
a szavak sokszor vétetnek cselekedetek helyett.
Péld 23,17
Ne utánozd a bûnösök cselekedeteit azért, hogy, ha tán szerencséseknek látszanak, te is oly szerencsés légy, mint õk, hanem maradj meg az Úr félelmében híven a hithez és erényhez.
Péld 23,18
akkor halálodban reményed lesz (az örök jutalomhoz).
Péld 23,20
kik összehordják étkeiket, hogy együtt lakmározzanak. Az õskorban ételeket hordtak össze a közvendégségre; most pénzt adnak össze, bár néholnéhol még a régi szokás dívik. A héber szerint: Ne légy a borivókkal, se azokkal, kik testöket eltékozolják (kicsapongások által tönkre teszik).
Péld 23,21
elszegényednek, és elvesztik testi erejöket.
Péld 23,21
a testi ellankadás, mely a részegség és tobzódás után következik.
Péld 23,23
vedd meg.
Péld 23,23
Szerezd meg az igaz bölcseséget, azon úton, melyen megnyerhetõ, és ne cseréld föl soha bolondsággal.
Péld 23,25
hûségeden és jámborságodon.
Péld 23,26
add a bölcseségnek.
Péld 23,27
Lásd Péld. 22,14. A keleti vízvermek, melyekben az esõvíz föntartatik, tágas, mély gödrök, melyek fölül oly szûk nyilásba futnak össze, hogy kõvel befödhetõk (Móz. I. 29,10. Móz. II. 21,33.). A viztartók ez alakjánál fogva, majdnem lehetetlen, mások segélye nélkül kiszabadúlni, ha valaki oly szerencsétlenûl járt, hogy beléjök esett. Hasonló szerencsétlenségbe esik, ki magát a kéjhölgytõl elragadtatni engedi, nehezen, vagy épen nem fog tõle elszakadhatni, s olybá vehetõ, mintha elveszett volna.
Péld 23,29
A héber szerint: kinek fájdalom?
Péld 23,29
A héber szerint: kinek van búbánata? Mások másképen.
Péld 23,30
A héber szerint: mulatoznak, és összejõnek fûszeres bor iddogálására? Mások másképen.
Péld 23,33
A részegséggel jár a bujaság.
Péld 23,34
Mint a hajóban alvó ember a szelektõl és haboktól ide s tova vitetik, a nélkül, hogy észrevenné, a részeg úgy hányatik szerte szabaddá lett indúlataitól. És mint a kormányos, ki aludtában a kormányt kiejtvén, a hajót szirteknek és zátonyoknak veti martalékúl, úgy tántorog a részeg ember, ki eszét elvesztette, és ezerféle veszélybe jut, melyekben jószágát és életét is elvesztheti. Azért mondhatjuk röviden: hogy a részegség bûne hajótörése az egészségnek és életnek, tisztaságnak és erénynek.
Péld 23,35
A héber szerint: taszigáltak engem, de én nem érzettem. A részeg ember gúny és gyalázat tárgya mindenek elõtt, de õ érzéketlen, mint a darabfa.
Péld 23,35
A héber szerint: ha fölébredek, ismét megkeresem azt (a bort). E szavak jellemzik a részegeskedõ javíthatlanságát.
Péld 24
Péld 24,3
Lásd Péld. 14,1.
Péld 24,7
a törvénykezés helyén.
Péld 24,8
Mások a hébert igy: ki szándékosan tesz roszat, cselszövõnek neveztetik. Mások másképen.
Péld 24,9
Mások szerint: A bolond fortélya a bûn (okossága a vétkezésben áll).
Péld 24,9
A héber szerint: csúfoló.
Péld 24,10
még gyengébb és ügyefogyottabb leszesz a baleset elviselésére. Bátorság és bizalom az Istenben, megsegít mindent elviselni. Zsolt. 26,14.
Péld 24,11
Intés a biráknak. Szabadítsd meg az ártatlanúl elnyomottakat. E mondat a lelkileg szerencsétlenekre is alkalmazható, kiken különösen kell könyörûlnünk, hogy õket a veszélybõl kiragadjuk.
Péld 24,12
Vajjon erõdtõl valóban nem telik-e, ezen vagy ama szerencsétlent megszabadíthatni?
Péld 24,12
Mások a hébert igy: Ha azt mondanád: nem tudtuk azt (hogy felebarátunk veszélyben volt, vagy hogy miképen kellett volna õt megszabadítanunk); ki a sziveket vizsgálja, nem érti-e (vajon igazat mondasz-e)? ki lelkedet õrzi, õ ne tudná-e, s nem fizetne az embernek tettei szerint?
Péld 24,15
Ne nézd rosz szemmel az igaz cselekedeteit, hogy benne vétket találj; és ne gátold szerencséjét. Okát adja a következõ vers.
Péld 24,16
mert hibázni, emberi dolog, és az igaz is többször esik el; de az igaz nem marad meg bûnében, hanem abból esete után fölkel, és a bûn, mely nála betér, csak átmenõ idegen, s nem állandó lakos (Ar. sz. Ján. Ágost. nagy sz. Gerg.). Továbbá csak csekélyebb áthágások azok, melyeket az igaz, emberi gyarlóságból elkövet, melyek az õ lelkének életét, a hitet és szeretetet, s az ezen alapúló megigazúlást nem rabolják el (Béda). Máskép van az istentelennel. Ez a gonoszságba rohan, a nélkül, hogy magát abból kiszabadítaná; mert a vétkezés megszokása által, úgymond sz. Ágoston, saját romjai alá temettetik.
Péld 24,18
a haragot rád fordítsa.
Péld 24,19
látszólagos szerencséjök miatt.
Péld 24,21
Tiszteld az Istent és a királyt, kinek, mint Isten földi helytartójának, lelkiismeretért tartozol engedelmességgel (Rom. 13,5.), és kerûld azok társaságát, kik errõl roszat beszélnek. A héber szerint: királyt, és pártütõkhöz ne vegyûlj.
Péld 24,22
az Istentõl és királytól.
Péld 24,23
fölirat a következõ (23–24. v.) mondatokhoz.
Péld 24,23
annak hatalmára, gazdagságára, nemességére.
Péld 24,26
olyan jele a barátságnak, mint a csók.
Péld 24,27
szépítsed. Gondolkodjál elõször élelmedrõl, s azután a kényelemrõl és diszítésrõl.
Péld 24,32
A rest ember élete tele van a földi kivánságok és bûnök csalánaival és töviseivel, melyek a lelket szurdalják. A fegyelem kõfala, mely körötte épitve volt, egészen beomlott. A bölcs látva e nyomorú állapotot, minden erejébõl azon van, hogy magát tökéletesítse.
Péld 24,34
Lásd Péld. 6,11.
Péld 25
Péld 25,1
Ezekiás alatt több tudós és bölcs férfiú élt (Kir. IV. 18,26.). Valószinûleg ezek szerkesztették az ország évkönyveibõl (lásd Péld. 1. 1-sõ jegyz.) Salamon példabeszédeinek további gyüjteményét, s a régiebbekhez csatolták.
Péld 25,2
Isten nagysága az õ igéjének titkaiban és végzeteinek rejtett voltában; a király nagysága pedig az Isten igéinek és végzeteinek helyes vizsgálatában és ismeretében vagyon. A királyok politikájának czélja tehát Isten akaratjának lehetõ legjobb vizsgálata és teljesítése legyen.
Péld 25,3
a királyok Isten képviselõi a földön. Valamint Isten végzései átvizsgálhatlanok, úgy a király abban is képmása Istennek, hogy bölcs terveit titokban tartja.
Péld 25,5
Jót, üdvöst és állandó szerencsét a nép és ország csak akkor várhat a fejedelemtõl, ha ez lelkiismeretes, hû tanácsadóktól van körûlvéve.
Péld 25,6
Ne fontoskodjál a királyok elõtt, és ne vadászsz magas méltóságokat; mert még annál nagyobb megalázás érhet. A méltóság egyszersmind teher, és sokszor nagy veszélylyel jár.
Péld 25,7
Lásd Luk. 14,10. A szerény fölemeltetik, a tolakodó vakmerõ illetõ korlátai közé utasíttatik.
Péld 25,8
Ne kezdj pört elhamarkodva, és tulajdon szemeidnek se higyj; mert igen nehéz a másnak okozott kárt jóvátenni. Mások igy fordítják és kötik össze a hébert …fejedelem elõtt, ki után szemeid (tolakodva) néztek. 8. v. Ne indúlj hirtelen versengésre, nehogy azt kelljen végre mondanod: Mit tegyek most? miután más meggyalázott. Mások másképen.
Péld 25,10
Ha pöröd van felebarátoddal, végezd el vele a dolgot, és hagyd abba. Ne jelentsd ki azt idegennek. Ez által csak megbékûlt felebarátod megrovását és roszallását vonnád magadra. Mások a hébert így: Végezd el pörödet felebarátoddal, de ne nyilatkoztasd ki az õ titkát, hogy téged ne szidalmazzon, ki azt hallja, s a gyalázat tõled soha ne távozzék. – Ha pöröd van egykori barátoddal, ne árúld el titkát, melyet azelõtt rádbízott. Az ily árulás örökös szégyenfolt lenne rajtad.
Péld 25,10
a kinek baráti és pártfogói vannak, kimélve itéltetik meg. E szavak: „A kedvesség… ne legyen“ nincsenek meg a héberben.
Péld 25,11
Mások szerint: csészében vagy kosárban, azaz, oly szépen összeillõ.
Péld 25,12
épen úgy ékesíti õt. A héber szerint: Arany gyürû, és igen finom arany ékszer a bölcs feddése a tanulékony fülnek.
Péld 25,13
Libanon havas ormai fõleg a körötte fekvõ tájat ellátják hóval, melylyel nyárban az italokat hûsítik.
Péld 25,15
Mások szerint: szelidség.
Péld 25,16
Minden örömet bölcsen és mértékletesen kell élvezni.
Péld 25,17
barátodat igen gyakran ne látogasd.
Péld 25,20
épen oly kellemetlen.
Péld 25,20
mely az eczettel fölfortyan, és kellemetlen szagot fejleszt. Szomorúnak vig dalokat énekelni, ép oly kevéssé illõ, mint eczetet salétromra önteni.
Péld 25,20
„Mint moly… szivének“ nincs meg a héberben.
Péld 25,22
Õt szégyenítve megpirítod, fölhevíted, szeretetre gyulasztod (sz. Ágost.). Lásd Rom. 12,20.
Péld 25,23
Ha a rágalmazót örömest nem hallgatnák, akkor õ hallgatna. A héber szerint: Az éjszaki szél esõt hoz, és a rágalmazó nyelv szomorú képet.
Péld 25,26
A mily szomorú látvány egy fölzavart forrás, oly leverõ látvány az igaz, ki az istentelen szemei elõtt bajba esik; de legnagyobb szerencsétlenség a bûn.
Péld 25,27
A méz kedves izû; de ki abból sokat eszik, roszúl lesz. Az isteni dolgok ismeretére törekedni jó: de tovább hatni akarni, mint korlátolt elménknek szabad, hiú kiváncsiságból a Mindenható fölségébe hatni akarni, káros; mert ez a legnagyobb s legvakmerõbb tévelyekbe taszít. A héber szerint: Sok mézet enni, nem jó; és a ki nehéz dolgokat vizsgál, ez nehezére lesz. Mások másképen.
Péld 25,28
A héber szerint: ki nem fékezi indulatát, ezer veszélynek van kitéve, s a bûn ingerei által könnyen megejtetik.
Péld 26
Péld 26,2
érdemetlenûl.
Péld 26,2
igaztalan átkok nem maradnak az ártatlan fölött, hanem levegõbe szállnak, mint a madár ide s tova röpked.
Péld 26,4
Ne felelj neki, ne bánjál vele oly istentelenül, durván, mint õ beszél és cselekszik.
Péld 26,5
mint bolondsága kivánja az õ tanítására és feddésére.
Péld 26,6
ki ügyeit bolondra, gonoszra bízza, az által nem jut czélhoz, és sok méltatlanságot kell szenvednie.
Péld 26,7
A mily kevéssé használnak a sántának lábszárai, oly kevéssé a bolondnak a bölcs mondatok, melyeket õ csak szájában hord, de cselekedettel nem teljesít.
Péld 26,8
Bolondnak tisztességet tenni, oly hasztalan és esztelen dolog, mint Merkur szobrához követ vetni. Merkur, a pogány bálvány, az útazók védõjének tartatott, azért emeltek tiszteletére az útfeleken szobrokat. Minden utas, ki ily szobor mellett elment, hogy e bálvány isten kegyét megnyerje, egy követ vetett ahhoz, mi által ily szobrok mellett lassankint igen nagy halom kõ gyült össze. – A héber szerint: Mint egy erszény drágakõ a kõrakáson, olyan a bolondnak tett tisztesség. Némelyek szerint: Mint a ki drágakövet becstelen kövek közé foglal, úgy a ki tisztességet tesz a bolondnak. Mások másképen.
Péld 26,9
A részeg nem érzi, midõn kezében a tövis kigyûlik; úgy nem érzi a bolond a száján forgó jeles és tanulságos mondatoknak jobbúlásra ösztönzõ erejét, hanem megmarad istentelenségében. Mily sok képmutató hordozza száján Krisztus tanítását, olvassa és tanúlmányozza a szentirást, a nélkül, hogy az Isten igéjének erejétõl megrendittetnék, és teljes életjobbúlásra indíttatnék! Némelyek így értelmezik: Mint a részeg, ha tövis akad kezébe, azzal ide s tova járván, másokat is megsebez: úgy él vissza a bolond a bölcs mondásokkal, nem lévén értelme hozzá, azokat használni és alkalmazni. Mások másképen.
Péld 26,10
Valamint pörlekedésnek birói itélet által vége szakad: úgy a harag, ellenségeskedés, háborgás, melyet a bolond támaszt, lecsendesíttetik az által, ha annak szerzõjét hallgatásra kényszerítik. Némelyek igy: A jó mester jól végzi dolgát, de a ki kontárt fogad, annak dolga megrontatik. Mások így: A veszekedõ mindent összezavar; ki bolondot fogad, olyan, mint a ki átmenõket fogad. Mások másképen.
Péld 26,11
A keleti ember szeret hasonlítani minden tisztátalant és roszat a tisztátalan s tõle azért méltán megvetett ebhez. A mohammedánusok most is tisztátalannak tartják az ebet, melynek musulman hajlékába menni tilos, és agyonveretik, ha ruháihoz ér. Az ebek azért szabad ég alatt tartózkodnak, s jószivû emberek adományaiból élnek, vagy a véletlentõl várnak eledelt.
Péld 26,12
Az olyan ember, kinek hibái és hiányai vannak, de azokat tudja és elismeri, közelebb áll a bölcseséghez és erényhez, mint az olyan, ki magát bölcsnek és erényesnek tartja, a nélkül, hogy valóban az volna. Vesd össze: Kor. I. 8,2.
Péld 26,13
Lásd Péld. 22,13.
Péld 26,14
A rest ide s tova hengereg ágyában, és megmarad helyén, mint az ajtó, sarkában; nincs kedve fölkelni.
Péld 26,16
A ki képzelt bölcseségével eltelve, önmagával megelégszik, jobbnak tartja magát, mint együttvéve sok értelmes ember.
Péld 26,17
A ki hivatlanúl avatkozik más pörlekedésébe, nemcsak hálát nem nyer, hanem méltatlansággal is fog illettetni a versengõktõl.
Péld 26,19
embertársának.
Péld 26,19
Mint a ki rejtekbõl halálos lövéseket tesz, olyan az, ki titkon árt embertársának, és azt színli, hogy szándéka jó volt; az ilyen sokkal veszélyesebb a nyilt ellenségnél, kitõl az ember magát védheti. A héber szerint: Mint a bolond, ki tüzes nyilakat és halálos szereket lövell, olyan az, ki barátját megszomorítja, és azt mondja: Csak tréfáltam! – Értelme: A bolond, ki nyilakkal ide s tova lövöldöz, ha rosz szándéka nincs is, öl: úgy az ember tréfából is árthat felebarátjának. Tehát nem csak a szándékra, hanem a cselekedet következményeire is kell ügyelni.
Péld 26,22
Lásd Péld. 18,8.
Péld 26,23
A héber szerint: olyanok a tüzes ajkak (forró baráti biztosítások) rosz sziv mellett.
Péld 26,24
A héber szerint: Ajakival tetteti magát az ellenség, és szivében álnokságot forral.
Péld 26,25
azaz: sok.
Péld 26,26
A képmutató szép szavakba, üdvözlésekbe stb. burkolja gyülöletét; de a törvényszéken ártalmadra tör, s az által árúlja el gonoszságát. A héber szerint: Képmutatással (mások szerint: szives üdvözléssel) eltakartatik a gyülölség, de a népgyülekezetben kinyilvánúl a gonoszság.
Péld 26,27
Lásd Préd. 10,8. Zsolt. 7,16.17. Sirák 27,28.29.
Péld 26,28
kétszinû.
Péld 26,28
A héber szerint: Az álnok nyelv, gyülöli azokat, kik megtörni akarják.
Péld 26,28
hizelgõ, kétszinû.
Péld 27
Péld 27,1
Lásd Jakab 4,13. s követk.
Péld 27,3
Kiállhatlan a bolond, haragja kitörésében, mert nem lehet lecsillapítani. Mások a harag által a búskomor zúgolodó kedélyt értik.
Péld 27,4
az ily bolondnak.
Péld 27,4
A héber szerint: Kegyetlenség a düh, és áradás (mások szerint: förgeteg) a harag; és ki állhat meg a féltékenység (mások szerint: irigység) elõtt? Értelme: a féltékenység még kegyetlenebb a haragnál.
Péld 27,5
mely barátja hibáit átnézi, és nem nyilatkozik.
Péld 27,6
A héber szerint: Tûrhetõk a jó baráttól vett sebek, de a gyülölõ csókjai csalárdok. Mások másképen.
Péld 27,8
Ki hazáját, állapotát és hivatását könnyelmûen és állhatatlanúl elhagyja, mint a fészkétõl messze tévedezõ madár, sok veszélynek van kitéve.
Péld 27,10
Többet építs barátodra és atyád barátjára, mint atyádfiára, és szükség idején inkább amahhoz menj, mint ehhez.
Péld 27,10
jó barát.
Péld 27,11
ha engem, atyádat, rágalmaz; mert a bölcs fiú legjobb tanú atyja becsületessége mellett.
Péld 27,14
A ki túlságosan dicsér és kiván szerencsét, képmutatást árúl el; olyannak tartsd, ki neked roszat mond. Túlságos magasztalás félgyalázás.
Péld 27,16
Ki a versengõ asszonyt akarná hallgatásra bírni, oly hiába törekednék, mint ki a szelet akarná föltartóztatni, vagy az olajat kezével megfogni; ez ujjai közt lecsurog, s annál inkább beszennyezi õt. Mások szerint …ki azt vissza akarja tartani, jobbjának olajra lesz szüksége (ha t. i. az asszonynyal kézre kap, megsebesûl, s így gyógykenetre szüksége lesz).
Péld 27,17
Képezi õt tudományban és erényben.
Péld 27,18
neki hiven szolgál.
Péld 27,19
Valamint az ember arczát a vizben meglátja, az okos úgy látja meg képét szive tükrében; kiismeri magát gondolataiból, vágyaiból, hajlamaiból, kivánataiból. A héber szerint: Mint vizben arcz arczhoz van fordulva, úgy egyik ember szive a másikéhoz. A minõ a jó nap, stb. Mások másképen.
Péld 27,21
Valamint a tûz által próbáltatik meg, vajjon az arany és ezüst tiszta-e, vagy salakos? úgy a nyert dicséret által tûnik ki: vajjon az ember bölcs-e, vagy balgatag? balgatag, ha a dicséret õt hiúvá és kevélylyé teszi; bölcs, ha alázatos marad. – Ha valaki dicsér, próbáld meg tenmagadat, és gondold meg, hogy csak olyan vagy, milyen Isten elõtt vagy.
Péld 27,21
E szavak: „A gonosz… keres“ nincsenek meg a héberben.
Péld 27,24
mert a hatalom és gazdagság változó, fõkép ha gond nincs föntartására.
Péld 27,24
A héber szerint …hatalmad, és a korona megmarad-e nemzedékrõl nemzedékre?
Péld 27,25
Mindened van, mi marhatenyésztéshez szükséges: gyenge fû tavaszszal, széna téli takarmányúl.
Péld 27,26
gödölyékért szántóföldet vehetsz.
Péld 27,27
A kecskék eltartanak tégedet háznépestül.
Péld 28
Péld 28,2
A héber szerint: Ha az ország föllázad.
Péld 28,2
sok fejedelem követi egymást.
Péld 28,2
hogy a lázadás szerencsétlenné tesz. A héber szerint: Ha az ország föllázad, sok ott a fejedelem; de a hol okosak és értelmesek az emberek, ott egy sokáig uralkodik.
Péld 28,3
Ha a szegény uralomra kap, megrabolja az alattvalókat, és hasonló a záporhoz, mely a földet elmossa, s terméketlenné teszi.
Péld 28,5
Mások szerint: arra, mi igazságos.
Péld 28,6
A héber szerint: csavargós.
Péld 28,7
velök társalkodik.
Péld 28,8
mert Isten intézi úgy, hogy õ azt nem élvezi, hanem másnak hagyja, ki nálánál adakozóbb.
Péld 28,9
Lásd Péld. 15,8.
Péld 28,10
Mások szerint: jót fognak örökölni.
Péld 28,12
az igaz ügy diadalán.
Péld 28,12
A héber szerint: Mikor az igazak vigadnak, sok az öröm; mikor pedig a gonoszok fölemelkednek, az emberek gyászban járnak.
Péld 28,14
Istent féli, s magát a rosztól visszatartja.
Péld 28,14
nem bír ama szent félelemmel.
Péld 28,16
A csekély belátású fejedelem sokszor igaztalanúl erõszakoskodik, és ez által uralmát megrövidíti; de a ki elég okos az elnyomást kerûlni, uralkodását meghosszabbítja.
Péld 28,17
A gyilkosnak, ha futásában veremnek megy és beleesik, senki sem nyujt kezet; mert a gyilkos mindenki elõtt gyülöletes. A héber szerint: Az embervérrel terhelt ember, nem tartatik föl (nincs menedéke), ha verembe futna is. Mások másképen.
Péld 28,18
Mások a hébert így: ki fonák (kettõs) uton jár, egyiken (a kettõ közõl) elesik.
Péld 28,20
az igazlelkû.
Péld 28,20
erényességeért. A héber szerint: sokan áldják õt.
Péld 28,20
Lásd Tim. I. 6,9. A ki hirtelen akar meggazdagodni, nem gondol az igaztalan és tiltott eszközökkel.
Péld 28,21
Ha egyszer a biró részrehajló, ebben utóbb annyira megy, hogy legcsekélyebb haszonért is mond igaztalan itéletet.
Péld 28,24
mivel magát örökösnek tartja.
Péld 28,24
átalán a gonosztevõnek, mint a görög forditásban van.
Péld 28,25
és bírvágyó.
Péld 28,25
A ki nagy dolgok után törekszik és bírvágyó fukar, felebarátjával békétlenségben fog élni, és czélját sem éri el; de a ki megelégedett, és az Úrban bízik, szerencsésen kijõ, békében fog élni.
Péld 28,26
önbelátásában.
Péld 29
Péld 29,4
ki a törvénykezésben ajándékot fogad el.
Péld 29,6
szabadságának és üdvének.
Péld 29,7
ilynemû.
Péld 29,8
A héber szerint: vallásgúnyolók.
Péld 29,8
a lázongó hangúlatot.
Péld 29,9
A bolonddal soha sem lehet tisztába jõni a törvénykezésben, akár jót, akár roszat szóljon az ember.
Péld 29,10
az igaz lelkût.
Péld 29,11
A bolond mindent kifecseg, a mit tud; a bölcs meggondoló és óvatos a beszédben.
Péld 29,12
azaz, mind ilyeneket tart stb.
Péld 29,13
Némelyek szerint: a zsarnok. Mások szerint: a gazdag.
Péld 29,18
Ha a vallásosság megfogyatkozik, a hit tanításai megvettetnek: akkor a nép féktelen lesz, s mindenféle felekezetekre szakad. Némelyek e szavakban jövendölését látják a zsidók mostanig tartó szétszóratásának, mely megtörtént, midõn az isteni tanitás szózata közöttök elnémúlt.
Péld 29,19
Az ilyen megátalkodott, s kényszerítõ eszközökkel kell javítani. Mások szerint …mondasz, és nem veszi szivére.
Péld 29,20
A héber szerint: többet várj a bolondtól, mint tõle. Vesd össze: Péld. 26,12.
Péld 29,21
Mások szerint: Ki szolgáját ifjuságától elkényezteti, ez végre olyan akar lenni, mint a fiú. Mások másképen.
Péld 29,24
Eskütételre hagyja magát fölhivatni a birótól, és mégis eltitkolja a tolvajságot.
Péld 30
Péld 30,1
Tulajdonképen: Agurnak, Jáke fiának igéi (tanításai). A Vulgáta nyomán az „Agur és Jáke“ szavakat tolmácsolva adá. Némely értelmezõ szerint e rész irója Agur; mások szerint Agur alatt Salamon értetik, ki Dávid fia, s ki isteni bölcseség közlõje volt.
Péld 30,1
Mások a hébert igy: Ezek igéi Agurnak, Jáke fiának. Tanitásai és beszédei Leithiel, Leithiel és Ukkal férfiának (t. i. a férfiúinak kinél az Isten van, igen, kinél az Isten van, és azért beszélhet). Mások másképen.
Péld 30,2
arra nézve, mit magamtól tudok, ki Isten nélkül csupa homály és tudatlanság vagyok.
Péld 30,3
enmagamtól.
Péld 30,3
Ily vallomást kellene tenni minden világbölcsnek; mert az önmagára hagyott ész Isten lényének s a világhoz való viszonyának talányát nem fejtheti meg.
Péld 30,4
Agur itt okát adja, hogy az önmagára hagyott ember miért nem bírja a bölcseséget: t. i. azért, mivel egy ember sem mehet föl az égbe, hogy onnan a mennyei dolgok ismeretét lehozza.
Péld 30,4
Az önmagára hagyott ember tudatlan a természet titkaiban, mivel annak nem parancsolhat; csak az ismeri a természetet, ki azt teremtette és fölötte uralkodik, az Isten.
Péld 30,4
Ki szoríta be a felhõkbe, a tenger és folyók partjai közé.
Péld 30,4
mi az õ lénye?
Péld 30,4
a bölcseségnek, mely nála öröktõl fogva vagyon (Péld. 8,22.). Vesd össze Bir. 13,18.
Péld 30,5
tûz által megpróbált, tiszta, egészen igaz. Isten fiától, az Igétõl átmegy a beszéd az ige kijelentésére.
Péld 30,7
oh Isten! Következnek a mondatok, melyek egymással nincsenek összefüggésben.
Péld 30,8
különösen minden csalfaságot.
Péld 30,8
Kettõt adj, Istenem! valódi jellemet és közép állapotot.
Péld 30,9
Nekem nincs más uram, mint jószágom.
Péld 30,10
A héber szerint: és bûnösnek találtassál (ha a szolga a ráfogott vétségbõl magát kitisztítja).
Péld 30,11
az elvetemûlt gonoszok négy osztálya hozatik föl: a hálátlanok-, képmutatók-, kevélyek- és kegyetleneké.
Péld 30,15
A nadály telhetetlen; két leánya van, t. i. e két szó: hozz, hozz! Hasonló hozzá a következõ négy dolog. Mások a hébert igy: Az alukának két leánya van stb. Aluka alatt a keleti regevilág valami szörnyet ért, mely két leányt hord emlõin, kik telhetlenségök által anyjokat is telhetlenné teszik. Ehhez hasonlít a következõ négy dolog. Mások másképen.
Péld 30,16
Lásd Péld. 27,20.
Péld 30,16
szó szerint: az anyaméh szája. A héber szerint: A berekedt anya, t. i. a meddõ, ki telhetetlen, a mennyiben mindig foganást reméll.
Péld 31,23
E négy dolgot az értelmezõk a kegyetlenségre, bujaságra, fövénységre és dicsvágyra alkalmazzák.
Péld 30,17
A héber szerint: engedelmességét.
Péld 30,17
Lásd Péld. 20,20.
Péld 30,20
Mint a sas röpte a levegõben, a csúszó kigyó könnyû elsiklása a sima kõsziklán, a hajó menete a tengeren, az átélt ifjúság semmi nyomot nem hagy, s mind ez azért fölismerhetlen következéseiben, s ennyiben némileg megfoghatlan: épen oly titkos és nyomtalan a házasságtörõ asszony útja (cselekedete), ki azt véli, hogy semmit nem tett, mivel tettének semmi bizonyos, kimutatható következménye nincsen. A héber szerint: …a tenger közepén; és a férfiú útját a leányzóval: olyan stb. Mint a férfiú közlekedése a leánynyal, amannál semmi jelét nem hagyja az elvesztett tisztaságnak: olyan a házasságtörõ stb. Mások ez igéket (mivel a héber haalma szüzet jelent, (lásd Izai. 7,14. vesd össze Máté 1,23.) prófétailag a boldogságos Szûz szeplõtelen fogantatására alkalmazzák, s a megfoghatlan dolgok közé számítják, hogy Krisztus fogantatott és született Mária szüzeségének sérelme nélkül.
Péld 30,22
mert az ilyen elbízza magát, a népet elnyomja, és kegyetlen lesz, félve, nehogy uralmát elveszítse.
Péld 30,22
mert akkor elkapatik, s mások iránt is sokat mer.
Péld 30,23
mert az ilyen háborgást és békétlenséget okoz. A héber szerint: Az eltaszított asszony által, ha ismét feleséggé lesz. A férjétõl elhagyott vagy elvetett asszony (Móz. V. 22,15–17.) eltaszíttatása ideje alatt gyülölettel és nehézteléssel van az iránt, ki miatt férjétõl mellõztetett. Ha ismét kegybe jut, akkor vetélytársnõjével teljes boszúját fogja éreztetni, s házát rendetlenségbe hozza.
Péld 30,23
mert az ilyen közönségesen elbízza magát. A héber szerint: ki asszonyát kiszorította.
Péld 30,24
A következõ állatkák mûösztönük által bölcsebbek, mint ama bölcsek, kik bölcseségöket az önmagára hagyott észbõl merítik (Péld. 30,3.4.); mert azok a mûösztönt Istentõl nyerték, s mûveiket nagyobb biztossággal és tartóssággal végzik, mint az ember azt, mit nagy fáradsággal betanúlt.
Péld 30,25
Lásd Péld. 6,7.8.
Péld 30,26
a tengeri nyúl seregben összetart, és biztosságáról a szirtüregekben vett lakás által gondoskodik. Mások a héber szafant hegyi egérnek fordítják (Móz. III. 11,5. 4-ik jegyz.). A hegyi egerek seregesen tartózkodnak, elsõ lábaikkal mesterséges üregeket tudnak vájni a homokban, s azokban magokat elsánczolják.
Péld 30,27
A sáska, keletnek ezen közönséges csapása, rendezett seregekben tör be az országokba, és mindent elpusztít. Lásd Joel 2,25.
Péld 30,28
a gyik ügyes siklása és kapaszkodása által a királyi palotákba is belopja magát.
Péld 30,31
Mások szerint: a harczi ló felövezett ágyékkal. Mások szerint: az agár, jó, könnyû inával. Mások szerint: a zebra csíkos farával.
Péld 30,31
Agur a király járását három állat járásával hasonlitja össze, valószinûleg az által jelenteni akarván, hogy a fejedelem átalán e három állat jó tulajdonait tegye sajátjává: az oroszlán bátorságát, a kakas éberségét, a kos vezéri tulajdonát, melylyel ez a nyáj élén áll, s annak a jó utra kalauzúl szolgál.
Péld 30,32
nem foglalt volna el oly helyet, melyre nem termett. A héber szerint: Ha bolond voltál fölfuvalkodásodban, és gonosz gondolatodban, tedd szádra kezedet (ne mentegesd magadat, ne kivánd, hogy igazad legyen).
Péld 30,33
Mérsékeld haragodat, netalán, ha hirtelen indulatúval összejösz, a versengés még nagyobb legyen.
Péld 31
Péld 31,1
„Lámuel“ jelentése „Istennek szentelt“, valószinûleg Salamon mellékneve, melyet anyja, Betszabee adott neki.
Péld 31,1
isteni kijelentés.
Péld 31,2
mit tenned kell?
Péld 31,3
erõdet és vagyonodat.
Péld 31,3
szinte az asszonyoknak. A héber szerint: azoknak, kik a királyokat megrontják. Csábító asszonyok az udvarban a király megrontói.
Péld 31,4
t. i. Lámuel! Királyoknak nem illik sok bort inni.
Péld 31,4
A héber szerint: A királyoknak, Lámuel! a királyoknak nem illik bort inni; sem a fejedelmeknek részegitõ italt szeretni.
Péld 31,8
Ki magát védeni nem tudja.
Péld 31,8
minden idegennek. A héber szerint: minden árvának. Az uralkodók elsõ és szent kötelessége, az elhagyottakat pártolni.
Péld 31,10
Az erényes asszony következõ dicsérete, melylyel a könyv végzõdik, némely értelmezõk szerint Salamontól, mások szerint, más szent irótól iratott. Benne minden vers a héber betûsor más betûjével kezdõdik, és azért a nõk arany ABC-jének neveztetik, melyet a szent asszonyok zsolozsmájában a kath. anyaszentegyház is alkalmaz.
Péld 31,10
Erényes asszonyt, férfias, erõs jellemmel, nehéz találni. A héber szerint …ki talál? sokkal több becse van a drága gyöngyöknél.
Péld 31,11
nyereményben. Mások szerint: nem lesz szüksége ragadományra kimenni.
Péld 31,13
Mások szerint: kedve szerint. Mások másképen.
Péld 31,14
A nõi iparkodás a legtávolabbi, s látszólag a legjelentéktelenebb dolgokból is tud hasznot húzni.
Péld 31,15
Hogy a munka ideje rövidséget ne szenvedjen, még hajnal elõtt kiadja a szorgalmával szerzett élelmet cselédeinek. A héber szerint: és élelmet ad háza népének, és munkát szolgálóinak (a munka és élelem-kiosztásra cselédei közt már korán reggel van gondja).
Péld 31,16
Különösen azon van, hogy mezõt és szõlõt szerezzen, a mint szerez is kézi munkájának nyereményébõl.
Péld 31,17
maga teszi kezét a munkára, és rá fordítja erejét.
Péld 31,18
Örvend az õ foglalkozásai jó menetének, és örömei s vidámsága éjjel sem szûnik meg. Mások így adják értelmét …menetének, és azért dolgozik egész éjjelig.
Péld 31,19
Sok fontos és nehéz dologra vállalkozik. A héber szerint: kezét a rokkára teszi.
Péld 31,20
adakozik és segít.
Péld 31,23
A ház rende és jóléte, mely az asszonytól származik, a férj tekintélyét a nyilvános életben is emeli, midõn a törvényszéknél ül, vagy tanácskozásra a kapuba megy.
Péld 31,24
azaz, kereskedõnek. A kananeusok kereskedõ nép volt, a miért a kereskedõt átalán kananeusnak nevezték, mint nálunk görögnek vagy zsidónak.
Péld 31,25
Azon nõkre, kik éltök virágát örömélveknek s a hiúságnak áldozták, öregségökben szomorúság és gyász várakozik: mig ellenben azok, kik csak Istennek és férjeiknek óhajtottak tetszeni, végnapjaikat vidámságban, mert a teljesített kötelességek öntudatában töltik. A héber szerint …öltözete, és nevet a jövõ napnak eléje (gond nélkül néz minden napnak eléje).
Péld 31,26
Távol van minden csacskaságtól, és a mit mond, tanúlságos és épületes; nem parancsolgat keményen és indúlattal, hanem szelíden és kegyesen, mint a nõiséghez illik.
Péld 31,27
szemmel tartja allattvalóit, munkára fogja, és maga is velök dolgozik, s igy nem eszi hiába kenyerét.
Péld 31,29
A héber szerint: Sok nõ él erényesen.
Péld 31,31
Jutalmazzátok meg munkájaért. Mások szerint: Dicsérjétek õt kezei gyümölcseiért.
Péld 31,31
Nyilván szóljanak felõle cselekedetei, különösen egykor majd az Isten itéleténél.
PRÉDIKÁTOR KÖNYVE. ECCLESIASTES.
Jelen könyv Prédikátornak neveztetik, mert Salamon, ki a zsidók és keresztények egybehangzó véleménye szerint, annak szerzõje, mint valamely gyülekezet elõtt álló tanító szól abban. Tanítja pedig a világi dolgok hiúságát és változékonyságát; átalában mily hasztalan és hiú az embernek minden földi törekvése, mely által szivét és elméjét megnyugtatni igyekszik. A földi dolgok ezen hiú voltánál fogva, nem marad egyéb hátra az embernek, mint életét isteni félelemben tölteni. Egyedûl ez az állandó, ebbõl nyer az ember valódi hasznot, azért e könyv végén is ez ajánltatik következõ szavakkal: Az Istent féljed, és tartsd meg az õ parancsait; mert ez az egész ember; és mindazt, mi történik, akár jó legyen, akár gonosz, minden tévedésért eléhozza Isten az itéletre.
Préd 1
Préd 1,2
Azaz: minden hiúság!
Préd 1,2
Ezzel (2. 3. v.) ki van fejezve a könyv tárgya; hogyan vitetik keresztül? errõl lásd a bevezetést. A sz. atyák közelebbrõl kifejtik, mennyiben hiú minden a földön? Hiú, mert mulandó; hiú, mert az embert boldoggá nem teheti; hiú, mert visszaéléssel gyakran alkalmúl szolgál, hogy az embert ideiglen és örökre szerencsétlenné tegye. Hiú emberek, szerencsétlen emberek! miért szeretitek a hiúságot, hogy általa örök veszélybe jussatok?
Préd 1,3
hiúságnál?
Préd 1,3
Mi haszna van az embernek minden munkájából? Az ember, minden fáradság mellett is, teheti-e magát igazán boldoggá a földön? – Valamint hiú minden, úgy hiú lesz gyümölcse is csupán földi fáradalmainak. – A sz. író megmutatja a hiúságot a dolgok változandóságából és váltakozásából 4–11. v.
Préd 1,4
A tartós földön nemzedékek fel és lelépnek, minden egymást váltja, minden körforgásban vagyon. A föld itt örökkévalónak, azaz, tartósnak neveztetik, nem mintha maga is mulandó nem lenne, hanem csak vonatkozólag a hozzája tartozó teremtményekre.
Préd 1,6
Az 5. v. az értelmezõk szerint, a nap mindennapi a 6. v. évi pályája van kifejezve egyik naptéritõtõl a másikig, mely pályáján télben dél felé, nyárban éjszak felé hajlik.
Préd 1,6
a körfutás mindig újra kezdõdik. Mások a hébert így: 5. 6. v. Fölkel a nap és leszáll, és helyére siet, hogy ott ismét fölkeljen. A szél délnek megyen és éjszak felé kanyarodik, és kereng és megfordúl, s ismét azon helyre tér vissza, honnan kiindúlt.
Préd 1,7
A tenger táplálja a folyókat azon összeköttetés által, melyben a forrásokkal van, és a kigõzölgés által, mely mint esõ hull alá; a folyók ismét a tengerbe térnek vissza.
Préd 1,8
Minden változást a természetben, s mindennek forgását elmondani nehéz lenne, sõt lehetetlen, miután nincs ember, ki földünkön a tûnemények váltakozását szem és fül által határozottan megkülönböztetni képes volna.
Préd 1,10
Itt közvetlen azon természeti tünemények értetnek, melyek ujdonsággal már nem lepnek meg; de a világ, egyéb dolgaiban, törekvéseiben, találmányaiban és javításaiban is majdnem hasonló körben forog; mire a korszellem gyakorta legkevélyebb, már azelõtt régen létezett.
Préd 1,11
Épen azért, mivel a mult feledésbe ment, azt hisszük, valami új jõ létre. Eddig a sz. iró a dolgok hiúságát, azoknak változó s önmagokba mindig visszatérõ tüneményeibõl átalán mutatta meg; most arról szól, mit az emberi dolgok és törekvések semmiségérõl önmaga tapasztalt, t. i. mily hiányosak azok (13–15. v.); és hogy az emberi tudomány sem tesz boldoggá (16–18. v.).
Préd 1,13
Nekem, ki ezt tanítom, mint Izrael királyának, volt alkalmam sokat látni és hallani; föltettem magamban, mindenrõl vizsgálódni, és tulajdon tapasztalásom az, hogy minden hiúság.
Préd 1,13
A vizsgálódás rosz foglalkozásnak mondatik, mert fáradságos, és mind a mellett sem szerez valódi megnyugtatást és boldogságot (lásd Préd. 1,17.18.); de azért valódi hasznot is hajthat akkor, ha az ember, mialatt abban törõdik, azon meggyõzõdésre jõ, hogy minden tudás hiúság, s egyedûl Istenben és a szent életben található fel az igaz boldogság.
Préd 1,14
Ugy találtam, hogy minden hiú (azaz itt: tökéletlen, lásd a követk. v.); s vizsgálódásom csak arra szolgált, hogy magamat hiába törjem.
Préd 1,15
A hiúság különösen kitûnik az erkölcsi világban, hol annyi a fonákság, mit nem lehet jóvá tenni, oly számtalan sok a bolond. A héber szerint e vers: Az egyenetlent nem lehet kiegyenesíteni, s a fogyatkozás megszámlálhatlan. Értelme ez: minden földi dolog ferde és hiányos, és nem lehet egyenessé és tökéletessé tenni.
Préd 1,17
vagy, bölcseséget.
Préd 1,18
mert annál inkább kénytelen az ember hibái fölött elkedvetlenedni, minél tovább halad az igaz és jó ismeretében (sz. Jerom.).
Préd 1,18
Mások szerint: fájdalmat.
Préd 1,18
mert a tudomány megszerzése sok hálátlan és fájdalmas fáradsággal van összekötve. – Igy minden tudomány hiúság, még az isteni dolgok tudománya is, ha nem egyesûl jámbor élettel, mi egyedûl képes megnyugtatni és boldogítani.
Préd 2
Préd 2,1
Következik a prédikátor további vallomása, mely szerint a boldogságot a gyönyörben és gazdagságban (1–11. v.), a bölcseség és sok nagy tett dicsõségében (12–16. v.) nem találta föl.
Préd 2,2
A héber szerint: mit akarsz? vagy: mit érsz? Értelme: Úgy találtam, hogy a kicsapó jókedv és öröm szinte csalékony és nem észszerü, mert igaz boldogságot nem szerez.
Préd 2,3
Tapasztalván, hogy a gyönyörûség boldoggá nem tesz, föltevém, hogy megtartóztatom magamat a részegítõ boritaltól, hogy az okossághoz fordúljak, a szerzéshez, tevékenységhez, nyereményhez (lásd a követk.), hogy tán abban föltalálom a boldogságot. A héber szerint e vers: Gondolám szivemben, hogy borral erõsítem meg testemet, és szivem a bölcseségre gondolt, és hogy mikép maradhatnék a bolondságnál, mig meglátom stb. Értelme: Középutat akartam tartani, korlátozám és megnemesítém élveimet, a bölcseségre adtam magamat, de nem hagytam föl a világ kéjeivel; boldogságot kerestem a szerzésben, tevékenységben, nyereségben, hogy talán ott azt föltalálom.
Préd 2,7
A héber szerint: vettem.
Préd 2,8
a drága ajándékokat, melyeket a szomszéd tartományok királyaitól nyert.
Préd 2,8
Mások a hébert igy …nõket, és mi az embereket gyönyörködteti, mindenféle hangszereket. Mások másképen.
Préd 2,9
belátásom nem hagyott el. Salamon minden világszeretete mellett is nem csak a természeti okosságot, hanem az isteni dolgok magasabb ismeretét is megtarthatta.
Préd 2,10
Abban gyönyörködni, mit annyi költséggel és fáradsággal készitettem, ez látszott elõttem legokosabbnak.
Préd 2,11
A héber szerint: hogy a nap alatt nincs semmi haszon (valódi nyereség).
Préd 2,12
hogy hatását és befolyását az ember boldogságára tapasztaljam.
Préd 2,12
Értelme: Mily esztelen voltam, oly sokfélét megkisérleni, hogy boldogságomat föltaláljam, holott tökéletes boldogság csak Istennél van, s azt senki az emberek között itt el nem érheti. – Mások a hébert igy: Mert mit fog tenni az ember, ki a király után jõ? azt, mit elõtte már mások cselekedtek. Értelme: Mit kellett nekem, mint királyfinak megkisérlenem, hogy boldogságomat föltaláljam? Épen azt, mit mások elõttem már megkisérlettek, hogy lássam, vajjon a bölcseség nem tesz-e talán boldoggá?
Préd 2,14
Elmélkedésemben ugyan ugy találtam, hogy a bölcsnek elõnye van a bolond fölött, a mennyiben amaz látja az utat, melyen haladnia kell, a bolond ellenben sötétségben tapogat, és tévútra megy; azonban a bölcseségen is meg van némileg a hiúság színe, mennyiben az nem ment meg a testi haláltól, és emlékezete is mulandó.
Préd 2,17
tökéletlen, mulandó.
Préd 2,19
A sok szerzemény és jószág-gyüjtés hiábavaló, mivel az ember nem tudja, kire hagyja majd jószágát (Zsolt. 38,7.); mert ha vannak is gyermekei, ezek még elõbb meghalhatnak, mint õ; de ha örökölnek is, nem tudja, vajjon az õ javait észszerûen fogják-e használni? a gazdagság fölhalmozásának czélja tehát mindig bizonytalan, és ennyiben hiú dolog. – Azon családatyáknak, kik a családaikról való gondoskodás ürügye alatt akarnak kimenekedni az alamizsnaadás kötelessége alól, igy felel meg sz. Ciprián: Azt mondod: sok gyermeked van, s ez akadályoz a szeretet munkáinak teljesítésében; én pedig azt mondom neked: hogy épen azért kell jótékonyabbnak lenned a szegények iránt, mert sok az, miért irgalomra és bocsánatra szükséged van; az alamizsna pedig befödi a bûnök sokaságát.
Préd 2,20
azaz: lemondott a földiek után való túlságos szorgoskodásról. – Ez intés, nem átalán a munkára és keresményre nézve szól, hanem csak a mulandókért való tulságos és nyugtalan szorgoskodásra, mivel megtörténhetik, mint a következõkbõl látható, hogy a nagy gonddal és szorongással gyüjtött keresmény hiábavaló és méltatlan örökösnek hagyatik.
Préd 2,21
A héber szerint: észszel.
Préd 2,21
Mások szerint: ügyességgel.
Préd 2,23
Azon embert, ki csak a földnek él, csak indulatai kielégítésérõl és javai szaporításáról gondoskodik, folytonos gondok kínozzák, s még éjjel sem hagyják nyugodni.
Préd 2,24
Ha csakugyan úgy van, hogy a fáradsággal és bajjal szerzett keresményt sokszor hiábavaló örökösöknek kell hagyni: nem jobb-e azt saját hasznára és javára mértékletesen és isteni félelemben élvezni, mint ilyen örökösök miatt törõdni?
Préd 2,24
Ez, akarja mondani Salamon, Istentõl azért adatott, hogy azzal éljünk, tehát szabad azt Isten akaratja szerint élveznünk is. Salamon egybeveti életmódját azon embernek, ki az Istentõl neki osztályrészûl adott javakat saját szükségei és tisztességes vágyai kielégítésére fordítja, egy olyannak bolondságával, ki mindenkép töri gyötri magát, csakhogy kincseket gyüjtsön és bírjon, nem tudván, kire fogja hagyni; azt mondja, hogy az elõbbi jobban tesz, mint a másik. De azért Salamon e szavak által nem akarja a lakmározást ajánlani, mint némelyek hibásan gondolják; szintoly kevéssé akar kizárni, vagy épen elvetni egy más életmódot, mely még dicséretesebb, mint az, mely tisztességesen élvez, – azon életmódot t. i. melyben az ember az Isten és erény iránti szeretetbõl az élet örömeirõl és kényelmeirõl lemond, és a bûnbánat szigorát és sanyargatásait veszi föl, hogy magát hibáitól és tökéletlenségeitõl mindinkább megtisztítsa és megszentelje.
Préd 2,25
Az összefüggés az elõbbi verssel ez: Nem jobb-e az Isten jótéteményeivel élni? Én megtettem; ki fog engemet ebben elérni?
Préd 2,26
A javak, melyeket Isten a jámboroknak ad, a bölcseség, életokosság és szivnyugalom; a bûnösöknek hagyja a gazdagság utáni törekvés kínzó gondjait; úgy intézvén a dolgokat, hogy a gazdagság is azoknak jut osztályrészûl, kik az Istent szeretik. Tehát a bûnösök gondja hiú és hasztalan. Lásd Jób 27,16.
Préd 3
Préd 3,1
A szent író e részben arra tanít: hogy a dolgok ezen változandóságánál fogva (1–8. v.), mely az élet fáradalmas voltáról tesz bizonyságot (9. v.), de mely Istentõl, az õ megvizsgálhatlan végzései szerint, a mi próbánkra és megtisztitásunkra rendeltetett (10–11. v.), az ember ez életet (12. 13. 22. v.) Isten félelmében élvezze (14. 15. v.); s látván e földön az igaztalanságot és a törvény részrehajlását, Isten változhatlan igazságtételében remélljen, ki az emberek átalános megitélésekor, mindenek fölött itélni fog (16. 17. v.), habár az ember meghal is az állatokkal, s lelkének halhatatlansága külsõ érzékek által nem vehetõ észre (18. 19. 20. 21. v.).
Préd 3,5
a kõfalak lebontásának és fölemelésének.
Préd 3,6
ideje a megtakarításnak és ideje a kiosztásnak.
Préd 3,8
van idõ, mikor szerettetünk, és idõ, mikor gyûlöltetünk.
Préd 3,9
Ha az emberi dolgokban változás változást ér, ha az ember az újra következõ események által terveit rögtön meghiúsitva látja, és alkalmazkodni kénytelen ahhoz, mit az idõ hoz: mi haszna van fáradságos erõmegfeszítésébõl? – Semmi más, mint meghiúsúlt remények, kedvetlenség és boszúság. – Tehát az ember semmi földihez ne kösse szivét, ne igen örvendjen olyanban, mi változandóságnak van alávetve, s a balesetekben ne igen szomorkodjék, sõt inkább örömben és bánatban tartsa meg ama szent egykedvûséget, melyet az apostol (Kor. I. 7,29. s követk.) ajánl.
Préd 3,10
Magam láttam, hogyan hányatnak fogva az emberek az idõ örvényében; Isten engedi ezt meg, bölcs szándékainál fogva, hogy azok itt fáradozván, a magasabb és maradandó becscsel biró javak utáni vágyódásra indítassanak. Lásd Préd. 1,13.
Préd 3,11
A tünemények ama váltakozásában, Isten mindent maga idején akkor enged megtörténni, mikor az egészre legjobb.
Préd 3,11
Isten e földön a tünemények váltakozását átengedi az emberek vizsgálatának; nem azért ugyan, hogy az isteni czélokat, melyeket Isten azoknak világ kezdetétõl az idõk végezetéig kitûzött, vagy pedig a jövendõt kifürkésszék, – mert ezt korlátolt elméjök nem teheti: hanem hogy abból következtessék, hogy minden hiúság. Némelyek a hébert így: Õ mindent szépen elrendel idejében, s az emberek szivére köti a világot, a nélkül stb. Mások másképen.
Préd 3,12
Mások szerint: hogy kedvére egyék igyék életében, életét vigan élje, de a mellett Istent félje, mint a 14. v. int.
Préd 3,13
A földiek hiú változandóságában az ember, mit Isten neki rendelt, élvezze vigan és Isten félelmében, épen mivel az Isten adománya.
Préd 3,15
A 14. 15. v. értelme ez: E folytonos forgandóságából a tüneményeknek, melyek mindig ismétlõdnek, a nélkül, hogy valami új következnék (15. v.), megtanúltam, hogy Isten mûveinek az õ gondviselésében meghatározott változatlan menete van, melyen nem változtathatunk, hanem arra használjuk azt, hogy Istent, mint változatlant s a szent világrendben intézkedõt megismerjük, tiszteljük és szeressük.
Préd 3,16
A változatlan, s általunk meg nem másítható világfolyáshoz tartozik az is, hogy az itélõszékeken igazság helyett gyakran igaztalanság és istentelenség uralkodik.
Préd 3,17
A törvények e földön látható ingatagságánál vigasztaltam magamat Isten közitéletével, melyen Isten az emberek itéleteit próbára teszi, s igazságot fog szolgáltatni mindenkinek, a mint cselekedetei szerint érdemli. A prédikátor az itélet által itt kifejezi hitét a lélek halhatatlanságáról.
Préd 3,18
Gondolám továbbá: Ha Isten e földön az igaztalanságot uralkodni hagyja (16. v.), akkor czélja, az által próbára tenni az igazakat, hogy a balesetben kitartók-e? azután czélja, megmutatni az embereknek, hogy testökre nézve valósággal egyenlõ sorsot érdemelnek a barmokkal, hogy a halálnak átadassanak.
Préd 3,19
Ezen igaztalanság miatt, melyben kisebb nagyobb mértékben minden embernek része van, az embernek egyenlõ sorsa lett a barommal testére nézve; mert ha az igazságban megmarad, test szerint is halhatatlan maradt volna. – Hogy itt csak a test sorsáról van szó, és hogy a prédikátor nem akarta a lélek halhatatlanságát tagadni, kitünik 12,7.-bõl, hol világosan tanítja, hogy az ember lelke visszatér az Istenhez, ki azt adta.
Préd 3,21
Meghal minden, és ki gyõzõdhetik meg (érzékei tapasztalásából), hogy különbség van ember és állat között a halál utáni létezésre nézve?
Préd 3,22
E változandóságnál (1–15. v.), igaztalanságnál (16–18.) és mulandóságnál a földön (19–21.) nem találtam jobbat, mint az életet örömmel és megelégedéssel élvezni, nem törõdve aggodalmasan az örökössel (sz. Jerom.). Oka következik.
Préd 3,22
Mert ki fogja neki kijelenteni, vajjon méltó vagy méltatlan örökösöket nyer-e (sz. Jerom.)?
Préd 4
Préd 4,1
Miután a prédikátor átalán az élettünemények változandóságából azok hiúságára nézve figyelmes lõn, átmegy a különös eseményre, a szegények elnyomatására, mi minden jóérzésût megszomorít, az életet megkeseríti, s ezt mint hivságot, s ennél a nemlétet kivánatosbnak tünteti elé (1–3. v.); azután megmutatja, mily hiú (szerencsétlen) az élet a kincsvágy az irígykedés által, valamint az ezzel ellentétben levõ esztelenség, a restség által (4–6. v.), mily hiú egyes ember fáradsága egyedül önmagáért, mig a társas mûködésnek mégis csak van némi haszna (7–12. v.); mily hiú maga a királyi méltóság is (13–16. v.).
Préd 4,3
a holtak és nem születettek sorsa csak a földi lét hiúságánál fogva dicsértetik inkább a szerencsétlenek állapotánál, nem tekintve a jövõ életet, melyben a béketûrés megjutalmaztatik; mert ha ezt tekintetbe veszszük, akkor a szenvedõ, ki békével tûri szenvedéseit, igen boldognak mondható, mert ezen élet szenvedései nem is hasonlithatók a jövendõ dicsõséghez. Kor. II. 4,17.
Préd 4,5
Más emberek ellenkezõ bolondságba esnek. Távol attól, hogy javak után fukarkodva áhítoznának, s más keresményét irígyelnék, henyélve összeteszik kezeiket, fölemésztik vagyonukat, és mondják: lásd 6. v.
Préd 4,6
A héber szerint az 5. 6. v. A bolond… emészti föl. Jobb egy maroknyi stb. Ennélfogva a 6. vers igéi, némely irásértelmezõk szerint, a gazdag irígynek nyugtalan tevékenysége (4. v.) és a szegény restnek henyélése (5. v.) közötti arany középút ajánlataúl veendõk.
Préd 4,8
az életnek Isten félelmében való élvezetétõl.
Préd 4,8
Az ily bolond is hiú, és mutatja a világ hiúságát.
Préd 4,9
Mindig jobb mással társaságban mûködni; mert e mellett mégis megvannak a kölcsönös segitség elõnyei.
Préd 4,12
Ha a társaséletnek itt fölhozott elõnyei közvetlenûl a szerencsétlenségbõl szabadúlásra, a munkára való serkentésre, s a megtámadók elleni segélyre vonatkoznak, mégis egyszersmind azon elõnyökre utalnak, melyeket az ember nyer, ha az erény útján nem jár egyedûl, hanem egy vagy más barátja van oldalánál, kire magát bízza. Ha hibába esik, barátja segítségére van, hogy azt elismerje és magát megjobbítsa; ha hûlni kezd és elrestûl, amaz fölserkenti õt; ha oly helyzetbe jõ, mely üdvét veszélyezteti, amaz oltalmára siet tanácscsal és tettel.
Préd 4,13
A héber szerint: a királynál, ki bolond, és nem tud kormányozni. Mások másképen. Az emberi fáradozás hiú voltáról átmegy a prédikátor az emberi nagyság semmiségére. Nincs annak becse, ha bölcseség nem jár vele (13. v.); hiú az, mert a királyok kormánya sokszor a véletlentõl függ, sok balesetnek van kitéve, s elvégre a legjobb kormány is feledésbe megy. E versben az egyiptomi Józsefre van czélzás, ki az elõrelátás adományára nézve a vén Fáraót fölûlmúlta.
Préd 4,14
mint épen József is.
Préd 4,15
Láttam az ország minden népét, hogy még a király életében az ifjú trónörököshöz pártolt.
Préd 4,16
kik a király elõtt hódolatkor vigadozva jártak.
Préd 4,16
Az új király bírja a nép szeretetét, de ennek utódai megúnják õt, és kormányváltozást ohajtanak. Ily változékony a nép, ily állhatatlan a szerencse még a királyoknál is! Minden hiúság!
Préd 4,17
A földi dolgok hiúvoltának bevallása után, fölváltva némely tanítások következnek, melyek megtartása a valódi boldogság elnyerésére segíthet. T. i. e könyvnek czélja lévén megmutatni, hogy minden hiúság, kivéve azt, ha az életet istenifélelemben a törvények megtartásával élvezzük (lásd a bevezetést), a szerzõnek a hiúság jellemzésével fölváltva, némely, különösen elhanyagolt parancsokra kellett figyelmeztetni olvasóit. Ily intések következnek tehát a 6. r. 8. verséig. – Ha templomba mégy, tiszta éber lélekkel menj oda, és gondosan halljad a tanítást.
Préd 4,17
mert ha a halott tanitást engedelmes szivvel követed, ez sokkal többet ér, mint az oly emberektõl bemutatott áldozatok, kik nem tudják, mi roszat cselekszenek, s kiknek számához tartozol te is, ha az Isten igéjének hallgatásában hanyag vagy, s igy nem tanulod megismerni hibáidat. – Annak megtudása végett, mi roszat teszünk a tanításnak figyelmes hallgatására int a prédikátor.
Préd 5
Préd 5,1
Imádságodban az Isten elõtt ne hozz elõ meggondolatlan óhajtásokat, melyek talán Isten tökélyeivel, a természet törvényeivel és az emberek jólétével ellentétben vannak; ne feledd el, hogy közte és közted végtelen köz van, és kevés szóval élj. Lásd Máté 6,7.
Préd 5,2
Valamint a sok foglalkozásban és gondokban az álmok elkerûlhetlenek, ugy a sok beszédben (fõleg Isten elõtt az imádságban) nem hiányzik a meggondolatlanság és balgaság.
Préd 5,3
Bolond az Istennek tett fogadás, ha megfontolás nélkül történik; ha vétkes dolgot fogad valaki, vagy olyast mi csekélyebb annál, mire úgy is köteleztetünk. Hûtlen a fogadás, ha vagy feledékenységbõl, vagy mivel gondolkodásmódunk megváltozott, nem teljesíttetik. Vesd össze: Móz. IV. 30,3. Fogadást tenni, szabad akaratunktól függ, de a tett fogadás teljesítése szoros kötelesség.
Préd 5,5
Ne merd mondani: hogy a meggondolatlan fogadás, vagy annak visszahúzása által gyarlóságból vétkeztél. Mások szerint: Ne nyisd ki szádat oly fogadástételre, mely gyarló erõdet fölûlmulná, hogy annak nem teljesítése által bûnre vezettessél.
Préd 5,5
Némelyek a papot értik, kinek tiszte volt a fogadásokról itéletet hoznia. Lásd Móz. III. 5,4. s követk. 27,8. Vesd össze: Malak. 2,7. Mások az õrangyalt értik, mások a frigy angyalát. Lásd Kor. I. 11,10. Móz. II. 23,20. Jel. 1,20.
Préd 5,5
Isten nem gondol az emberekkel, tehát fogadásommal sem. A héber szerint: Tévedés (elhamarkodás) volt!
Préd 5,5
megvonjon munkádtól minden áldást. Sz. Jeromos még más értelmezést is ad: Ne engedd meg szádnak, hogy mondja: az én testem, gyarló természetem vétkezett; mert ha igy szólanál, magát az Istent tennéd a bûn okává, és tagadnád Isten bölcs intézkedését, ki a természetet a gyarlóság állapotába jutni engedte. Legyen bárminõ természeted gyarlósága, a kegyelem segélyével ellenállhatsz a kisérteteknek; és szabadakarattal vétkezel, valahányszor vétkezel.
Préd 5,6
Valamint a sok álom azért is hiú, mert egyik a másikat elfeledteti, úgy hiú a sok fogadás is, mert a fogadásttevõ nem figyel többé azokra, s nem teljesíti. Õrizkedjél ily bûntõl, és féljed a szent és mindentudó Istent.
Préd 5,7
hogy Isten megtörténni engedi.
Préd 5,8
Ha igazságtalanságot látsz valamely országban, ne csodálkozzál rajta, hogy a Gondviselés ilyesmit megenged, s azt büntetlen hagyja; nem marad az büntetés nélkül, mert az alsóbbrendû hatóságnak, mely igazságtalanságot követ el, van fölebbvalója, mindenek fölött áll pedig a király (a földi, és föld feletti), úgy hogy az erõszakoskodás titokban nem maradhat, hanem elõbb vagy utóbb megbüntettetik. A héber szerint: a 8. v. és mindazok fölött van a király, ki az országtól tiszteltetik. Mások másképen.
Préd 5,9
mert ki a pénzt szereti, nem veszi hasznát annak, ha nem örûl hogy azt birhatja. Csak annak van haszna a gazdagságból, ki azt jó cselekedetekre forditja. A prédikátor megrójja (9–16. v.) a hiúságot, mely a fösvénységben s a gazdagság utáni törekvésben vagyon.
Préd 5,10
Kinek sok a jószága, közönségesen sok cselédségre van szüksége, melyet abból kell tartania, s nagy kiadásai vannak; azért mondja sz. Bernárd: A gazdagságnak nem a gazdagok élvezik hasznát, hanem mások, azok csak a nevet bírják és a gondokat.
Préd 5,11
eltelése.
Préd 5,11
A munkás ember fáradozása mellett boldogabb, mint a gazdag, kit a nagy bõség és sok gond aludni sem hagy.
Préd 5,12
Hogy a gazdagságot ne becsüljük túl, hanem Isten szándéka szerint használjuk, erre hathatós indító okot ad a tapasztalás; melynélfogva a fölhalmozott kincs gyakran oka birtokosa szerencsétlenségének, midõn azt valami baleset által elveszti, s mihez szokva nem volt, inségben nyomorogni és meghalni kénytelen.
Préd 5,14
a gazdag.
Préd 5,16
kerûlve az embereket, rejtekben, mert szûken és fösvényûl. Mások szerint: szomorúságban.
Préd 5,17
A prédikátor ismét következteti: hogy az élet javait, mint Isten adományát élvezzük. Lásd Préd. 2,24. 3,13.
Préd 5,17
szerencséje.
Préd 5,19
a rosz napokról.
Préd 5,19
Mások a hébert igy: mert nem soká tart élete napjainak (örvendetes) emlékezete; mert Isten megzavarja õt baj által szive örömében. Mások másképen.
Préd 6
Préd 6,6
Lásd 1–9. v.
Préd 6,2
az ily ember igen szerencsétlen.
Préd 6,3
azaz: igen sok. A sok gyermek nagy áldásúl tekintetett.
Préd 6,3
azaz: nem temettetik el tisztességgel, vagy azért, mert mint fukar az illendõ temetés költségeit is sajnálta; vagy mivel a hálátlan örökösök holta után többé föl sem veszik.
Préd 6,3
Az idõtlen szülött, úgymond sz. Jeromos, sem jót sem roszat nem tapasztalt, de ezen fukar nem csak semmi jót nem élvezett, hanem igen sok roszban részesûlt; mert szüntelen gondokkal gyötrõdött, ezenkivül örökkévaló kint is szerzett magának.
Préd 6,4
Az ember rendeltetése e földön: a földi jók élvezésénél a mennyeieket megszerezni. A fukar ez életben sem élvez, a jövendõt sem nyeri meg.
Préd 6,4
az alvilágba.
Préd 6,4
nincs emlékezetben, mint az igazak. Zsolt. 111.
Préd 6,5
az embereket kerûlve, rejtekben élt.
Préd 6,5
A fukar csak roszat, gondokat, bánkodást érez, tehát szerencsétlenebb az idõtlen szülöttnél, mely ugyan jót nem tapasztal, de roszat sem. Némely forditók és értelmezõk a 4. és 5. verset az idõtlen szülöttrõl értik, következõleg: Hiába jött világra, és sötétségre ment, és nevét feledés törlötte el; nem látta a napot, és külömbséget nem ismert a nap és éj között.
Préd 6,6
Ha a fukar még oly sokáig élne, de kincseit nem élvezné, mit használnának azok neki? mit a sok gond és álmatlan éjjelek? nem vándorolna-e végre, a nélkül, hogy fáradalma hasznát élvezte volna, mint minden más, a halál országába? Mások e verset összefüggésben azzal, mi a két elõbbiben az idõtlen szülöttrõl mondatott, igy adják: Ha tehát kétezer évig élne is, és semmi jót nem élvezne, nem találkoznak-e majd mind a ketten (a fukar és idõtlen szülött) egy helyen? Értelme ez: Az alvilágban nem élvezhetni többé az életet; a fukarnak mit ér a hosszú élet, ha azt nem élvezte?
Préd 6,7
A munka eleget szerezhet a szájnak (a kerûlhetlen szükségek kielégítésére), de nem kereshet eleget a léleknek, azaz, a kivánságnak, mely soha sem telik be. Ha csak a természet szükségeit akarod kielégiteni, soha sem leszesz szegény; de ha a vágyakat és képzelõdést, akkor soha sem lesz eleged. A természet keveset kiván, a vágy nem ismer határt.
Préd 6,8
Az esztelen gazdag egybehasonlíttatik a bölcs szegénynyel. Emez, a szükségessel megelégedve, föltalálja az életet és szerencsét itt, s a jutalmat túl a siron; amaz, csak az ideigvalókra figyelve, szerencsétlen itt, s remény nélkül hal el jövendõjére nézve. Mások a hébert így: Mi elõnye van a bölcsnek a bolond fölött? Mi a szegénynek, ki a világon meg tud élni? – Senkinek sincs egyébje a földi jókból, minthogy azokkal szükségeit kielégítheti. Mások másképen.
Préd 6,9
Jobb bírni azt, mit kivánunk, azaz, mire szükségünk vagyon, mint sok oly dolgot ohajtani, melyekrõl nem tudjuk, javunkra lesznek-e?
Préd 6,9
az ily emberek hiúk és vakmerõk. A héber szerint: a szél játéka.
Préd 6,10
A 10. verstõl 7,1.-ig három indító ok hozatik fel arra, hogy az ember miért türje békével az élet terheit: 1-ször. Az ember gyenge teremtmény, ki a mindenható Istennel a világkormányzás fölött pörbe nem szállhat (10. v.); 2-szor. a sok panasz által a bajt még roszabbá teszszük (11. v.); 3-szor. mi nem tudjuk, mi szolgál igazán javunkra ideiglen és örökké (7,1.). Ez a szó „ember“ a héber szerint: „Ádám“ azaz „földbõl lett“. Már neve maga mutatja, hogy gyenge teremtmény.
Préd 6,11
veszedelemmel jár.
Préd 6,11
Az ember mennél többet sopánkodik bajairól, annál gyakrabban emlékezik azokra, s annál mélyebben érzi.
Préd 7
Préd 7,1
Nagyobb jót, mint a mivel megáldatott.
Préd 7,1
a rövid látású ember maga sem tudja, mi hasznos neki, gazdagság-e vagy szegénység, tisztelet-e vagy megaláztatás, egészség-e vagy betegség? – Halála után talán szomorúbb idõk következnek. Az Isten tehát az õ javát akarja, hogy õt most csekélyebb bajokkal hagyja küzdeni.
Préd 7,2
A jóillat, melyet az erényes élet terjeszt, kellemesebb a drága kenetek illatánál. A keletiek, hogy az alkalmatlan izzadást enyhitsék és a léget tisztítsák, örömest használnak jóillatú olajokat.
Préd 7,2
Születésekor az ember világba lép, hol rája szenvedések és veszélyek várnak; halálakor mindezektõl megmenekszik. Összefüggésben e vers értelmét igy lehet fölfogni: jobb, jól élni, mint jólétben; akkor aztán a halál napja jobb lesz a születés napjánál.
Préd 7,3
siralom háza azon ház, hol valaki meghalt és sirattatik. Ott az ember megemlékezik a halálról és itéletrõl, az által megtanulja indulatait fékezni; a földi jók semmiségét belátni, és az örökkévalókat becsülni. A héber szerint: és az élõ szivére veszi azt.
Préd 7,4
Jobb haragudni felebarátunk hibájára, mint azt megnevetni, dicsérni.
Préd 7,5
A héber szerint: A bölcs szive a szomorúság házában, a bolond szive az öröm házában. Lásd 3. v.
Préd 7,6
megfenyíttetni.
Préd 7,7
Az üst alatt égõ tövis nagy zajt csinál, de kevéssé melegít, mert hamar elalszik; ilyen a hizelgõk beszéde, sok pompás dicséretet mond, de nem jobbít.
Préd 7,8
Sz. Jeromos megjegyzi, hogy itt azon bölcs értendõ, ki a tökély fokára még nem jutott; mert a tökéletes igaz a méltatlanságot nem csak hogy állhatatosan tûri, hanem még örvend is annak. Azonban annyi igaz, hogy a rágalom képes még a nagy erényt is elkedvetleníteni, és a jámbor az által veszélybe jõ, hogy a jó iránti buzgalmában meghûljön. Lásd Zsolt. 118,134. Jerem. 20,8. s követk.
Préd 7,9
Ha valamely dolog kezdete nehéz, vége örvendetes következményekkel bírhat, ha azt békével elvárjuk; azért a béketûrõ okosabban cselekszik, és jobbat várhat, mint a kevély türelmetlen, ki önfejûségénél fogva mindent azonnal végrehajtva szeretne látni.
Préd 7,10
Jakab 1,19.20.
Préd 7,11
bolond, mert semmi új sincs a nap alatt, mert e világon a jó roszszal mindig vegyest van; azért is bolond, úgymond sz. Jeromos, mert nem az idõtõl és körûlményektõl, hanem a szabad akarattól függ, hogy valaki jó vagy rosz legyen.
Préd 7,12
ha a gazdag egyszersmind bölcs, több elõnye van, mint ha csupán gazdag. Ennek okát a következõk kifejtik.
Préd 7,13
megelégedést és örök boldogságot.
Préd 7,14
Példák: Fáraó, Júdás, a zsidók. Féljed azért Isten cselekvényeit, itéleteit, és könyörögj, hogy Isten, mielõtt teljesen elvetne, a kõszivet vegye el tõled. – A héber szerint …hogy senki sem teheti egyenessé, mit õ elhajlított. – Nézd nyugodtan a világkormányzást, ne gáncsoskodjál, hanem hidd, hogy minden jól történik; mert a mit végbevinni Isten elvégzett, senki sem változtathatja meg.
Préd 7,15
és a rosz napra készûlj el.
Préd 7,15
hanem inkább okot sz. Jóbbal fölkiáltani: Ha a jókat elvettük az Isten kezébõl, a gonoszokat miért ne vegyük el? – A héber szerint …hogy az ember jövendõjére nézve bizonytalanságban maradjon; azaz, úgy, hogy az ember nem tudja, mi fog következni, tehát a szerencsében nincs oka magát elbízni, mert jöhetnek rosz napok; valamint a szerencsétlenségben nincs oka elcsüggedni, mert jobb jövendõ fog következni.
Préd 7,16
földi életem.
Préd 7,16
korán.
Préd 7,16
Oly hiú és tökéletlen ez az élet, hogy itt az igaz gyakorta szerencsétlen, az istentelen pedig szerencsés. A kora halál büntetésnek tartatott. – A következõkkel összefüggés végett az eszme kiegészítendõ: Mivel megtörténik, hogy az igazak korán meghalnak, az istentelenek sokáig és szerencsében élnek, némelyek az igazság utáni túlságos törekvéssel, mások könnyelmûség vagy kicsapongások által vélik az életet biztosithatni. A következõ két vers mind a két tévútra nézve óvakodásra int.
Préd 7,17
csupán külsõleg szent cselekvésed, aggodalmasság és hivatás nélküli helytelen buzgalom által.
Préd 7,17
ne kivánj a gondviselés titkaiba behatni.
Préd 7,18
Õrizkedjél a nagy bûnöktõl, nehogy halállal büntettessél, melyet elkerûlni akarsz. Lásd 21-ik jegyz.
Préd 7,19
Jó, ha az igazságot szereted, s a nagy bûnöktõl õrizkedel (18. v.); de õrizkedjél egyszersmind a túlságos áligazságosságtól is (17. v.). A szent szerzõ a két tévösvény között a középút választására int.
Préd 7,19
A héber szerint: Jó, hogy ezt (18. v.) megfogod, de amattól (17. v.) sem vonod meg kezedet; azonban, ki Istent féli, mindezektõl megszabadúl.
Préd 7,20
Ama bölcseség, ama középutat tartó erény, a bölcsnek, fõleg a gondviselés iránti kételyekben (16. v.), több erõt ad, mintha oly városban lenne, melyet sok hatalmas õriz.
Préd 7,21
mert sokban vétkezünk mindnyájan. Jakab 3 r.
Préd 7,22
felõled roszat beszél. Ezen vers értelme összefüggésben az elõbbivel, ez: Minthogy egy ember sincs teljesen igaz, tehát te sem vagy az, megvannak hibáid, melyekrõl talán szinte beszélnek. De azért ne törõdjél fölötte nagyon azzal, mit rólad más emberek beszélnek. Ha figyelni akarnál minden szóra, mely felõled mondatik, tapasztalnád, hogy tulajdon cselédséged szól hibáidról.
Préd 7,23
fogadd azt, mint büntetést, bûnbánólag.
Préd 7,24
Tapasztalás által mindent meg akartam próbálni, hogy a jót és roszat mindenben ismerni tanúljam, és tökéletes bölcs legyek; de minél tovább véltem haladni a bölcseségben, annál nagyobb mélységben találtam azt elrejtve. A bölcseséget emberi vizsgálat által megnyerni, lehetetlennek mondja a szent szerzõ (24–30. v.).
Préd 7,27
Elmélkedvén a világ hiúságáról, nem találtam semmi hiúbbat, csalfábbat és keserûbbet az asszonynál, ki a férfiakat csábítja és hállójába vonni törekszik. Ily asszonyhoz adni magát, a legnagyobb esztelenség és vakság, kútfeje minden rosznak (sz. Jerom.). Vesd össze Péld. 7. r.
Préd 7,28
vagy, egyet mással összevetve.
Préd 7,28
a világ dolgainak vizsgálatában.
Préd 7,29
Nagyszámú férfiak között találtam ittott egy bölcset és tökéletest, de hasonló számú asszonyok közt egyetlen bölcs és tökéletes asszonyt sem találtam. Sz. Péter azért nevezi (Pét. I. 3,7.) az asszonyi nemet gyarlóbb edénynek, de melynek azért az illetõ tisztességet meg kell adni.
Préd 7,30
Isten az embert eredeti igazságban és szentségben saját képére teremtette; de az ember kiváncsi lévén a jó és rosz iránti kérdések megfejtésére nézve, elesett, s eltorzitotta magában képmását. Azóta az emberek a különféle tudományokban és mesterségekben az egyszerüségbõl a jó és rosz ismeretének többféleségébe tévedtek, s ez által inkább boldogtalanok lettek, mint boldogok.
Préd 7,30
Kicsoda oly bölcs, hogy a mondottak igazságát fölfoghassa, s az emberek jelen állapotja, roszra törekvõ hajlama, vaksága és insége iránti nagy kérdést tökéletesen megfejthesse?
Préd 8
Préd 8,1
A bölcsnek komolysága, szerénysége, erénye arczán van kifejezve, és ez a Mindenhatótól vagyon. A héber szerint: A bölcseség földeríti az ember orczáját, a durvaság eltorzítja tekintetét. Mások másképen. Ezen átalános értelmû mondattól áttér a bölcseségnek (mely itt a bölcs gyanánt személyesíttetik) a felsõbbség iránti viszonyára.
Préd 8,2
Én (így szól a bölcseség a bölcs nevében) figyelek a király parancsaira, mert Istenre esküdtem, hogy neki engedelmeskedni fogok. Az izraeli királyok trónra léptükkor a népet a templomban vagy a frigyszekrény elõtt ünnepélyes esküvel kötelezték hûségre és engedelmességre. Lásd Kir. II. 5,3. Kir. IV. 11,17. Krón. I. 29,20–24. Mások így értelmezik: mivel Isten maga megesküdött, hogy õ (a király) uralkodjék. Sz. Jeromos szerint, a király alatt érthetõ az Isten is, ki parancsait az embereknek azon eskü mellett adta, hogy õket örökre boldogokká teendi, ha neki engedelmeskednek.
Préd 8,3
Ne távozzál az engedelmességtõl; azon légy, hogy bûntetést ne érdemelj. Kevés szóval megtanít Salamon a király iránti viseletre azon esetben, ha õ igazságtalan lenne is. Légy engedelmes, úgymond õ, és õrizkedjél a gonosztól. Ezek a helyes eszközök, melyeket a fejedelem erõszakoskodása ellen használni kell; nem fegyver és lázadás, hanem engedelmesség és ártatlanság; a többit Istenre kell bízni, ki mondá: Enyém a boszúállás! Móz. V. 32,35.
Préd 8,3
Ezzel Salamon nem azt akarja mondani, mintha a királynak szabad lenne mindent tenni, még az igazság és lelkiismeret ellen is, hanem csak azt, hogy a zsarnok király föllázadt alattvalóival mindent kész tenni; hogy tehát sokkal tanácsosabb az igaztalanságot állhatatossággal tûrni, mint pártütõ kézzel a felsõbbség és elöljáróság ellen támadni, mert a lázadás még nagyobb roszakat idéz elõ, s vas-bilincsekbe jutnak azok, kik a fa-jármot elvetették (sz. Jeromos).
Préd 8,5
a feljebbvalóktól. Ha azt akarod, úgymond sz. Pál, hogy ne legyen okod félni a hatalmasságtól, cselekedjél jót.
Préd 8,5
A bölcs tudja, hogy a királyra nézve is lesz idõ, midõn felelnie, számot adnia és megitéltetnie kell. Mások szerint: A bölcs jót cselekszik maga idején, és tetteirõl számot tud adni.
Préd 8,7
Mindennek van ideje és vége, tehát a zsarnok uralmának is. Az elnyomott tehát bízzon mindent az Isten bölcseségére és igazságára, legyen nyugodt; de fájdalom! önmagokat gyötrik az emberek, midõn a rosz ellen fölkelnek; ezt nem tennék, ha a multról elmélkednének, és a jövendõt tudhatnák; mert a történelem valamint a jövendõ megtanitaná õket, hogy a lázadás a bajt még roszszabbá teszi.
Préd 8,8
hogy a testet el ne hagyja. A leghatalmasabb zsarnok sem kerûlheti el a halált.
Préd 8,8
a halálharczon nem kiméltetik; meg kell halnia, mint másnak.
Préd 8,8
Az istentelen gonosz mesterkedése, vakmerõsége és daczolása által nem menekûlhet meg a haláltól; meg kell halnia. Vigasztalódjál tehát, midõn a zsarnoktól szenvedned kell; engedelmeskedjél, jól cselekedjél és bizd magadat Isten gondviselésére.
Préd 8,9
tulajdon vesztére. Szerencsésnek látszik az uralom által, de hirtelen eléri õt igaztalansága miatt az Isten büntetése, meg kell halnia.
Préd 8,10
Láttam más istenteleneket; ezek igaztalanságuk miatt nem gyülöltettek a földön, hanem mig tisztes hivatalaikban voltak, erényeikért dicsértettek; de szerencséjök csak látszólagos volt. Oka a következõ versekben kifejtetik. Mivel t. i. ez istentelenek életöket meg nem jobbították, sõt inkább félelem nélkül cselekedtek gonoszt, hirtelen elragadtattak (13. v.), és a büntetõ Isten kezeibe estek.
Préd 8,12
az istentelenek sorsa pedig gonosz leend legalább a halálban.
Préd 8,13
Mások a hébert így: az istentelen pedig nem jár jól, és nem fog sokáig élni, hanem mint az árnyék stb.
Préd 8,14
Gyakori eset ez életben, hogy az istentelennek dolga úgy megy, mint a jámborénak menni kellene, és viszont; hanem ez hiúság, azaz, csak látszat; mert utóvégre mégis a jónak lesz jó dolga, és a rosznak rosz. A prédikátor ismétli, mirõl már a 10. v. emlékezett, s a 10–14. verseket összefoglalja.
Préd 8,15
Ez eset miatt élvezze az ember életét (értsd Isten félelmében 3. r. 1-sõ jegyz.); mert a mennyit élvez az ember munkájából, annyija van a földön; de ha mindig azzal gyötrõdik, hogy a földön ama feltünõ tökéletlenségeket megfejtse, és elégedetlen azzal, mi neki osztályrészül jutott, ama kevés örömét is elveszti, melyet övének élvezete neki szerezne. Hogy e tökéletlenségeket megfejteni lehetetlen, kitûnik a következõ két versbõl.
Préd 8,17
Igyekeztem ugyan okát belátni, miért van annyi inség a földön; de úgy találtam, hogy ember az isteni világkormányzat tervét ki nem ismerheti.
Préd 9
Préd 9,1
A következõk felett is gondolkodtam.
Préd 9,1
Isten intézi azokat.
Préd 9,1
vajjon szerencsét vagy szerencsétlenséget érdemel és várjon ez életben? A prédikátor mondani akarja: Isten e világon szerencsét vagy szerencsétlenséget gyakran nem érdem szerint osztogat, hanem átvizsgálhatlan czéljai szerint. A sz. atyák és az egyház e szavakat Isten elõtti megigazúlásunkra alkalmazzák, a mennyiben csalhatlan bizonyossággal egy ember sem tudja, t. i. hogy Isten kegyelmében van-e, érdemesíttetett-e az örök boldogságra? mivel ezt az ember csak Istennek különös kijelentése által tudhatja meg (Trienti gyül.). Azért mondja az apostol is Kor. I. 4,4. Semmiben sem vádol ugyan lelkiismeretem, de még azért nem vagyok igazolva; a ki pedig engem itél, az Úr az; és azért üdvösségünket reményben, de egyszersmind félelemmel és rettegéssel kell munkálnunk.
Préd 9,2
Egy ember sem tudja, szerencsét vagy szerencsétlenséget érdemlett-e? ezt csak a jövendõ élet dönti el.
Préd 9,2
Csak a jövõ életben osztatik ki a boldogság és boldogtalanság érdem szerint, mivel az egészség és betegség, a gazdagság és szegénység, a tisztesség és gyalázat, az élet és halál, tekintet nélkül az erényre és gonoszságra, minden emberrel közös.
Préd 9,3
Épen az a legszomorúbb jelenet a földön, hogy a jónak és rosznak egy sorsa van a világon.
Préd 9,3
Azért, mivel a jóknak egy sorsok van a gonoszokkal, sõt amazok gyakran szenvednek, midõn ezek a szerencsében tobzódnak, az emberek vakmerõkké lesznek, megvetik a religiót, erényt, s igy örök kárhozatra jutnak. Vesd össze: Préd. 8,12. 11,9.
Préd 9,4
Azon dolgokhoz, melyek a jókkal és roszakkal, az igazakkal és gonoszokkal közösek, tartozik a halál. E versszak összefüggése a következõvel ez: Ha minden embernek közös sorsa, hogy meghaljon (4. v.), így az élet mégis jobb a halálnál (4. v.), mivel a holtak nem képesek többé semmi élvezetre (5. v.), mivel az élet örömeiben nincs többé részök (6. v.). Azért kivánja az okosság, hogy az életet Isten félelmében élvezd (7–10. v.).
Préd 9,4
Keletieknél az eb legalábbvaló, az oroszlán legnemesebb állat; és mégis jobb lenni élõ ebnek, mint holt oroszlánnak; mert amannak mégis van valami élvezete, emez pedig egészen nélkülöz minden érzést és élvezetet.
Préd 9,5
Az élõk mégis érzékeik teljes használatában vannak, s még élvezhetnek; de az elhunytak, még a jámborok lelkei is, némi aléltságban és szomorú csendességben vannak együtt. A prédikátor itt az ó szövetségi, a kereszténység elõtti idõk elhunytairól szól. Mielõtt Krisztus a váltságmunkáját véghezvitte, az ég be volt zárva; s ez idõ alatt az elhunytak mind az alvilágban voltak együtt örömtelen bús létben, habár örök üdvre voltak is választva. Ennyiben életök szomorúbb volt, mint melyet e világon élnek az emberek. Vesd össze: Zsolt. 6,6. 7-ik jegyz.
Préd 9,5
azaz, többé nem élvezhetnek, sõt nevök és tetteik is feledésbe mennek. Itt a „mert“, mint sokszor, az „és“ kötõszócska helyett van.
Préd 9,6
Az elhunytaknak nincs többé érzésök e világhoz, azért nem is vehetnek részt örömeiben.
Préd 9,7
A sz. iró most vonja a következtetést. Lásd 8-ik jegyz.
Préd 9,7
t. i. föltéve azt, hogy Istennek tetszõ életet élsz, Istent féled. Mások igy értelmezik: mert az élet ártatlan örömeinek élvezése kedves az Isten elõtt.
Préd 9,8
a fehér ruha jelképe a tiszta ártatlan örömnek. Élvezd az ártatlan örömeket.
Préd 9,8
A kenetkezés jó illatú olajjal a keleti meleg tartományokban a gyakori izzadás miatt szükségletté vált. Elégítsd ki mellõzhetlen szükségleteidet. Sz. Jeromos megjegyzi e vershez: Soha ne viselj tisztátalan ruhát. Öltsd föl az irgalmat, jóságot, alázatot, szelidséget, béketürést; öltözzél uj emberbe, ki napról napra megújúl. És jegyezd meg, hogy az olaj táplálja a világot, és a tagokat erõsíti; azért szerezd meg a lelki kenet olaját, mely világosít és erõsít.
Préd 9,9
A prédikátor itt ajánlja a házasok kölcsönös tiszta szerelmét egymás iránt. Élj vidáman, békével és tökéletes egyetértésben szeretett hitestársnõddel. Sz. Jeromos és mások e házastársnõ alatt a bölcseséget értik, melyrõl Péld. 4,8. irva vagyon, hogy azt megdicsõíti, ki magához öleli. A hiúság napjai, folytatja sz. Jeromos, e gonosz világ napjai; azért a valódi örömet a bölcseséggel való szövetségben keressük, akkor a legjobb részt, s ez álsággal teljes életben a valódi életet föltaláljuk.
Préd 9,10
Munkálkodjál, mig idõ van munkálkodni. Lásd Galat. 6,10. Kor. II. 6,2. Az alvilágban vége minden földi munkásságnak. Ott a legügyesebb sem dolgozhatik többé, a legértelmesebb sem használhatja belátását, a legbölcsebb s legtanúltabb sem mûködhetik s nem folytathatja, a mit itt elkezdett; ha ügyességünkkel jót akarunk tenni, ez életben tegyük azt, s hozzá az idõt és alkalmat használjuk.
Préd 9,11
Miután a prédikátor tevékenységre szólított föl (10. v.), megmutatja, hogy abban hiúság van, mert az ember minden tevékenysége és ügyessége mellett is utját tévesztheti, ha idõ, szerencse, körûlmények és Isten áldása neki nem kedveznek. A mi itt közönséges szójárás szerint történetnek, szerencsének neveztetik, az Istennek bölcs intézkedése, melytõl minden sorsunk függ.
Préd 9,12
nem tudja ügyeinek kimenetét, és szerencse vagy szerencsétlenség lesz-e következésök?
Préd 9,12
Mint a halak és madarak véletlen fogatnak meg, úgy rohanja meg az embert hirtelen a szerencsétlenség.
Préd 9,13
Az elõbb fölhozottakban megjegyzé a prédikátor, hogy az ember csupán tevékenysége által a szerencsét meg nem szerezheti magának, s a szerencsétlenséget el nem háríthatja; hogy tehát az ügyesség és bölcseség sem vezet mindig czélhoz. A következõkben megmutatja a szerzõ, hogy a bölcseség, ha nem biztosíthat is csalhatlan sikert vállalatainknak, mégis különös erõvel bír az emberi ügyek elintézésében.
Préd 9,15
Mások szerint: és senki sem gondolt e szegény emberre (hogy õ segíthetne.). Vesd össze a történetet Kir. II. 20,22.
Préd 9,16
Egy kis város egy szegény ember bölcsesége által az erõsebb királyt legyõzte; miért vetnõk meg azután a szegényt, s miért nem kérnõk inkább tanácsát? Mások a hébert igy: jobb a bölcseség az erõsségnél, de mégis a szegény bölcsesége gyakorta megvettetik, és szavaira nem hallgatnak.
Préd 9,17
E vers azon módról szól, mikép mûködik a bölcseség, miután az elõbbiekben átalán szó volt az õ erejérõl. A bölcseség akkor tesz benyomást, ha szenvedély nélkül adatik elé olyannak, kinek fogékonysága van hozzá; az indulatoskodásnak, habár a legnagyobb tekintélylyel bíró személyektõl származik is, nincs jó eredménye, fõleg ha elfogúlt s fogékonytalan keblekhez intéztetik. Vagy: A bölcseség leghalkabb tanítását is a bölcs és csendes kedélyek könnyebben megértik és követik, míg a bolondok a hangos parancsra sem engedelmeskednek.
Préd 9,18
Ki csak egyben cselekszik is oktalanúl, sok jót elronthat, sok bajt okozhat. Mások szerint: Egy bolond is sok kárt tehet.
Préd 10
Préd 10,1
Épen elõbb mondatott, hogy csak egyetlen vétség is a bölcseség ellen, sok kárt tehet; ezt mutatja meg példában a prédikátor. Valamint az elhullt legyek, bár kicsiny állatok, egész üveg drága kenetolaj illatát is elvehetik, s bûzössé tehetik: úgy csekély hibák is beszennyezhetik a bölcs és jeles ember hírnevét. A sz. atyák még más értelmezéseket is adnak. Csodatevõ sz. Gergely az elhullt legyek alatt oly roszat ért, ki sok jót elront; nagy sz. Gergely azokban a fölösleges gondokat és fáradozásokat látja, melyek az imádság édességét és gyümölcsét elrabolják; sz. Bernárd azok alatt a tisztátalan kivánságokat érti, melyek a lélek szépségét beszennyezik.
Préd 10,1
Néha többet ér, ha idõ és körülmények úgy kivánják, esztelennek látszatni és megvettetni, mint valakinek bölcseségével kérkedni, hogy tisztességet nyerjen az ember. Igy tetette magát Dávid a filiszteus király udvarában õrûltnek, és az által megszabadúlt a haláltól. Kir. I. 21,13. s követk. Mások igy értelmezik: Az alázatos bölcseség, mely a világ fiai elõtt bolondság, többet ér, mint e világ kevély bölcsesége, mely az Isten elõtt bolondság. Vesd össze: Kor. I. 3,18.
Préd 10,2
A bölcs hajlamai jobbra tartanak, az erény útjára; a bolond indulatai balra, a gonoszság ösvényére.
Préd 10,3
A bolond nemcsak hogy elindúl a gonoszság útján, hanem azon meg is marad, és mindazokat, kik nem teszik azt, mit õ tesz, bolondoknak tartja. Mások a hébert igy: A bolondnak, ha jó úton jár sincs okossága. Mindenkihez igy szól: Ez bolondság! Mások másképen.
Préd 10,4
haragja.
Préd 10,4
ne veszítsd el éberségedet.
Préd 10,4
elõz meg. Több sz. atya a hatalmas alatt a sötétség lelkét érti, kinek, ha megtámad, állhatatosan álljunk ellen, hogy a bukást elkerüljük.
Préd 10,5
A következõ roszat a fejedelemtõl láttam származni, vagy, mivel roszúl volt értesítve, vagy pedig, mivel nem volt helyes belátása.
Préd 10,6
érdemre és erényre nézve.
Préd 10,8
A ki mást akar megkárosítani, sokszor magának tesz kárt.
Préd 10,9
a nélkül, hogy ereje lenne hozzá.
Préd 10,9
a nélkül, hogy hozzá értene.
Préd 10,9
Ne fogj olyanba, mire nem termettél.
Préd 10,10
Mint a fejsze, ha eltompúlt, köszörûlés által ismét használhatóvá lesz, úgy az elvesztett ismereteket és erényeket komoly szorgalom és gyakorlás által ismét az elõbbi tökélyre lehet vinni.
Préd 10,11
Mások a hébert igy: Ha a kigyó megmar, a nélkül, hogy a bûvölésre figyelne, a bûvölõ mesternek nincs elõnye (mestersége keveset ér). Keleten természeti szerekkel tudják elvenni a kigyó mérgét, s ezt bûvölésnek mondják.
Préd 10,12
s kedvességet szereznek neki.
Préd 10,14
mint az elmultat sem tudja. Mások szerint: mi fog történni.
Préd 10,15
nem tudják a czélt elérni. A munka keserves a bolondnak, mert az igaz utat a bölcseség városához nem tudja megtalálni. Sz. Jeromos ehhez azt irja: Tanúlmányozd a bölcsészeket, és tapasztalni fogod, mily igaz e mondás: A bolondok munkája gyötrelmökre van. Minden erõfeszitéssel keresik a bölcseséget, de mivel vezérök nincsen, és emberi elméjökkel hiszik a bölcseséget föllelhetni, nem jutnak a bölcseséghez, Isten városához. Ez áll a tévtanítókra nézve is. Ezek a szentirás tanulmányozásában váltig fáradoznak, de önbizottsággal teljes tudományosságuk víz nélküli pusztaságaiban tévedeznek, és a várost nem lelhetik meg, a mint róluk Zsolt. 106,4. irva vagyon: Tévelyegtek a pusztában a vizetlen helyen; nem találtak utat lakásra való városhoz.
Préd 10,16
a lakmározást már reggel kezdik, midõn a foglalkozás ideje van.
Préd 10,18
hanyagság miatt a fentartásban.
Préd 10,18
becsurog az esõ. Hanyag és tobzódó hivatalnokok alatt az országalkotmány sok kárt szenved.
Préd 10,19
A nagyok és gazdagok nem azért tobzódnak ételben és italban, hogy táplálkozzanak, hanem hogy kéjelegjenek.
Préd 10,19
pénzen mindent meg tudnak szerezni.
Préd 10,20
Ne szólj a királyról és nagyjairól roszat még legtitkosabb kamrádban, sõt gondolatodban se; mert füleikbe jöhetne, s magadnak bajt okozna. E kifejezés: „Az égi madarak is elviszik a te szódat,“ hasonló a miénkhez: A falaknak is füleik vannak.
Préd 11
Préd 11,1
Légy bõkezû a szegényekhez (2. v.); alamizsnád nyereséggel fog visszatérni, mint egy kiküldött szállítóhajó. Vesd össze: Luk. 14,13. Hasonló ehhez a törökök közmondása: Vedd falatodat, s vesd a tengerbe; ha nem látja a hal, meglátja az Úr.
Préd 11,2
Adj soknak, jó soknak; mert sokféle testi és lelki baj jöhet, melyektõl talán az adott alamizsna fog megmenteni. Lásd Tób. 12,9. Mások a hébert így: hanem tarts meg abból egy részt (talán) a hetediket vagy nyolczadikat; mert nem tudod, minõ inség jöhet még az országra.
Préd 11,3
A felhõk önmagoktól adják a vizet, úgy te is önkéntesen adj jószágodból, melyet az Isten rád bízott.
Préd 11,3
Ez buzdítás jámbor életre átalán, különösen pedig jótékonyságra. Valamint a fa, miután levágatott, azon helyen marad, melyre esett, úgy marad az ember is halála után vagy a kegyelem vagy a kárhozat állapotában. Azért igyekezzék a szeretet cselekedetei által oda hatni, hogy fája a halálban délre hajoljon. E sz. irási hely egyébiránt nem harczol a tisztitótûz ellen, mint némely tévtanítók állítják; mert ha két hely van is, t. i. a kegyelemé és kárhozaté, ezáltal nincs kizárva, hogy amaz ismét kettõs ne legyen, vagy a tisztúlás helye, vagy a megdicsõûlés helye.
Préd 11,4
Jó az okosság, de a ki igen is aggódó, semmire sem megy. Igy jár az is, ki az irgalmasság cselekedeteinél az emberi okosságnak igen is sokat enged.
Préd 11,5
Mások szerint: szél.
Préd 11,5
Valamint nem tudod, mikép jut a lélek a méh gyümölcséhez, hogy ennek életet adjon (mások szerint: honnan jõ a szél), és az anyaméhben mikép alakúlnak és kapcsolódnak egymáshoz a csontok: úgy nem foghatod meg Isten mindenhatóságának mûködését sorsodra nézve. Ne foglaljon el tehát a testi aggódás, netalán az irgalmasság cselekedeteibõl igen sokat tégy; hanem inkább bízzál Isten gondviselésében és igéjében. Vesd össze: Kor. II. 9,8.
Préd 11,6
Tégy jót reggel, tégy jót estve, tégy jót mindenkor; mert nem tudod, mikor fogadja el azt Isten megigazúlásodra; ha mindenkor elfogadja, annál jobb.
Préd 11,8
Az ember szivesen él örömekben; de a mellett ha még oly soká és boldogúl él is, ne felejtse el a szerencsétlenség napjait, különösen pedig a halálét, melyen ki fog tûnni, hogy ez élet minden örömével és javával hiúság. – A prédikátor könyvének vége felé gyakrabban visszatér a már adott tanításra, hogy az életet élvezzük, de a mellett az Istent féljük.
Préd 11,9
Örûlj az életnek, de úgy, hogy arról egykor Isten itéletén számot adhass. Örûlj, de félj e mellett Istent megbántani.
Préd 11,10
Légy vidám, és távolítsd el a bajokat testedtõl.
Préd 11,10
mulandó.
Préd 12
Préd 12,1
az öregség ideje.
Préd 12,2
minden szellemi erõ és lelki tehetség, minden érzék meggyengûl.
Préd 12,2
esõre esõ, gyarlóságra gyarlóság, bajra baj következik.
Préd 12,3
Az emberi test itt házhoz hasonlíttatik, mint Jób 4,19. Kor. II. 5,1. A test örzõi a karok és kezek, melyek az öregkorban remegni kezdenek.
Préd 12,3
a csontok, czombok, hátgerincz.
Préd 12,3
Mások szerint: meggörbednek.
Préd 12,3
az õrlõleányok. (Móz. II. 11,5.), kik alatt itt fogak értetnek.
Préd 12,3
a szemgolyók.
Préd 12,3
a szemüregen kinézõk, midõn vénségben a látás megfogyatkozik.
Préd 12,4
midõn az ajkak összeesnek. Az útcza alatt itt valószinûleg a szájüreg értetik.
Préd 12,4
a száj.
Préd 12,4
korán és könnyen, mert az öregek keveset tudnak aludni.
Préd 12,4
minden hangmûszerek, a fülek is.
Préd 12,5
nem mászhatnak többé a hegyekre.
Préd 12,5
az egyenes úton is félnek az eleséstõl.
Préd 12,5
midõn a haj megõszûl.
Préd 12,5
midõn a test, mely különben fürge volt, mint a sáska nehézkes lesz és földagad.
Préd 12,5
a kedv elmúlik. Mások így adják az egésznek értelmét: Midõn kimenni félnek tavaszkor (mikor a mandolafa virágzik), nyárban (mikor a sáska meghízik), õszszel, (midõn a kaporna virágzik), azaz, minden évszakban.
Préd 12,5
már készen vannak a halotti siratásra.
Préd 12,6
Emlékezzél meg Istenrõl (1. 2. v.), mielõtt az élet elszakad. Az élet ezüst zsinórhoz és arany kötelékhez hasonlittatik. Mások a hébert így: mielõtt az ezüst zsinór elszakad, és az arany gyertyatartó leesik.
Préd 12,6
a sziv az élet kútfejénél megszakad.
Préd 12,6
a tüdõ többé lélekzetet sem vesz. Mások másképen.
Préd 12,7
Az ember lelke isteni eredetû; Isten lehellé azt be a földbõl alkotott testbe (Móz. I. 2,7.), holott minden egyéb teremtmény, úgy mint az állatok párájokkal együtt a földbõl származtak (Móz. I. 1.); azért az ember lelke nem megy a testtel együtt a földbe, hanem visszatér Istenhez, az õ birájához, ki további sorsát érdeme szerint meghatározza.
Préd 12,8
Könyve végén a prédikátor ismétli az állítást, melyet egész könyvén keresztûl kifejteni törekedett, t. i. hogy ama földön minden mulandó és tökéletlen; eléadott elmélkedéseinek komoly megfontolására int, s az egészet befejezi ama tanitással: hogy csupán az istenifélelem teszi az embert tökéletessé és boldoggá.
Préd 12,11
mélyen behatnak, ha komolyan fontolóra veszszük.
Préd 12,11
t. i. az Istentõl (ki pásztornak neveztetik Móz. I. 49,24. Zsolt. 79,2. Izai. 40,11.) az õ szent iróinak szája által adattak.
Préd 12,12
Igyekeztem bölcseségembõl neked hathatós tanításokat adni a dolgok hiúságáról; ragaszkodjál azokhoz, mint átalán a szent iráshoz, és tanításhoz, melyet Isten az õ követei és tanítói által adott nekünk. Ne keresd a bölcseséget más könyvekben, melyek száma nagy; ezek nem vezetnek czélhoz, olvasásuk csak fáraszt.
Préd 12,13
Isten egész igéjének tartalmát.
Préd 12,13
ez teszi az embert itt tökéletessé, amott boldoggá. Mások így adják: Ez tartozik minden emberhez, ez teendõje.
Préd 12,14
Isten itéletkor a halál után a jó és rosz cselekedeteket megbirálja, és ezekben mint amazokban minden tökéletlenséget megtorol és megbüntet. A héber szerint …történik, Isten eléhozza itéletre, ha még oly titkos is, legyen jó vagy gonosz.
SALAMON ÉNEKEK ÉNEKE.
E könyvecske így neveztetik, mert mindazon énekek között, melyeket Salamon szerzett, legszebb, legfönségesebb és legjelesebb. Betûszerinti értelemben, egy jegyespár tiszta szerelmének leirását tartalmazza párbeszédben, kik a házassági egyesûlésök ellenébe álló legnagyobb akadályok s a legerõsebb kísértetek között is, melyekkel a csábitás a menyasszony erényét megtámadta, egymáshoz hívek maradtak. Azonban e betûszerinti értelem csak hûvelye a könyvecskének, mely alatt a legmélyebb s legszentebb igazságok magva rejlik, melyek miatt nemcsak a zsidó, hanem a keresztény egyház is annak olvasását híveinek kezdettõl ajánlotta. Az ókori zsidók egybehangzó értelmezése szerint t. i. a jegyespár szeretete azon magasabb isteni szeretetet és jegyesi viszonyt jelképezi, mely Istent valamint választott népéhez, úgy minden egyes igaz lélekhez csatolja. Erre a zsidók alapúl az ó szövetségi szentírás több helyét veszik, melyekben az Isten világosan mint Izrael népének jegyese állítatik elé (Jer. 2,2. Ezek. 16,8.), úgy hogy e viszony jelképezése az Énekek énekében teljes összhangzásban van a szent írók szellemével és gondolkozásmódjával. Ezenkivûl némely zsidó tanítók a jelen ének képei alatt egyszersmind a Messiásnak választott népével eljegyzését is értik, s értelmezésök alapját szintúgy a szentírásban találják föl, miután már a 44. Zsoltárban a Messiás úgy ábrázoltatik, mint király, ki menyekzõt tart, melybõl az üdvösség származik minden népre. Egybehangzólag a régi zsidó egyházzal, a keresztény anyaszentegyház is az e könyvecskében leírt szerelmet kezdettõl fensõbb értelemben vette. A szent atyák egyhangú tanítása szerint, abban az Isten Fiának az anyaszentegyházzal s minden egyes igaz lélekkel való egyesûlése ábrázoltatik, és a konstantinápolyi 2-ik egyetemes zsinat 553. évb. kárhoztatta mopsuesti Tivadarnak azon állitását, mintha ez ének nem volna egyéb, mint szerelmi költemény, melyet Salamon az egyiptomi király leányával történt egybekelésének (Kir. III. 11,1.) alkalmára szerzett. A szent atyák ezen tanítása nemcsak a zsidó egyház hitére támaszkodik, hanem e hitnek igazolását találja sz. Pál apostol tanításában is, ki Krisztusnak az anyaszentegyházzal egyesûlését a házassági viszonyhoz hasonlítja (Efez. 5,31.), sõt megerõsítik ebben maga Krisztus Jézus nyilatkozatai is, ki magát evangéliomában úgy, mint az ezen énekben fölhozott jegyes, majd võlegényhez hasonlítja, kinek eléje az okos szüzek tele lámpával mennek, hogy vele menyekzõt tartsanak; majd királyhoz, ki országát birtokába venni jõ; majd ismét pásztorhoz, ki juhait ismeri, azokat néven szólítja, s érettök életét adja. Azon véleménynyel, mintha csupán érzéki, bár tiszta szerelem elõadása lett volna szerzõ czélja: minden ellenkezik. Ellenszólnak nemcsak a régi zsidók és keresztények, kiknek pedig jól kellett tudniok, mily értelemben vették ez éneket kezdettõl, mióta iratott; hanem ellene szól e könyvecskének a többi szent íratok gyüjteményébe lett fölvétele is, melybe csak vallási könyvek vétettek föl; és végre a legtöbb más keleti népek példája is, melyeknél Istennek kölcsönös szeretete igaz hû tisztelõihez, olyan képek egész sora által volt ábrázolva, melyek az érzéki szerelemtõl vétettek. Különben a zsidók e könyv olvasását ifjaiknak eltiltották, s azt csak a házasoknak, 30 éves koruk után engedték meg. A keresztény anyaszentegyházban nem volt ugyan ily tilalom, sõt a templomban e könyvecske nyilván is olvastatott; de mindamellett a ker. tanítók igen üdvösen azt tanácsolják: hogy azt csak azon keresztények olvassák, kik józan, éber lélekkel bírván, a világ gyönyörûségét megvetik, és nagyobb tökéletességre törekszenek. Az ilyenek a titokteljes ének leplezetlen képein nem botránkoznak meg, mivel a tisztáknak minden tiszta, míg a förtelmeseknek és hitetleneknek semmi sem tiszta, mert meg van fertõztetve az õ elméjök és lelkiisméretök. Tit. 1,15.
Én 1
Én 1,1
Szól a menyasszony, magasb értelemben, az egyház és egyszersmind a Jézust szeretõ lélek, a mennyiben, mi az egész községrõl mondatik, annak egyes tagjaira nézve is áll, és viszont.
Én 1,1
A csók a jóakarat és szivegyesûlés jelképe; innen a keresztény gyülekezetekben a hívek egymásnak szent csókot adtak, ez által az egy titokteljes testtel való egyesûlésöket kijelentvén. Pét. I. 5,14. Rom. 16,16. Nagy sz. Gergely szerint, Krisztus szájának csókja az õ kegyelmeinek lehellése, melylyel õ a hivõ lelket új életre költi. Sz. Bernárd megtanít, mikép kell fokonként Krisztus szájának csókjához jutni. Borúlj le, úgymond, elõször Jézus lábainak csókolására, áztasd ezeket könyeiddel, s ne kelj föl elébb, míg nem hallod: Megbocsátattak bûneid! azután csókolhatod kezeit (hogy e kezekbõl minden erény gyakorlására kegyelmet nyerj); végre talán (remegve mondom) vehetsz bátorságot a dicsõség száját nem csak megnézni, hanem meg is csókolni (hogy vele tökéletesen egyesûlj).
Én 1,1
az õ.
Én 1,1
A võlegénynek emlõk tulajdoníttatnak, mert Isten, Krisztus, mint anya szereti választott népét (Izai. 66,13.), és kebelén hordozza (Izai. 46,3.); vagy mivel az isteni tanúlmány lelki téjnek neveztetik, melylyel az Isten fiai tápláltatnak. Pét. I. 2,2. A héber szerint: a te szerelmed stb.
Én 1,1
A bor itt a világ örömeit jelképezi (Préd. 2,3.), úgy hogy az értelem ez: A te anyai szereteted, azzal együtt mit az szerez, jobb a világ minden öröménél.
Én 1,2
A keletiek gyakran kenik az egész testöket is a tisztaság és jóillat végett (Préd. 9,8.).
Én 1,2
A te neved, azaz, te magad üdítõ, erõsítõ és gyógyitó olaj vagy. A név gyakran vétetik a lényeg helyett, mint az Isten neve maga az Isten helyett (Zsolt. 5,12. 12,6.). Ha e szavakat magasb értelemben veszszük, akkor itt az isteni võlegény szerelmérõl mondatik: hogy az mint a legjobb drágakenet illatozik, sõt hogy a võlegény maga drágakenet. Ez teljesen megegyez az õ neveivel, midõn õt az irás „Messiásnak Krisztus-Jézusnak“ nevezi; mert a „Messiás, Krisztus“ szavak jelentése: „Fölkent“, és „Jézus“ Üdvözítõt, gyógyítót jelent, ki a kegyelem isteni olajával gyógyít.
Én 1,2
A te kedves erõd (7-ik jegyz.) miatt el van ragadtatva a szüzek serege. A 44. Zsolt. mely a Messiás országáról és eljegyzésérõl szól, mondatik: hogy szüzek vezettetnek hozzája, kik õt követik, és Jel. 14,4. mondatik az isteni Bárányról, hogy szüzek követik, akárhová megyen. E szüzek alatt nem csak azok értetnek, kik a más nemmel magokat meg nem fertõztették (Jel. 14,4.), hanem azon lelkek is, kik magokat a világ romlottságától tisztán tartották, vagy Jézus vérében tisztára mosták. Mindezek szeretik Jézust, mivel az õ kegyelme oly erõs, mivel õ oly szeretetteljes.
Én 1,3
Siettesd egybekelésünket, akkor leánykáimmal az egybekelésnél keneteid illatában utánad megyek. – E szavak: Vonj engem! magasabb értelemben a menyasszony gyengeségére vonatkoznak, ki võlegényét az erény útján nem követheti, ha tõle nem vonatik. Azért kéri kegyelme vonzását, és megigéri társnõivel, a vele egyesûlt jámbor lelkekkel, hogy õt követni fogja, megerõsitetve keneteinek, azaz, kegyelemajándékainak illatától, melyek benne vannak, melyeket õ bõkezûleg oszt követõinek.
Én 1,3
Azaz: Azután te, szivem királya! bevezetsz legbensõbb lakszobádba. A menyasszony ezáltal megvallja, úgymond sz. Tamás, hogy a legbensõbb egyesûlésre tétetett méltóvá. A 44. Zsolt. is a Messiás menyasszonya játszótársnõivel vezettetik a király házába.
Én 1,3
oh királyi võlegény!
Én 1,3
szerelmedrõl (1. v.).
Én 1,3
Minden jók szeretnek téged tulajdonaidért. Vagy: szeressenek téged a jók. Az egész vers értelme ez: Az én võlegényem, ki királyom, az ég és föld királya, bevezet engem az õ lelki világosságának és vigasztalásainak rejtekébe, azért örûlök és örvendezek én benned, oh kedves võlegény! csak szerelmedrõl emlékezem, mely a világ minden örömét felûlmúlja. Oh mily méltó, hogy téged minden igaz szeressen!
Én 1,4
Én ugyan, oh városiak! mint falusi leányka napsütött, de azért mégis szép vagyok, – mint a cedarenusok barna sátortakarói, melyek ugyan csak közönséges pásztorok által használtatnak, de sajátságos szépségök miatt Salamon pompás szõnyegeivel is vetekedhetnek. A cedarenusok Izmael maradékai (Móz. I. 16,12.). Az arabok maiglan is fényes feketére festik sátraikat, mi ezeknek csinos kinézést ad. Fensõbb értelemben, a menyasszony szépsége alatt az õ bensõ szivszépsége, a kegyelem állapota értetik, melylyel õt Isten fölékesítette; mert Zsolt. 44,14. is, a Messiás arájának szépsége bensõ szépségnek mondatik. Ugyanannak feketesége alatt az õ, munka, szenvedés és önmegtagadás által megtört érzéki külseje értendõ, mint a következõkbõl kitûnik. Jerusalem leányai a szent gyülekezet lelkei, mivel Jerusalem gyakran vétetik a szent gyülekezet helyett. E szerint értelme ez: Én ugyan közönséges, munka, szenvedés, természeti gyarlóságok által sanyargatott külsõvel bírok, oh testvéri lelkek! de mégis ékesítenek engem a kegyelmek, melyekkel võlegényem engem fölruházott. Sz. Ágoston és sz. Ambrus e szavakat az anyaszentegyház szájába adják, ily értelmezéssel: Engem ugyan szomorú színben tüntetnek föl az üldözések, melyeknek ki vagyok téve; a botrányok és tévedések, melyek engem beszennyezni látszanak; de keblem rejtekében élnek az én engedelmes, habár kevés számú gyermekeim, kik minden erénynyel ékeskedve az én valódi szépségeim.
Én 1,5
A héber szerint: a nap sütött úgy el. – A szenvedések, fáradalmak vették el ékességemet. A hõség a sz. irásban a szenvedés (Zsolt. 120,6.) és nehéz munka (Izai. 4,6. Máté 20,12.) jelképeûl használtatik.
Én 1,5
Testvéreim ellenséges indulattal voltak hozzám, s rám a szõllõ-õrzést bízták, hogy ne mehessek kedvesemhez; így barnúltam meg a hõségtõl, s nem voltam képes tulajdon szõllõmet mivelni, szerelmem után látni, errõl gondolkozni. Fensõbb értelemben, panaszkodik a menyasszony: Elõljáróim bántalmakkal illettek, megtámadtak, különösen võlegényem iránti forró szerelmem miatt; innen az én lealázott, szomorú külsõm. Mások e szavakat az egyház szájába adják: Anyám, a zsinagóga fiai, a zsidók üldöztek engem.
Én 1,5
A szõllõben való munka a szent irásban a napszám jelképe (Máté 20,1.); azért úgy jõ ki, mintha a menyasszony mondaná: Az emberek különféle munkával foglaltak el, mi mellett saját dolgomat, szerelmi viszonyomat võlegényemmel kénytelen voltam elhanyagolni. Mások e szavakat ismét az egyházra alkalmazzák, mely igy szól: Miután a zsidók ellenségeimmé lettek, más szõllõk, a pogány népek õrévé rendeltettem; tulajdon szõllõmet, Izrael népét (Izai. 5,7.) kénytelen voltam elhagyni.
Én 1,6
A forró déli órákban árnyas fák alá telepedtek a pásztorok. Az ara tudni kivánja kedves pihenõ helyét, hogy társai nyájainál õt sokáig ne kelljen keresnie. Fensõbb értelme: Miután az eljegyzett lélek a szenvedésekrõl és nehéz munkákról szólt, melyek rája napszámúl mérettek, kéri võlegényét, jelentse ki neki, hogy a szenvedések és fáradalmak nyomasztó idején, nyáját legeltetve, hol találhatja õt fel, hogy ne kényszerûljön másutt, más pásztoroknál nyugtot keresni.
Én 1,7
Felel a võlegény (Isten, Krisztus). A szent író itt, mint több helyen ez énekben, hirtelen föllépteti õt, a nélkül, hogy jöttét elõre jelentené. Épen oly hirtelen hagyja õt ismét eltûnni, a nélkül, hogy távozását tudtúl adná. A menyasszony ekkor ismét egyedûl találja magát, epedõ ohajtásának kinjaira hagyatva. Ez valószinüleg azt akarja jelenteni, hogy az isteni võlegény véletlenûl tér be az általa eljegyzett lélekhez, azt megvilágosítja, vigasztalja, erõsíti, boldogítja, és tetszése szerint az õ érezhetõ kegyelmével ismét elhagyja; mivel a földön még nincs helye a folyton érezhetõ egyesûlésnek isteni võlegényével, mint a tökéletes állapotban mennyben egykor leszen.
Én 1,7
azaz, ha nem tudod.
Én 1,7
A võlegény felel: hogy nyájával csak azon az úton menjen, melyen az õ pásztorai járnak nyájaikkal, s azok nyughelye mellett pihenjen meg gödölyéivel, ott õt megtalálja. Az ara mint pásztornõ, a võlegény mint pásztor jelen itt meg. A szentirási képleges beszédmód szerint, a pásztorok itt a tanítók (Jer. 2,8.), a gödölyék pedig a bûnösök helyett (Máté 25,32.) veendõk; s ez utóbbiak itt amaz eltévedt juhokat jelentik, melyek a menyasszony gondjaira vannak bízva, úgy hogy a vers értelme ez leszen: Menj csak a tanítókhoz eltévedt nyájaddal, az õ isteni tanításaik fölött elmélkedvén, s azokat megtartván, fel fogsz találni engemet. Más forditók szerint: Ha magadat nem ismered stb. s igy értelmezik: Tehát nem tudod, hol nyugszom én? ez annyi, mint ha mondanád: nem ismerem enmagamat; mert ha magadat ismernéd, tudnád, hogy te vagy az én nyughelyem. Szállj tehát magadba, és találj föl engem a kegyelmekben, melyeket veled közlöttem. De ezen forditás és értelmezés eltér a betûszerinti értelemtõl, azért nem látszik egészen helyesnek. Mások másképen.
Én 1,8
Egy fogathoz Fáraó szekerében, vagy átalán egy fogat egyiptomi lóhoz, mely lovak szépségök miatt hiresek voltak. Szépnek neveztek téged, barátném! – A szabadító Isten többször említetik a sz. irásban mint egy fogat lovon jövõ (Habak. 3,8.15. Vesd össze: Jelen. 6,2.) harczi erejének jelképzéseûl. Ennélfogva e szavak magasb értelme ez: Olyan vagy, mint egy királyi diadalfogat. Mint ez letipor minden ellenséget, úgy gyõzedelmeskedel te a pokol, világ és test fölött. Az is lehet, hogy a képek ezen és a következõ két versben semmi különös nyomatékkal nem bírnak, és csak átalán akarják kifejezni ez eszmét, hogy a menyasszony lelki szépsége, nemessége és méltósága különösen kitûnõ.
Én 1,9
A gerliczék a tisztaság jelképeiûl tartattak az áldozatoknál (Móz. III. 5,7.), melyek tiszta és hív madarak, s az mondatik róluk, hogy csak egy párt választanak, melynek elveszte után éltöket bús zokogásban töltik. Ezen kép tehát magasb értelemben jelenteni akarja: hogy a menyasszony az õ isteni võlegényén kivül semmit nem szeret (Jel. 14,4.), s magát testben és lélekben szentül megörzi (Kor. I. 7,34.). A héber szerint: szépek orczáid a gyöngysorokban, t. i. a gyöngysorok között, melyek füleidnél lefüggenek.
Én 1,9
A nyakláncz a zsidóknál az engedelmesség jelképe (Sirák 6,25.), valamint a nyilt, merev tartású nyak az engedetlenségé (Izai. 3,16. Jób 15,26.). A vers magasb értelme e szerint: Oh mátkám! mily kedves nekem a te szerénységed és hû szerelmed, mily kellemes engedelmességed! Mily széppé tesznek erényeid! A héber szerint: és nyakad a gyöngyfüzérekkel.
Én 1,10
A võlegény ajándékokat igér kedvesének. Az arany és ezüst a szent irásban jelképezik az érzület tisztaságát és az élet ártatlanságát (Jób 23,10. Mal. 3,3.). A többes szám elsõ személye az értelmezõk szerint azért van itt, mivel az Atya mindenhatósága, a Fiú bölcsesége és a Szentlélek szeretete közremûködtek arra, hogy a menyasszonyt új életre serkentsék, s új adományokkal fölékesítsék, valamint az elsõ embernek az Isten képe szerinti teremtésénél is (Móz. I. 1,26.), mind a három isteni személy tényezõ volt. Értelme: Tisztaság és szentség által tégedet mind inkább magunkhoz akarunk csatolni.
Én 1,11
A menyasszony szól az emberekhez.
Én 1,11
Betûszerinti értelme: Midõn királyom nyughelyén pihen, az én nárduszom neki illatozik, vagy: kiöntöm rá nárduszomat. A keleti nõk illatszereket és keneteket hordanak magokkal, vagy elhintik azt ünnepélyes lakomáknál a kedvelt személyek tiszteletére, hogy jóillatot terjeszszenek (Márk 14,3.). A jóillat a szent irásban képe a jó hírnek, melyet az erény szerez (Kor. II. 2,14.), és képe magának az erénynek (Sirák 24,20–23.); azért midõn Mária Magdolna az asztalnál ült Megváltóra drága nárduszt öntött, ezáltal jelképezte az erények jóillatát, melyekkel attól fogva illatozni, võlegénye iránti szeretetbõl, magában eltökélette (Márk 14,3.). A király ülése ama menyekzõi vendégség, melyet az isteni võlegény itt (Péld. 9,1–5. Máté 22,4.) s egykor majd ott (Máté 8,11.) isteni religiója által velünk és bennünk (Ján. 14,23.) tart, hogy abban az õ adományait vegyük, s viszont azok illatát, a mindennemû erényeket (Kor. II. 2,14.) terjeszszük. Tehát mintha a menyasszony így szólna az emberekhez: Midõn az én királyom és võlegényem itt az õ egyházában, és egykor ottan országában nekem adományait osztogatja, és örömeiben részesít, kifejlik bennem a tõle származott erényeim illata, és gyönyörködteti õt úgy, mint a nárdusz. Mások a hébert így: Midõn a király erre fordúlt, a nárdusz illatát adta (miután a király segítségemre jött kegyelmével, növekedhettem az erényekben, s illatozhattam neki.). Mások másképen.
Én 1,12
A menyasszony (a lélek, az egyház) szól.
Én 1,12
A keleti nõk jóillatú mirrha-bokrétákat hordtak keblökön. A mirrha különös jóillata miatt szinte képe az erénynek (Sirák 24,20.), vagy képe a kedvességnek és nyájasságnak átalán (Zsolt. 132,1.2.), vagy képe a halálnak, az önsanyargatásoknak, szenvedéseknek stb. mert mirrha volt a legjelesb fûszer, melylyel az elhunytak holttesteit behintették, valamint Krisztus temetésénél is használtak mirrhát (Ján. 19,39.). E különbözõ képleges jelentés miatt a fönebbi hely különféleképen alkalmaztatik a menyasszonyra magasb értelemben. A sz. atyák és értelmezõk közõl legtöbben a halál és szenvedések jelképeül veszik a mirrhát, s ezért így értelmezik: Võlegényem halála, az õ szenvedései, önsanyargatása, önmegtagadása mindig szivemben vannak; védelmûl szolgálnak nekem a test, világ és ördög kisértetei ellen.
Én 1,13
A cziprus oly fa, melynek virágai fürtökben külön szárakon függenek és kellemes illatúak. Miután Palesztina termékeny tájain terem, úgy látszik, Engaddiban, mely Jerusalemtõl délkeletre feküdt, s termékenysége miatt dicsértetik, különösen tenyészett. A menyasszony hasonlítja kedvesét a cziprus fürt kellemes illatához, s ezzel a megújúlást, az éltetõ örömet akarja kifejezni, melyet õ neki szerez. A héber szerint: Kopher-fürt, azaz, engesztelés fürtje; s ez okból némelyek így értelmezik: Az én szerelmesem az engesztelés szõllõfürtjének vérét adta értem.
Én 1,14
A võlegény (Isten, Krisztus).
Én 1,14
A szépség, ugymond sz. Tamás, kétféle, a léleké és testé. Az elsõ a hit, remény és szeretet erényeiben; a másik az érzékek, fõleg a szemek kül tisztességében és szemérmében áll. A galamb a szentirásban az együgyüség és tisztaság képe (Máté 10,16.); a galambszemek alatt e szerint a tiszta együgyû érzület értendõ, mely a cselekvésben csak Istent, az õ dicsõségét és az emberek üdvét tartja szem elõtt.
Én 1,15
A menyasszony (a lélek, az egyház).
Én 1,15
A Zsolt. 44,3. is Krisztus szépnek mondatik alakjára nézve. Szép õ, úgymond sz. Ágoston, az égben, szép a földön, szép a csodákban, szép az ostorozás alatt, szép a kereszten, szép még a sírban is. A legfönségesb és valódi szépség az igazság. Egy sem szép ott, hol õt igaztalannak látod; mindenütt szép az, kit mindenütt igaznak találsz.
Én 1,15
Ágyunk szabadban van a virányon. Az ágy a nyugalom s a szeretõk egyesülésének helye. A virágok a jóillatot jelképezik, s ismét az erényeket jelentik. Lásd 11. 12. v. Magasb értelme tehát ez: Lelkem szemlélõdõ nyugalma által benned, s a legbensõbb egyesûlés által veled, nyilnak nekem minden erény virágai (Gerg. Cassiod.).
Én 1,16
Nincs szükségünk palotára; a czedrus és cziprusfák hajlékunk a szabad természetben. Mások a hébert így: Házereszeteink terpentin-fából vannak. Mások másképen. A czédrus és cziprus tartós, majdnem mint korhadhatlan fák ismeretesek; a miért e vers magasb értelme úgy látszik ez: A mi lakásunk és együttlétünk örök. Ez összhangzik Pét. I. 2,5.-vel, mely szerint Krisztusra vagyunk építve; Kor. II. 5,1. s következõvel, mely szerint egykor házunk leszen az Istentõl, ki különféle lakásokat (Ján. 14,2.) osztogat a különféle érdemek szerint (Kor. I. 15,41.).
Én 2
Én 2,1
Mások a hébert igy: Én Száron (a középtenger melletti síkság) virága vagyok, és a völgyek rózsája. Mások másképen. – Az 1,14.-ben a võlegény magasztalta menyasszonyát szépsége miatt; most ez szerényen válaszol, hogy õ csak mezei virág, s a völgyek közönséges lilioma. Mások szerint: ez igéket a võlegény mondja. Ha a menyasszony mondja, akkor ez által vallomást tesz semmisége és méltatlansága bensõ érzetérõl; ha pedig e szavak a võlegény szájába adatnak, akkor ez a mezõn minden viszontagságnak kitett, mindenki által megközelíthetõ (Izai. 65,1.) alacsonyságban felnõtt virágnak nevezi magát Jessze gyökerébõl (Izai. 11,1.), melynek éltetõ illatát ismét csak alacsonysorsuak, alázatosak szivják be.
Én 2,2
A võlegény (Isten, Krisztus).
Én 2,2
Mások szerint: rózsa.
Én 2,2
A võlegény kedvese szerény beszédét az õ dicséretére forditja. Igen, te liliom vagy, de liliom tövisek között; mert hozzád hasonlítva, barátnéid töviseknek mondhatók. A virágzó liliom, képe az anyaszentegyháznak és minden igaz léleknek (Izai. 35,1. Ozeás 14,6.); a tövisek jelképezik az istenteleneket (Izai. 10,17.). A võlegény tehát mondani akarja: az én kedvesem, a velem egyesûlt lélek, virágzik erényekben, mint a liliom; de tövisek veszik körûl; az õ erényei a tökély virágzására kisértetek s a gonoszok üldözései között jutnak (Bernárd).
Én 2,3
A menyasszony (a lélek, az egyház).
Én 2,3
Mint az almafa, gyümölcseinek szépsége és haszna által minden vad fát fölûlhalad, úgy múlod te felûl mind az ifjakat.
Én 2,3
Kettõt ad ezen fa (Péld. 3,18.): árnyat a hõség, védelmet az üldözések és kisértetek ellen; erõt a szenvedésekben és fáradalmakban (Ének. 1,4.5.); azután édes gyümölcsöket – világosságot, örök életet (Ján. 6,56.).
Én 2,4
A borospincze itt a szeretet jelképeûl vétetik, mint a vers második fele mutatja. Magasabb értelme ez: Võlegényem megrészegített engem szent szerelemmel. E szent mámornak állapotát irta le sz. Pál Rom. 8,35–39. Elrendezte bennem a szeretetet, azaz, közölte velem az igaz szeretetet, úgy, hogy enmagamat és felebarátomat csak Istenért, az Istent pedig mindenek fölött szeretem (Aquin. Tam.). A héber szerint: az õ zászlója fölöttem a szeretet, azaz, õ kormányoz, vezérel, védelmez engem a szeretet által, – mi egyre megyen.
Én 2,5
Az epedõ szeretet a menyasszonyt kimerítette és alélttá tette; azért szólítja föl társnõit, hozzanak illatos virágokat és erõsszagú almákat, hogy azok által fölüdûljön, megerõsödjék. Magasb értelemben, e lankadtság alatt ama szerelmi seb értendõ, melyet az isteni szeretõ nyilai (Zsolt. 44,6.), az õ hatalmas, ébresztõ sugallásai okoznak; ama szeretõ vágy az, mely teljes egyesûlésért eped (Bazil. Nisz. Gerg.). A virágok és almák erõsitésûl szolgáló illata, igérése azon egyesûlésnek, melytõl õ segélyt reméll. Mint nyeri ezt meg, következik.
Én 2,6
Az epedésben beteg szeretõ a kedvesével való egyesûlés által meggyógyúl; ki karjaiba szorítja õt, de ez álomba mélyed a gyönyörtõl. Magasb értelme ez: Az isteni võlegény átöleli a szent vágyban utána epedõ lelket, mely ez isteni ölelés és egyesûlés gyönyörében az elragadtatásnak ama természetfölötti szenderébe merûl, melyben az érzéki világból kiemeltetve, a fensõbb világból nyer szózatot, s különös fölvilágositásokra és vigasztalásokra méltattatik. Vajjon a jobb és balkéznek van-e különös jelentése, határozottan állítani nem lehet. Sz. Bernárd szerint a balkéz alatt a võlegénynek gyógyító, a jobb alatt üdvözítõ ereje értendõ; mások szerint, a jobb alatt az õ isteni, a balkéz alatt emberi természete értetik, melyek az ember üdvözitésére együtt munkálnak. Mások másképen.
Én 2,7
A võlegény (Isten, Krisztus).
Én 2,7
A võlegény meglátva szendergõ menyasszonyát, kéri a város leányait, kiknek az õ gyöngéd, bensõ és epedõ szerelmérõl fogalmok sincs, hogy kedvese álmát meg ne zavarják. A vadkecskékre és szarvasokra kéri õket. Keleten ezek jelképezik mindazt, mi szép és kellemes; tehát mindarra kéri, mi elõttök kedves. – A võlegény azon embereket, kiknek az Istenben való szent nyugalomról fogalmok sincs, és kik azt hiszik, hogy az Istenben elmélyedteket és nyugvókat világi jótékonyságra kell fölserkenteni, – kéri mindenre, mi elöttök becses, hogy az õbenne szent örömmel és teljes megnyugvással szendergõ menyasszonyát ne serkentsék föl, hanem hagyják aludni, mig önmagát elhatározza, hogy nyugalmát Istenben embertársai üdveért félbeszakaszsza, és ismét külsõ foglalkozáshoz lásson.
Én 2,8
A menyasszony hallja álmában võlegénye szavát és felõle álmodik. A 8–16. versek álmában mondott igéi.
Én 2,8
azaz: Hallga!… kedvesem szavát hallom.
Én 2,8
Minden sz. atya és irásértelmezõ szerint, az isteni Igének testünkben történt csoda- és üdvteljes eljövete iratik le a következõkben. Krisztus mikép szökelli át a hegyeket és halmokat, megfejti ker. János, az õ hirnöke (Luk. 3,5.) mondván: hogy õ minden völgyet betölt, minden hegyet elegyenget, t. i. minden kevélységet elvesz, megszégyenít, és az alázatosságot mintegy ösvényûl jelöli ki, melyen hozzá lehet jutni. Hasonlóképen mondja Habakuk 3,6. a közeledõ Istenrõl: hogy a régi hegyeket lerontja és elegyengeti.
Én 2,9
Mások szerint: zergéhez.
Én 2,9
A szarvasok a gyorsaság képei (Zsolt. 17,34.). Krisztus égõ buzgalommal sietett munkáját bevégzeni, s futott pályáján, mint az óriás (Zsolt. 18,6.). Mennyei Atyja keblébõl leszállott a szûz méhébe, a szûz ölébõl a jászolyba, a jászolyból ment Egyiptomba, Egyiptomból visszatért Judeába; miután ott tanitott és számtalan csodát tett, eljutott a keresztre, a keresztrõl a sírba szállott, a sírból fölemelkedett a magasba, hogy onnan ajándékokat oszszon az embereknek (Efez. 4,8.), mindig fáradatlan s föltartóztatlanúl az õ útján (nagy sz. Gerg.). Ilyen az õ jövete és eltûnése minden egyes emberi lélekben is. Õ meglátogatja a lelkeket jelenlétével, és ismét eltávozik azoktól, ha látogatásának kegyelmét megvonja (Keresztr. nev. sz. János).
Én 2,9
Keleten az ablakok nem voltak beüvegelve, hanem csak róstélyozva. A fal, mely mögött a võlegény áll, minden sz. atya és kath. értelmezõ szerint, a mi emberi természetünk, mely alatt Krisztus magát elrejtette, azért nevezi õt a próféta (Izai. 45,15.) elrejtett Istennek. A róstélyos ablakok, melyeken benéz, részint a szent irások, melyeken róla szó vagyon (Ján. 5,39.), részint a megvilágositások, próbák és kegyelmek, melyekkel az embereknek jelenti, hogy mindenkor jelen van, és érettök mûködik (Béda. Cassiodor. stb.).
Én 2,10
Krisztus a következõkben (10–14. v.) legközelebb anyaszentegyházához szól elsõ jövetérõl a földre; de a mondat egyszersmind alkalmazható Krisztus jövetére és betérésére minden egyes lélekhez.
Én 2,10
Betû-értelme: Jõj, hagyd el a zárt lakot; menjünk, keressünk lakást a szabad természetben, mely tavaszszal ismét fölvirúlt. Magasb értelemben, az isteni võlegény e szavakkal fölhíjja az anyaszentegyházat s minden megváltott lelket, hogy szakaszsza el magát a földtõl, haladjon az erény útján (Filip. 3,13.14.), és végre az õ személyéhez közeledjék, hogy õt a tökély fokára vihesse (Zsolt. 83,6.). A léleknek barátném, galambom, szépem stb. mellékneveirõl lásd a 13. 14. v.
Én 2,11
Palesztinában a tél csak néhány esõs hónapból áll. Ha ez elmúlt s a víz elfolyt, megjelen a tavasz pompájában. – Valamint az idõ, midõn Krisztus megjelent, az aratás idejének neveztetett, melyben az emberek az õ tanitására és egész szent mûvére már megértek (Ján. 4,35.): úgy a Krisztus elõtti idõ, midõn az emberiség a pogányság vakságában és a mózesi törvény erõtlenségében élt, itt télnek alkalmasan neveztethetik. Hasonlóképen minden emberi léleknek, többé kevésbbé, a bûn, tudatlanság és nyomor téli éjjelét kell átaludnia, melybõl õt Krisztus serkenti föl (Rom. 13,11. Efez. 5,14.).
Én 2,12
a fa- és szõllõmetszés. Mások a hébert igy: a (madár-)ének ideje.
Én 2,12
Mint nálunk a fecskék, úgy Palesztinában a gerliczék költözõ madarak, melyek tavaszkor ismét eléjõnek. fensõbb értelemben, az e szavakban kifejezett képek ismét Krisztus idejére vonatkoznak. A viruló liget a prófétáknál gyakran eléfordúló képe a kegyelem és megvilágositás messiási idejének (Izai. 32,15. 44,26.); a metszés ideje átalán képe az új tavaszi idõnek, a tisztító és megszentelõ malaszt idejének; azért nevezi magát Krisztus is (Ján. 15,1.) a mennyiben õ az új emberiséget képviseli, szõllõtõnek, melyrõl Atyja minden vesszõt levág, mely gyümölcsöt nem terem; a termékenyeket megmetszi, hogy még termõbbek legyenek; azért mondja az apostol is (Filip. 3,3.): Nálunk van a körûlmetélés, kik lélekkel szolgálunk az Úrnak és dicsekszünk Krisztus Jézusban. A gerlicze nyögõ hangja képe a bûnbánatnak és imádságnak (Zsolt. 6,7. 37,9. Rom. 8,26.), mely az igaz kereszténynek saját és mindigtartó kedélyhangulatát képezi.
Én 2,13
A fügefa gyakorta képe a zsidó egyháznak (Ozeás 9,10. Luk. 13,6.). A korai fügék, melyek ékességök miatt legjobbaknak tartattak (Jer. 24,1.2.), azon ó szövetségi jámborok képei, kik a Krisztust váró hitben és reményben éltek (Mik. 7,1.2.), úgy hogy értelme ez: a zsidó egyház kevés édes gyümölcsei érettek, az egész zsidó egyház elérte rendeltetését, a kegyelem ideje elérkezett.
Én 2,13
Mint a fügefa a zsinagógát, úgy a szõllõhegyek jelképezik a pogányok között az egyházhoz gyülekezõ községeket; vagy pedig az igazaknak ujra teremtett lelkeiket. – Már virul az én új egyházam, már áradoz oly sok jámbor lélek illata.
Én 2,14
Te magányos szõllõkunyhódban úgy vagy, mint a gerlicze, mely a szirtüregekben tartózkodik, hogy magát a ragadozó madarak ellen biztosítsa. – Fensõbb értelemben, mintha a võlegény mondaná: Én szeretett egyházam (lelkem)! ki félvén a te elleneidtõl s az enyéimtõl, magányba vonúltál, jõj ki bátran a szabadba, láttasd orczádat, hallasd szózatodat; mert nem azért ékesítettelek föl oly dicsõ adományokkal, hogy magadat elrejtsd, hanem hogy a világ elõtt megjelenj, és felõlem szóval és tettel bizonyságot tégy. Több sz. atya és irásértelmezõ szerint, a fönebbi tulajdonok azon figyelmeztetés végett adatnak a menyasszonyi léleknek, hogy vonúljon az élõ vizzel ellátott sziklába, a mi Krisztus (Móz. II. 17,6. Kor. I. 10,4.), oldalsebének üregét válaszsza lakhelyéûl, s minden viszontagságában, szenvedésében és kisértetében az Üdvözítõ sebeiben keressen oltalmat. Ha ily módon egész õszinteséggel mutatja magát Megváltójának, és gyermeki könyörgését hozzája küldi: akkor tetszését egészen megnyeri.
Én 2,15
Ezek még az álmodó menyasszony igéi, melyeket azonban nem ad võlegénye szájába, hanem önmaga mond el. Miután ébrenlétekor mint szõllõpásztornõnek sok gondja van arra, hogy a rókákat távol tartsa a szõllõtõl, álmában is meglepi õt az ezektõl való félelem, és kiált õrtársnõinek, hogy fogják meg a rókákat. Mások e szavakat még a võlegény igéiûl veszik. A rókák az irásban (Ezekiel 13,4.) a hamis próféták képei; azért magasb értelemben a szent atyák azok alatt a tévtanítókat értik, kik ravasz ármányaik által a jámborság és igazhitûség színe alatt a hit tisztaságát beszennyezik. A menyasszony (vagy a võlegény) minden körötte levõt felszólit, hogy e kártékony ellenségeket az Isten szõllõjébõl eltávolítsa.
Én 2,16
Rettegve attól, hogy szõllõjét a rókák elpusztíthatják, fölébred a menyasszony kedvese karjaiban, s az õ elsõ szavai a következõk.
Én 2,16
E szavak fensõbb értelemben jelentik Krisztus bensõ egyesûlését a jámborok lelkeivel, az õ felbonthatlan egyesûlését egyházával, melyrõl az apostol szól Efez. 5,23–32. A rókák, az egyház ravasz ellenei, habár tévútra viszik is a hivõk egy részét, magát az egyházat Krisztustól nem ragadhatják el; mert mindketten fölbonthatlanúl vannak egybekapcsolva, mint fejével az élõ test. Vesd össze: Ozeás 2,19.20. Máté 28,20.
Én 2,16
Mások szerint: rózsák között. Betûértelme ez: a kedves virágos mezõkön legelteti nyáját. Magasb értelme: Az én kedvesem legel, gyönyörködik az õ tiszta, szûzies lelkeinek jóillatában; ugyanezt mondja az apostol Kor. II. 2,15–17.
Én 2,17
Fensõbb értelemben: midõn az örök nap fölvirad, és éj többé nem leszen. Mások a hébert így: Mig meghûl (leszáll) a nap, s az árnyak elfutnak – mig este lesz – (mig az átmenet eljõ az örök naphoz).
Én 2,17
Béter hegyei, Euzeb szerint, Jerusalemtõl két mértföldnyire fekvõ hegyek. Mások szerint, a menyasszony akarja mondani: az elválás hegyein; mert Béter elválást is jelent. – Alig mondta ki a szeretõ legmélyebb, elragadtatásteljes boldogság érzetében: hogy kedvese egészen övé, s õ viszont amazé, hogy maradjon az õ jámbor, tiszta lelkei közt, mint jó pásztor, az örök nap fölviradásáig; s ime a võlegény ismét hirtelen eltûnt (Ének. 1,7.), és sietett túl a halmokon. Azért árasztja el õt ismét a szeretõ epedés, és szive szivébõl kéri õt, hogy a szarvasok gyorsaságával siessen viszsza hozzá az elválás ezen országába.
Én 3
Én 3,1
Miután a jegyes ismét eltávozott menyasszonyától, s benne fölgerjeszté az epedõ vágyat (Ének. 2,17.), ennek kinjait különösen érzi magányos fekhelyén; keresi võlegényét, és nem találja meg õt. Magasb értelemben a sz. atyák és irásértelmezõk az ágyban töltött amaz éjek alatt szellemi sötétséget értenek (Zsolt. 17,29.), melybe a lélek esik, mihelyt a szeretõ jegyes megvonja jelenlétét. E szellemi sötétség az elhagyatottság állapota (Izai. 49,14.), melyben az elme az isteni igazságok fölfogására tompának, az akarat a jó gyakorlására erõtlennek, a sziv üresnek és kiszáradtnak érzi magát (Vill. Tamás). Több irásértelmezõ jelentést tulajdonít az „ágy“ szócskának, s azon nyugalmas, kényelmes életet látja általa kifejezve, melynek némely, még jámbor lélek is átadja magát, de melynél Jézust nem találhatják föl, ki csak a kereszten, a hõsi erények, föltételek és tettek ágyán található.
Én 3,2
Miután a võlegény kedvesének epedõ óhajtását nem teljesítette, és magányát jelenlétével nem szerencséltette, az ara elhagyja puszta gunyhóját, és eltökéli magát, hogy az éj sötétében mindenütt még a városban is keresni fogja õt. Ez ugyan az illemszabályokkal ellenkezni látszik, s azért némely értelmezõ az 1–4. verseket a menyasszony álmának tartja; azonban az õ nagy utánjárása megegyeztethetõ nagy szeretetével, mely a külsõ illemen olykor túl teszi magát. Az alvás és álom a 4. versben következik. – Magasb értelemben, a sz. atyák és irásértelmezõk a város alatt, hová lelke sötétségében a menyasszony futott, s az ottani utánjárás alatt, az emberek szolgálatában töltött tevékeny életet értik. Vesd össze: (Luk. 11,41.) Az ara hitte, hogy a nagy készség és utánjárás által teszi magát méltóvá az egyesûlésre jegyesével.
Én 3,2
A városban is hiába kerestem. A nyugtalan s rendetlen foglalkozásban a lélek nem találja meg võlegényét; az ily tevékenység inkább szétszórja a lelket, mintsem Istennel egyesítené; mert a hivatás és mód nélkül ûzött foglalkozás hizlalja a hiúságot, a kedélyt mindenféle gondok által a földiekhez lánczolja, s mind megannyi tövisek gyanánt sértegeti (sz. Gerg. Bernárd, Bonavent.).
Én 3,3
Éjjel az ellenséges betörés és más veszélyek ellen. Lásd Zsolt. 126,1. Az õrök alatt, fensõbb értelemben, a papok, tanítók és próféták értendõk (Jer. 6,17. Ezekiel 3,17. Izai. 52,8. 56,10.). Ezeknél tesz kérdést a Jézust keresõ lélek. Bár minden lélek, ha võlegényét elvesztette, a tanítóktól, papoktól, lelkiatyáktól kérne tanácsot, mit kell tennie, hogy a legföbb jónak ismét birtokába juthasson.
Én 3,4
Értsd alatta lelkiképen: és megtanítottak, hogyan lehet Jézust föltalálni, s én intéseiket követtem. – A tanács, melyet a lelki tanítók aziránt adnak, mikép lehet az elvesztett isteni võlegényt ismét föltalálni, leginkább az imádságban azon szándékkal való állhatatosságban áll, hogy a mellett az ember ne saját kedvét, hanem egyedûl Istent keresse, külsõ dolgait sok vigyázattal csak annyiból végezze, mennyiben azt saját üdve és embertársáé megkivánja; e mellett ne keressen semmi vigasztalást, hanem tiszta szándékkal mindent Istenért tegyen, végre minden isteni kegyelemre és látogatásra méltatlannak, minden büntetésre, szenvedésre, gyalázatra méltónak tartsa magát.
Én 3,4
Betû-értelme ez: Hasonló érzelmekkel a võlegény is elhagyta fekhelyét, kereste kedvesét, és a véletlen úgy akarta, hogy találkozzanak.
Én 3,4
azaz: megfogtam õt, és mondám: El nem bocsátom õt, mig stb. Oly erõs a keresõ és szeretõ lélek, hogy Krisztust, kinek minden hatalom adatott mennyben és földön (Máté 28,18.), megfoghatja, s könyörgéssel és sohajokkal megtarthatja (Móz. I. 32,26.).
Én 3,4
Mások a hébert így: megfogám õt, és el sem bocsátám, mig stb. Anyám háza azon ház, melyben én anyámmal lakom, az én házam. A menyasszony háza, magasb értelemben, az õ teste; a ház kamarája, annak belseje a szív, a lélek (Péld. 18,8.). A menyasszony lelkébe akarja fölvenni võlegényét, legbensõbb egyesûlésre akar vele lépni. Azért nevezi Krisztus lelkünket saját házának is, és mondja Kor. II. 6,16. Bennök lakom és közöttök járok, és Istenök leszek, és õk népem lesznek. – Legyünk azon, hogy Krisztust megtartsuk. Nem bocsátjuk el õt sziveinkbõl, ha az õ titkairól mindig megemlékezünk, és szent életben õt állandólag követni iparkodunk. Ezek ama szent ölelések, melyekkel a lélek az õ isteni võlegényét erõsen tartja, s ebbõl származik ama szent elragadtatás, melyben magunkat és mindent feledve, az Isten végtelen mélységében elmerûlünk, és az õ képévé átalakúlunk.
Én 3,5
Anyjának kamarájába érvén a menyasszony, kedvese bírásának kéjétõl elolvadva, ismét azon álomba merûl, melyrõl fönebb (2,6.7.) volt szó. Az Isten mily nagy becset tulajdonít, úgymond keresztrõl nev. sz. János, az érzelem e csendes nyugalmának, ez elszenderûlésének, e megsemmisûlésének, kitûnik a võlegény szavaiból. E szavak által jelenti, mennyire szereti az elmerûlést e magányos feledés álmába; mert csak oly állatokat hoz föl, melyek magányos helyeken tartózkodnak. Lásd Ének. 2,7.
Én 3,6
A sz. költõ itt elragadtatik a menyasszony jelességei fölötti örömében. Feljövetét a legelõrõl (melynek a puszták és félpuszták is neveztetnek) hasonlítja a drága fûszerekbõl felemelkedõ füstoszlophoz, és nevezi õt Salamon ágyának, Salamon hordszékének, Salamoni nyugalomnak, vagy királyi nyugalomnak; mi mondhatjuk legjelesebb, legdrágább nyugalomnak. A võlegényt Salamonnak nevezi, jelentve boldogságának tetõpontját.
Én 3,6
A puszta alatt ez a világ értetik (Ezekiel 20,35.36.), mely gonoszban van helyezve (Ján. I. 5,19.); a fûszerillat alatt a jócselekedetek és az imádság illata (Zsolt. 140,2. Jel. 5,8. 8,4.), úgy hogy értelme ez: Nézzétek a szeretett menyasszonyi lelket, mely a világ botrányai- csábitásai- és veszedelmeibõl megmenekedve, bûnbánat és imádság s a legkülönfélébb erények gyakorlata által gyönyörködteti võlegényét.
Én 3,7
Salamon hálóterme elõtt állott valószinûleg a testõrség egy osztálya; nagyobb nyomatékosság végett állítatik itt az ágy köré, mely által képleg a menyasszony értetik. Magasb értelemben, az ágy jelképe a lelki nyugalomnak és egyesûlésnek (Ének. 1,15.). Salamon (béke-férfiú) az isteni võlegény neve. Már Móz. I. 49,10. (a héber szöveg szerint) neveztetik Sílonak, azaz, békeférfiúnak, nyugalomnak; Izaiás békefejedelemnek nevezi õt (9,6.) és Krisztus is béke-osztogatónak nevezi magát (Ján. 14,27.). Az erõsek a sz. irási szójárás szerint az angyalok (Zsolt. 102,20.), kik a jámborokat õrzik (Zsolt. 33,8.), a fölebbvalók és uralkodók, kiknek az Isten egyházát védniök kell (Izai. 49,23.), és minden jámbor buzgó lélek, kik a szent község veszélyei miatt aggódnak (Ámosz 6,6. Ján. I. 2,14.). E szerint értelme ez: Ime a kedves, kikben az isteni võlegény megnyugszik, és kivel egyesûl, védelmeztetik a szent angyaloktól, a hû tanítóktól és elõljáróktól és minden jótól a világ romlása, a pokol megtámadásai ellen. Mi itt a lélekrõl mondatik, még inkább tulajdoníttathatik az egyháznak, mely igazán ágya a mennyei Salamonnak, melybõl sok lelki gyermek született, mint hajnalból a harmat (Zsolt. 109,3.), s mely Isten mindenható oltalma alatt van, hogy a pokol kapui ellene semmit se tehessenek.
Én 3,8
E lelki védõk a jó harczosok (Tim. II. 2,3.), kik fölveszik a lélek kardját, mely az Isten igéje, és az Isten fegyverzetét (Efez. 6,13–17.), hogy megrontsanak minden tanácsot, mely fölemelkedik Isten ismerete ellen (Kor. II. 10,5.).
Én 3,8
Midõn a sötétség hatalma (Luk. 22,53.), a lelki és világi kisértetek éje, az üldözés és keresztek éje bekövetkezik, a lelket félelem és rettegés lepi meg; de az Úr igazsága oltalom és pajzs, hogy ne félj az éjjeli rémtõl (Zsolt. 90,5.), hanem Pállal mondhassad (Ap.cs. 27,23.): Mellettem állt ez éjjel azon Isten angyala, kié én vagyok, és a kinek szolgálok.
Én 3,9
A sz. költõ menyasszonyát hordszékhez hasonlítja mely libanoni czedrusfákból készítetett. A szentírásban ezek az erõsséget és állandóságot jelképezik (Ének. 1,16.), s itt azon erények és kegyelmek helyett vétetnek, melyekkel az isteni võlegény menyasszonyát az egész örökkévalóságra fölékesítette; azok alatt az igazak emelkedett lelkeit is lehet érteni, ha a hordszék és ágy nem csupán egyes lélekre, hanem az egyházra vonatkozólag alkalmaztatik (Izai. 35,3. 60,13.).
Én 3,10
Az ezüst (az érzület- és élet-) tisztaság jelképe Zsolt. 11,7. Ha a hordszék alatt az egyház értetik, akkor az oszlopok a tanitók (Jer. 1,18. Gal. 2,9.), kik a tanítmány és éltök tisztasága által jeleskednek.
Én 3,10
Ez valószinûleg a hitet jelképezi, mely Pét. I. 1,7. drágábbnak mondatik az aranynál.
Én 3,10
Mások szerint: ülését bíborból. Ezalatt Krisztus vére értendõ (Pét. I. 1,18.19.), mely által bemenetünk van az anyaszentegyházba. Mások a támasz alatt a jó lelkiisméretet értik, a lépcsõ alatt a szeretet lángérzelmei által az égbe való fölemelkedést.
Én 3,10
Belûl volt a horszék fölékesítve, hogy Jerusalem leányait a menyasszony csodálására elõidézze. A szeretet, lelke minden erénynek, alapja, mely nélkül lelki ékesség nem is képzelhetõ.
Én 3,11
A sz. költõ, ki a 7–10. v. a menyasszonyt Salamon ágyához és hordszékéhez, a võlegényt Salamon személyéhez hasonlította, találkozása napját anyja házában menyekzõi naphoz hasonlítja; Salamon menyekzõi napjához hasonlítja, s fölhívja a város nõit, legyenek tanúi a võlegény boldogságának. Salamon jelentésérõl lásd a 12-ik jegyz.
Én 3,11
a võlegények zsidó szokás szerint menyekzõjök napján korona vagy koszorúszerû fej-éket viseltek.
Én 3,11
Az isteni võlegény menyekzõi napja azon idõ volt, mikor õ emberi természetet vett föl, s a boldogságos Szûz méhébe leszállott, elkezdendõ pályafutását (Ágost.). Ez az egybekelés az emberi természettel bizonyos módon folytattatik az igazak lelkeiben, melyekkel Krisztus örök egyesûlésben van. Ezen különféle egyesûlésnél fogva a jámbor lelkekkel, Krisztus többféle koronát visel (Jel. 19,12.), és keresztrõl nev. sz. János különösen három koszorúról szól, melyek az isteni võlegény fejét ékesítik. Az elsõ koszorú a sz. szüzek legszebb virágaiból áll, a másik a szent tanítók ragyogó és világosan tündöklõ virágaiból, a harmadik koszorú végre a vértanúk pirosan tündöklõ szegfûibõl. S így háromszoros koronával koszorúzva fog megjelenni a võlegény-Krisztus dicsõségében és ékességében. Sion leányai alatt a zsidó és keresztény egyház választottjai értendõk, kik fölhívatnak, hogy Krisztus szépségét az õ menyekzõjén nézzék. Vesd össze: Szofon. 3,14–17. A szent atyák szerint egyszersmind a töviskorona is értendõ, melylyel egy másik anya, a zsidóegyház koronázta meg az isteni võlegényt, mely azonban dicsõség koronájává lett. Zsid. 2,7. Zsolt. 20,4.5.6.
Én 4
Én 4,1
A võlegény magasztalja a már ismét fölébredt menyasszony szépségét.
Én 4,1
Lásd Ének. 1,14.
Én 4,1
belsõ szépségén kivûl (Zsolt. 44,14.).
Én 4,1
melyek levonúlnak és hozzánk feljõnek. Mint távolról a Gálaádon tanyázó, hosszú, fényes göndörszõrû kecskenyájak mutatkoznak, úgy tünnek fel a te hajfürteid, melyek könnyedén omlanak vállaidra. A haj alatt az értelmezõk a gondolatokat és kivánságokat értik, úgy hogy ennek értelme: Gondolataid és kivánságaid éber pásztor gondjai alatt vannak, mint a kecskenyájak Gálaád hegyén.
Én 4,2
Fogaid oly fehérek, mint a nyiretlen juhok, melyek épen most voltak usztatva, és mint a juhnyáj, mely mind ikerbáránynyal bír, s egy meddõ anyajuha sincs; úgy állanak fogaid két sorban, és teljesen épek, egészségesek. – A fogak alatt az értelmezõk az elmélkedést és imádságot értik, mert ezen gyakorlatok által az ember az isteni igazságokat mintegy megrágja, s azok élvezhetõkké válnak. Értelme ez: Elmélkedéseid és imádságaid teljesek szent hevûlettel, és gyümölcsözõk az értelemre nézve, melyet megvilágosítanak, valamint az akaratra nézve, melyet jócselekedetekre gyulasztanak. Kik az arát az egyház képviselõjeûl tartják, a fogak alatt értik a tanítókat, kik a népnek az isteni igazságokat érthetõkké és élvezhetõkké teszik (Ezekiel 2,8. 3,1. Jel. 10,9.), és a keresztség fürdõje által az isteni és felebaráti kettõs szeretet gyermekeit nemzik. Igy több sz. atya.
Én 4,3
Ajkaid bíborpirosak, azaz, magasb értelemben: a mit te mondasz, a te imádságod égõ, mint a bíborszín, szent szeretetláng az.
Én 4,3
Mint a gránátalmának, ha kettévágják, szép halványpiros szine van belsejében és magvaiban, a te orczáid is oly gyöngéd pirosak. Az arczpirosság a szemérem jele és képe. Vesd össze: a 3-ik jegyz. is. A héber szerint: orczáid a fátyol alatt. Mások másképen.
Én 4,4
A te gyöngyökkel ékes szép nyakad Dávid fegyvertornyához hasonlít, mely fönségesen emelkedik magasra, s melyen ékességûl s az ellenség rettentéseûl pajzsok és fegyverek függenek. – A nyak az engedelmesség képe (Ének. 1,9.). Az engedelmesség, forrása minden erényeknek, melyek úgy tekinthetõk, mint a keresztény fegyverzet mind megannyi eszközei. Vesd össze: Efez. 6,13. s követk. Kor. II. 10,4.5.
Én 4,5
Az emlõk átalában jelképezik a szeretetet (Ének. 1,1.); a két emlõ valószinûleg az isteni és felebaráti szeretet két parancsa. Az õz (vadkecske) képe a kedvességnek (Ének. 2,9.); a liliomok (mások szerint: rózsák) termékeny mezõt jelentenek. Értelme ez: A te szereteted, melylyel irántam és embertársaid iránti kötelességeidet teljesíted, tevékenységed gazdag térségén, melyet én nyitottam neked, igen kedves elõttem.
Én 4,6
eltávoznak. Magasb értelemben: míg ez élet éje tart.
Én 4,6
Én kedvesemet nem hagyom el. Krisztus gyönyörködik az õ hív lelkeiben. Mirrha-hegyhez és tömjén-halomhoz hasonlítja õket, mert mindenik léleknek, mely Krisztusé akar lenni, az önmegtagadás keserûségével eltelve, s az imádság és jócselekedetek tömjénével kell ellátva lennie. Lásd Ének. 1,13. 3,6.
Én 4,7
Valamint Krisztus jegyese, az egyház, szeplõ és ráncz nélkül van (Efez. 5,25–27.), úgy minden egyes lélek is, mely Krisztus vérében megtisztúlt.
Én 4,8
Amana, Szanir és Hermon, hegyormok Libanon keleti hegylánczolatán, mely antilibanonnak neveztetik.
Én 4,8
Én jegyesem! hagyd el a Libanon rideg, barátságtalan táját, hol a vadállatok tanyáznak, és kövess engem szelíd lakásomba. – Hogy a jegyes lakása Libanon hegyén lett volna, vagy ott tartózkodott volna, errõl fönebb nincs említés, sõt inkább a fönebbiek szerint, võlegénye közelében volt a virágos síkságon (Ének. 1,15. 2,1.). E változó lakhelye a võlegénynek és menyasszonynak, a többek közt szintén egyik jel arra, hogy a szerzõ nem annyira egészen a betûszerinti történetet, mint inkább az alatta rejlõ mélyebb értelmet tartotta szem elõtt. – A Libanon az õ czédrusaival gyakorta képe a kevélyeknek (Zsolt. 36,35.), kik a jámborok ellenében a világot jelképezik. Az oroszlánok és párduczok az Isten országának elleneit jelképezik (Izai. 11,6. Jerem. 5,6.). Válj ki a rosz világból, melyben Krisztus és az õ országa legdühösebb ellenei oly bõséggel vannak (sz. Gergely, Bernárd).
Én 4,9
kit úgy szeretek, mint nõvéremet.
Én 4,9
szemeid egy pillantásával.
Én 4,9
egy hajfürtöddel.
Én 4,9
Krisztus fölvévén az emberiséget, testvérünkké lett (Zsid. 2,14.), és azért nevezi a menyasszonyi lelket is nõvérének. Az egy szem, mely a võlegény szívét megsebzi, az együgyû nézés, mely mindenben csak Istent keresi (Ének. 1,15. 5,1.). A hajfürt, vagy a nyakszalag, az engedelmesség az isteni parancsok teljesitésében. Lásd Péld. 1,9. Azért mondatik Ján. 15,10. Ha parancsaimat megtartjátok, megmaradtok az én szeretetemben. Õszinte hûség a szándékban, és buzgalom a cselekedetekben, – mintegy kettõs nyil, mely az isteni sziven gyógyíthatlan szeretet-sebet ejt.
Én 4,10
Szerelmed fölûlhalad minden örömet (Ének. 1,1.).
Én 4,10
Szereteted és a jócselekedetek, melyek abban foglaltatnak (Kol. 3,12.), meghaladják illatuk által (Kor. II. 2,15.) a legillatosb és legdrágább fûszereket is (Ének. 1,2.).
Én 4,11
szelíd, kellemes, kedves a te beszéded. – Mézhez, lépesmézhez hasonlíttatik az Isten igéje (Zsolt. 18,11. 118,103.); ez a menyasszonynak mindig ajakin vagyon, hogy a hozzája tartozó lelkeket azzal vigasztalja, üdítse és éleszsze. A méz mellett itt tej is van, annak jelentéseûl, hogy a menyasszony az ápolására bizott csecsemõkrõl is tudjon gondoskodni, oly móddal adván elõ nekik az isteni tanítást, melyet az õ gyenge természetök megbirhat, mint a tejet. (Zsid. 5,12.).
Én 4,11
A menyasszony ruhái az igazság ruhái (Izai. 61,10. Jób 29,14. Zsolt. 131,9.). A tömjén az imádság képe, úgy hogy értelme ez: A te jócselekedeteid folytonos imádság gyanánt szállnak föl hozzám. Vesd össze: Zsolt. 44,9.
Én 4,12
te tiszta, romlatlan és megközelíthetlen vagy. – Valamint az egyház viruló (Izai. 58,11. 51,3. Ezeki. 36,35.), elzárt (Zsolt. 124,2.) kert, mely Isten oltalmában vagyon, úgy minden lélek is az, mely õszintén és osztatlanúl Istennek adja magát; mind a kettõ egyszersmind élõvizek forrása (Ján. 7,38.), melyet Isten vett oltalmába, õ tette rá pecsétjét.
Én 4,14
Mások szerint: kalmusz.
Én 4,14
Mások szerint: mindenféle fûszercsemetékkel.
Én 4,14
A kert képe (12. v.) bõvebben festetik 13. 14. v. Az összes gyümölcsök és illatszerek képei az erényeknek, melyek a menyasszonyt ékesítik. Vesd össze: Sirák 39,17.18.
Én 4,15
vagy te.
Én 4,15
Mit kell érteni az élõvíz alatt, melyhez a menyasszony hasonlittatik, megfejti sz. Ján. 7,38. fölhozván Krisztus szavait: A ki hiszen énbennem, élõvizek folyói fognak áradni az õ testébõl; és hozzá teszi: Ezt pedig a Lélekrõl (a Lélek adományairól) mondá, melyet az õ benne hivõk veendõk valának.
Én 4,16
A võlegény menyasszonyát jóillatú kerthez hasonlította; most a menyasszony fölfogja e képet, és igy szól: Az éjszaki és déli szél terjeszsze kertem illatát az én kedvesem gyönyörködtetésére; legyek kellemes elõtte! Mások szerint, ezek még a võlegény szavai, mi szinte megengedhetõ. A szél átalán képe a Szentléleknek (Izai. 57,16. Péld. 29,11.), ki, mint zordon éjszaki szél, az önhitt s képzelt szentség és igazság felhõit szétoszlatja (Ján. 16,8. Rom. 3,20.), s a szivet a kivánságok rosz kigõzölgéseitõl megtisztítja (Zsolt. 50,12.), – mint déli szél, tûz gyanánt melegíti (Jer. 23,29.), dicsõ ajándékai esõjével meglágyítja (Zsolt. 67,10. Izai. 44,3.) és termékenynyé teszi (Izai. 55,10. Kol. 1,10.). A menyasszony e szerint kéri a Szentlelket, hogy õ kertében, azaz, önmagában – jóillatot, azaz, erényeket költsön. A lélek, ugymond keresztrõl nev. sz. János, nem azon gyönyörért és dicsõségért ohajtja ezt, mely neki ebbõl jut, hanem mivel tudja, hogy võlegénye abban fölötte gyönyörködik, és mivel az méltó elõkészület és elõjel, hogy a szeretett võlegény, az Isten Fia, lehajlik hozzája, hogy benne gyönyörködjék.
Én 5
Én 5,1
Miután a kedves fölhítta a szellõket, hogy kertét illatozva lebegjék át, meghíjja võlegényét annak gyümölcseire, azaz, magához híjja kedvesét, hogy jõjön el, és élvezze szeretetét. Magasb értelemben, az ara meghíjja isteni võlegényét, hogy térjen be szállásra lelkébe, és gyönyörködjék a kegyelem munkáiban, melyek az õ szeretetébõl származnak. – A võlegény fölfogja kedvese szavait, és mondja, hogy eljött.
Én 5,1
Izleltem nálad a szeretet örömeit. Magasb értelem szerint mondja a võlegény: Ime mivel híttál, el is jöttem, hogy az önmegtagadás mirrhájában (Ének. 4,6.), hogy erényeid fûszerében (Ének. 4,10.), beszéded lépesmézében (Ének. 4,11.), és szerelmed borában és tejében (Ének. 2,4. 1,1.) gyönyörködjem.
Én 5,1
A võlegény úgy beszél, mintha valóban a menyekzõi lakománál volna, és fölhíjja evésre és ivásra a menyekzõi vendégeket, mintha ilyenek is lennének jelen. Lelki értelemben, a menyekzõi vendégek Krisztus munkatársai, az apostolok, papok és tanítók (Máté 9,15.), kiknek nagyfontosságú hivataluk miatt, mindenek elõtt kell az önmegtagadás mirrhájával, az istenige mézével, s minden erények fûszerével táplálkozniok, és a szeretet borából inniok. Itt ismét végzõdik a szeretõk egy párbeszéde, s a következõben új jelenet kezdõdik. A võlegény ismét eltávozott, és kedvesét epedõ ohajtásában magára hagyta. Egyik éjjel, midõn epedve búslakodik miatta, jegyese látogatásával lepi meg õt; de míg ez késlekedik az ajtót megnyitni, amaz ismét elhagyja õt, s az ara kénytelen ujra keresni jegyesét (2–17. v.).
Én 5,2
Én alszom, de tudom, mi történik körûlem, mert a szeretet ébren tart, midõn alszom is. Valamennyi sz. atya szerint, magasb értelemben, e szendergés alatt a léleknek azon nyugalma van jelentve, melyben az a külsõ, habár megengedett és jó cselekedetektõl is elszakasztja magát, hogy egy ideig az isteni igazságok fölötti elmélkedésbe mélyedjen.
Én 5,2
Hallga… ez szava az én stb. Félálmában hallja, hogy kedvese jõ ajtajához és zörget. Ugyanazon võlegény ez, ki a Jel. 3,20. mondja: Ime az ajtó elõtt állok és zörgetek; ha ki hallja az én szómat, és megnyitja nekem az ajtót, bemegyek hozzája, és vele vacsorálok, és õ énvelem. Boldogok mindnyájan, kik az Úr szavát követik! – Ah! ha ma halljátok az õ szózatát, ne keményítsétek meg sziveiteket Zsolt. 94,8.
Én 5,2
Nyisd meg nekem, te, kit megtestesûlésem által húgommá, engesztelõ halálom által barátnémmá, a Szentlélek ajándékai által szeplõtelen galambommá tettelek!
Én 5,2
mert fázom. Palesztinában oly nagy a harmat, hogy az utazók haja és ruhái attól egészen nedvesek lesznek. Valamint a fõ melegsége (Péld. 25,22.) a szeretet képe, úgy a hideg, melyet a szeretõ a harmat miatt fején érez, jelképe az érzéketlenségnek és elhidegülésnek, melylyel oly sok keresztény okoz fájdalmat az isteni Megváltónak.
Én 5,3
Mondám én (a menyasszony) fölébredve.
Én 5,3
Már az ágyban fekszem. A keletiek, sokat tartván a tisztaságra, lefekvés elõtt megmossák lábaikat, melyek nappal, mivel csak sarut viselnek, könnyen beszennyezõdnek. Magasb értelemben, a menyasszony, nagy sz. Gergely szerint, mondani akarja: Te azt ohajtod, hogy a tevékeny életbe, a cselekvés terére lépjek; de én a földi gondoktól elszakasztottam magamat, és egészen a mennyei dolgok fölötti elmélkedésbe mélyedtem; mikép térjek én vissza a világba, s tegyem ki magamat a beszennyezés veszélyének? – Más sz. atyák szerint, a menyasszony lelki büszkeségében mondja: Én a régi emberbõl kivetkeztem, és az újba öltöztem (Kol. 3,9.), semmi hiával nem vagyok (Jel. 3,17.); de ez kevésbbé látszik megegyezni az Ének. 7,9.-vel, hol õ lelki kevélységnek ellenáll.
Én 5,4
az ajtóhasadékon, hogy a reteszt tovább tolja, s jóillatú mirrhával megkenje. Keleten az ajtókon közönségesen csak fa-reteszek voltak, melyeket könnyû volt kinyitni, és a szeretõk kedveseik ajtaját jóillatú szerekkel hintették meg, mint ez a rómaiaknál is szokásban volt.
Én 5,4
Midõn a zárt illette, egész bensõm megrendûlt az ijedéstõl, csodálattól és részvéttõl. Magasb értelemben: Midõn vonakodtam võlegényemnek azonnal engedni, õ szeretetteljesen kegyelme által akart jõni segítségemre, megvilágosítván értelmemet, fölgyulasztván akaratomat, s igy mintegy az én lelkierõm által bejutást szerez hozzám magának. Isteni kegyelmének ezen illetésénél bensõm nem állhatott többé ellen, s készültem, neki az ajtót megnyitni (sz. Tamás és mások).
Én 5,5
A menyasszony a hathatós kegyelemtõl bensõleg megilletve, fölserken elmélkedésébõl, hogy a tevékeny életbe átlépjen, és kedvesének szóval és tettel, bármily önmegtagadásába kerûljön is, szive ajtaját kinyissa. A võlegény, mint ezt az ajtónak a mirrhával megkenése jelenti, maga figyelmezteti õt az önmegtagadás és önsanyargatás szükséges voltára. Az ara követte is intését, s fölvállalta a külsõ szolgálat nehéz munkáját embertársai üdvére, mint ezt a mirrhától csepegõ kezek jelentik.
Én 5,6
nem mintha engem nem szeretne, hanem hogy jövõre gondosabbá, figyelmesebbé, s intése iránt engedelmesebbé tegyen (sz. Ágost. Bernárd).
Én 5,6
midõn a fönebbi szavakat mondá (2. v.): Nyisd meg nekem stb. Az ara mondani akarja: Oly nyájasan, oly megindítólag szólt õ, és ime már nincs itt! Mások a hébert igy: Lelkem elragadtatott (eltûnt), midõn elfutott. Mások másk.
Én 5,6
A võlegény próbálja a tûrelmet és állhatatosságot.
Én 5,7
miután õt ismét mindenütt, még a városban is kerestem. Lásd Ének. 3,3.
Én 5,7
A héber szerint: fátyolomat. A keleti nõk, midõn kimennek, nagy fátyollal mint egy palásttal takarják be magokat. Némely sz. atyák az itt fölhozott õrök alatt, nem, mint Ének. 3,3. az egyház tanítóit és elõljáróit értik, hanem a világ fõ fiait és kolomposait, kik a jámbor lelkeket megtámadják, bántalmazzák, üldözik, s õket az istenes élettõl elvonni törekszenek.
Én 5,8
A szeretõ ara keresi jegyesét egész éjjel s még reggel is, midõn több leánynyal találkozik, kiktõl võlegénye felõl kérdezõsködik. – A sz. költõ egészen elmerûlve a menyasszony epedésébe, itt-ott némely körülményt elhagy a történetbõl, hogy annál hatályosabban és erõteljesebben fesse. – Jerusalem leányai alatt értendõk azon jámbor lelkek mennyben és a földön, kiket a menyasszony közbenjárásra kér föl barátjánál, miután a sz. város õrei, az elöljárók és tanítók nem tudták õt neki elõszerezni (V. ö. Jób 5,1. Jel. 8,3.).
Én 5,8
Lásd Ének. 2,5.
Én 5,9
Oly jeles tulajdonai vannak kedvesednek, hogy utána annyira aggódol? A sz. költõ ezt kérdezteti a leányok által, hogy az arának alkalmat adjon, kedvese szépségét és elõnyeit magasztalni. Mások szerint: Mi a te szerelmesed a szerelmestõl? Magasabb értelme: Mi tulajdonai vannak az isteni võlegénynek, ki a szeretõ Atyától ered.
Én 5,10
Az ártatlanság, szentség és igazság a fehér szín által ábrázoltattak. Lásd Zsolt. 103,2. Vesd össze: Márk 9,2.
Én 5,10
Krisztus pirosnak neveztetik, bûneinkért kiontott drága vére miatt. Izai. 63,1–3.
Én 5,10
Mások szerint: kitûnõ ezrek között, úgy hogy õt mindenkinek azonnal meg kell ismerni.
Én 5,11
ragyog, mint az arany. Krisztusnak feje az Isten, ugymond sz. Pál Kor. I. 11,3.
Én 5,11
Valamint a pálmalombok a fa teteje körûl koronaszerûleg függenek alá, úgy az õ hajfürtjei feje körûl. Mások a hébert így: hajfürtei göndörfeketék stb. Az értelmezõk a hajat szenteinek nagy seregére magyarázzák, mely õt körûlveszi; a feketeség alatt azok állhatatosságát, erõsségét és türelmét értik.
Én 5,12
Szemei tisztaságra és vidámságra nézve hasonlítanak a hófehér galambokéihoz, melyek a patakoknál bõ élelmet találnak. Mások a hébert igy …fürdettek, és gazdag élelmök vagyon. Mások másképen. Magasb értelemben: A võlegény szemei (tudása és elõrelátása) tiszták; mert az Istenség örök forrásaiból merítenek.
Én 5,13
Orczái teljesek, mint az illatszerekkel teljes virágágyak. Az arczok tolmácsai a belsõ szelídségnek és alázatosságnak. A héber szerint: mint fûszer-ágyak, hol kenet-illatszerek teremnek. Mások másképen.
Én 5,13
A mirrha képe az önmegtagadásnak és bûnbánatnak. Krisztus prédikálása intelemmel kezdõdött bûnbánatra és önmegtagadásra. Máté 4,17. 16,24. Azért mondja sz. Ágoston: A kereszténynek egész élete kereszt és martírság, ha az evangéliom szerint akar élni.
Én 5,13
Értelme ez: Beszéde tiszta és õszinte, egyenes. Lásd Zsolt. 11,7. Mások szerint: rózsák.
Én 5,14
teljesek, és olyanok, mintha esztergályozva lennének.
Én 5,14
sárgásak, mint az arany, mintha sárga jáczintokkal lennének kirakva. – A keletiek valami Henna nevû növénynek sárga levével kenik meg bõrüket, s ezt szépnek találják. A kezek jelképezik a hatalmat (Móz. II. 3,20.); az arany és jáczintok, képei az érzület tisztaságának és pompafénynek. A héber szer.: tele tarzis-kövekkel. A jáczintokat Tarzisból (Tartesszusból, Spanyolorsz.) hozták.
Én 5,14
Szép fehér testét zafirkék ruha fedi. Az egész a mennyei tiszta érzület képe.
Én 5,15
Képe az állandóságnak, mert az õ országa örökkévaló ország, és uralkodása örökké tart. Lásd Zsolt. 144,13.
Én 5,15
Szintén képe az állandóságnak. Lásd Ének. 1,16. Ezekielnél is 17,22.23. Krisztus czédrusnak neveztetik.
Én 5,16
beszéde, tanítása. Lásd Zsolt. 118,103. Péld. 24,13. Vesd össze: Máté 7,29. Luk. 4,22.
Én 5,17
Ez a lányok felelete. – A jámbor lelkek, kiknek közbenjárásaért folyamodott a menyasszony, nem azért teszik e kérdést, mintha nem tudnák a võlegény tartózkodáshelyét, hanem hogy a võlegény föltalálása után epedõ vágyát még inkább gerjeszszék, és õt nagyobb meggondolásra figyelmeztessék, miután, ha magát errõl komolyan megkérdezné, önmaga adhatna legjobb feleletet, mivel az, ki egyszer a Jézussal egyesûlést érzette és élvezte, jól tudja, hol lehet õt feltalálni.
Én 6
Én 6,1
Betûszerinti értelme: Az én szerelmesem valószinûleg mezejére ment. A menyasszony a jámbor lelkek fönebbi kérdése által mélyebb meggondolásra indítatván, fölvilágosíttatik võlegénye hollétérõl; belátja, hogy õ sehol másutt nem tartózkodhatik, mint saját kertében t. i. anyaszentegyházában, az õ szent lelkeiben, hogy azok fûszer-ágyaiban, azaz, alázatos erényeikben, és liliomaiban, azaz, tisztaságukban, és gyümölcseikben gyönyörködjék; elismeri, hogy Krisztus az alázatosak- és tisztáknál lakik.
Én 6,2
Mások szerint: rózsák közt. Miután a menyasszony azon vallomást tette, hogy a võlegény az alázatosakhoz tér be, s ez által az alázatosságban maga is erõs alapot nyert, azonnal észreveszi önmagában kedvesét, és örûl a vele való egyesûlésnek. Lásd Ének. 2,16.
Én 6,3
mely tökéletes szépségû városnak, az egész föld örömének neveztetett Siralm. 2,15. Magasabb értelemben: mint az Isten városa (Izai. 45,5.), mivel az maga Isten lakhelye; mint a szent város (Dán. 9,24.), mivel az maga szent; mint az önmagában teljesen elkészült város (Zsolt. 121,3.), mivel az önmagában tökéletes. A héber szerint: Szép vagy, én barátném! mint Tirza, gyönyörûséges, mint Jerusalem. Tirza hegyi város volt, késõbb székhelye Izrael országának, mely igen szép kilátást nyujtott.
Én 6,3
meggyõz mindent, mert nyaka, mint Dávid tornya, melyen ezer pajzs és fegyverek függenek. Lásd Ének. 4,4. Vesd össze: Ján. I. 5,4. Móz. V. 33,29. Mások a hébert így: rettenetes, mint a seregek zászlókkal.
Én 6,4
úgy, hogy enmagamból egészen kiragadtatom, és egészen benned mélyedek el. A héber szerint: mert azok zavarba hoznak. Mások másképen. E szavak a szeretet magas fokát fejezik ki, melylyel Jézus az õ jámbor lelkeihez ragaszkodik.
Én 6,4
Lásd Ének. 4,1.
Én 6,5
Lásd Ének. 4,2.
Én 6,6
A héber szerint: fölmetszett czikke.
Én 6,6
A héber szerint: mint a gránátalma czikke, orczáid a fátyol alatt. Lásd Ének. 4,3.
Én 6,7
a másodrendû nõk (Lásd Krón. I. 1. 7-ik jegyz.).
Én 6,8
Betûszerinti értelme: Legyenek bár nagy számmal a királynak elsõ és másodrendû nõi, s fölszolgáló leányai, én megelégszem az én egyszerû menyasszonyommal. Magasb értelemben: Habár vannak is anyaszentegyházamban királynék, azaz, oly lelkek, melyek velem tökéletes egyesûlésben élnek; azután másodrendû nõk, azaz, oly lelkek, melyek velem ugyan egészen még nem egyesûltek, de, föl lévén világosítva, az erény utján haladnak; végre fiatal leánykák, azaz, oly lelkek, melyek alapos és komoly megtérés által a tökély útjára most léptek: mégis ama lélek, mely engem legjobban szeret, ugyanaz, melyet én legjobban szeretek, s igy õ egyszersmind az én egyetlen jegyesem (sz. Ágost. Bern. Tam.). Többen a sz. atyák és értelmezõk közõl e kitûnõ lélek alatt a boldogságos szûz Máriát értik, mint legtökéletesebb lelket, melyet Isten szent községe a földön szült. Mások igy értelmezik: Habár többen vannak is az elsõ, másod és harmadrangú szentek az egyházban, õk mindnyájan mégis az egy jegyest teszik, mely az egyház, mely Krisztusnak egy teste (Kor. I. 10,3.17.).
Én 6,9
Igy szóltak s ily dicséretet mondottak a leányok és asszonyok. Kicsoda ez a szép, rózsapiros, gyönyörû leányka? Magasb értelemben: Mily jeles ez a menyasszonyi lélek! A lassankint fölkelõ hajnalhoz hasonlólag a világosság növekedésével, ment õ erényrõl erényre; s mint egy hatalmas hadsereg, a lélek és kegyelem hatalmát bírván, szembeszáll üdvössége minden ellenével. Lásd 3. v. Az egyház is lassankint növekedett, de mégis mindenkor kõszál volt, melyen a pokol kapui nem birtak erõt venni. Magasb értelemben, e szakasz ama lelki harczokat és kisérteteket irja le, melyeket a magát Istennek átadó lélek Istennel való egyesûlésében áll ki.
Én 6,10
A kertben való foglalkozás a tevékeny élet képe (Lásd Ének. 1. 17-ik jegyz.) az egyházban. Jelentõleg neveztetik az egyház diós-kertnek, hol különféle gyümölcsök termenek; mert a kemény és keserû héjjal bíró diót szét kell törni, mielõtt élvezni lehetne, s ez ama sokféle nehézséget és harczokat jelképezi, melyek a hív munkásokra várnak.
Én 6,11
Én ártatlan elfogulatlanságomban ismeretlen voltam a világ cselfogásaival és csábjaival.
Én 6,11
Rögtön meglepett a félelem a városbelitõl, ki az õ kisérõivel a diós-kertbe szekereken jött, hogy magát mulassa, s arra készûlt, hogy engem megejtsen. Azért vonúltam vissza tõle. Aminadab vagy Aminadib, annyit jelent, mint népe a fejedelemnek (e világnak. Ján. 12,31.). A szekerek a hatalom képei (Izai. 2,7.), úgy hogy ennek magasb értelme ez: Midõn hivatásom szerint a világban mûködtem, megrémítettek e világ fejedelmének hatalmasai, ki mindent, világot, testet és poklot megmozdított, hogy engem megnyerjen; de én elfutottam tõle és az õ erõszakoskodóitól. Mások a hébert így: Aminadab szekerébe ültetve lelém magamat. Mások másképen.
Én 6,12
csodálhassunk téged. Magasb értelemben: a sátán czinkoscsoportja kiált Krisztus jegyese után, hogy visszatérésre bírja ahhoz, mit már rég elhagyott, t. i. e világ hiú és vétkes örömeihez. A menyasszony neve „Szulamit“ békeségest jelent, mint az isteni võlegény „Salamonnak“ béke-férfiúnak nevezi magát (Ének. 3,7.). Mind a két név „tökéletes“ szóval adható, s úgy látszik, ez utóbbi jelentés értetik itt, miután a menyasszony ellenei az õ jeles tulajdonai magasztalásával õt lelki kevélységre akarják csábítani, mint a következõkbõl kitûnik.
Én 7
Én 7,1
Te Szulamitban nem fogsz egyebet látni, mint egy harczosnõt, ki becsületét és erényét mint egy hadsereg tudja védelmezni. Az eljegyzett lelkeknek nem csupán a test és vér ellen vannak harczuk, hanem a pokol hatalmasságaival is; azért öltöznek föl, mint Jézus Krisztus harczosai (Tim. II. 2,3.) az igazság pánczéljába, felövezik ágyékaikat valósággal, fölvévén a hitnek paizsát, melylyel a gonosznak minden tüzes nyilait megolthassák, és veszik a lélek kardját, mely az Isten igéje (Efez. 6,11–16.).
Én 7,1
A csábitó, hizelgések által akarja megnyerni az ártatlan leányka szivét. – Magasb értelemben, a sátán Krisztus jegyesében a lelki kevélységet akarja fölébreszteni alább következõ tulajdonainál fogva. A lépés, járás, képe az életútnak, viseletnek (Zsolt. 16,5. 118,133.).
Én 7,1
Miután az írásban mondatik, hogy a gyermekek a tompor- vagy ágyékból származnak, sz. Jeromos és más atyák véleménye szerint, ezzel Krisztus jegyesének szellemi termékenysége van jelentve.
Én 7,2
tested, mint a tele pohár, mely mindig élvezetet kínál. – A köldök képe a léleknek (Lásd Péld. 3,8. 8-ik jegyz.), ennélfogva magasb értelme: Lelked folyvást mennyei bölcseséggel itattatik (Zsolt. 35,9.). Mint a gyermekek, köldöke által nyer táplálékot anyjától, ugy a mi lelkünk is az anyaszentegyháztól a szentségekben mûködõ lélek által. – A héber szerint …mely soha nem szûkölködik fûszeres borban.
Én 7,2
azaz, hasad földomborodik liliomfehér testeden. A kövérséget a szépség jelvényei közé számítják a keletiek. Magasb értelemben az alatt a lelki, szeplõtelen termékenység értetik, mely Krisztus jegyesét, az egyházat, és minden élõ tagjait kitûnteti. V. ö. Zsolt. 86,5. Izai. 54,1.2.3. 66,7.
Én 7,3
Lásd Ének. 4,5.
Én 7,4
Lásd Ének. 4,4.
Én 7,4
Bath-Rabbim kapunál. Igy neveztetett egy kapu Heszebonban, valószinûleg a nagyszámú átjárás miatt. Értelme: Szemeid tiszták, mint a heszeboni átlátszó patakok. Tiszta szemek az ismeret képei Efez. 1,18.
Én 7,4
Orrod méltóságteljesen áll orczádon, mint a magas Libanon, mely kilátást enged egész Damaskusig (város az Antilibanon egyik völgyében).
Én 7,5
A Karmél szép és termékeny elõhegye Palesztinának a középtengernél. A héber szerint …Fejed ugy áll rajtad, mint a Karmél. A fõ jelképezi a szellemet. A te szellemed magasztos és termékeny.
Én 7,5
Hajad úgy van egymásba fonva és fejed körûl kötve, mint egy bíborszalag, redõkbe szedve a király feje körûl. A haj, a sz. atyák szerint, a gondolatokat jelképezi; fonadékai azok gazdagságát jelentik. A héber szerint …és fejed szalagja, mint a királynak stb.
Én 7,7
A jámborok gyarapodása az erényben a pálma növése által jelképeztetik. Lásd Zsolt. 91,13.
Én 7,7
Az emlõk és bor, képei a szerelemnek. Lásd Ének. 1,1. 2,4.
Én 7,8
Föltettem magamban.
Én 7,9
oly édes és zamatos.
Én 7,9
Itt szavába vág a menyasszony, mondván: A jó bor, melyet te dicsérsz, nem neked, hanem kedvesemnek fog jutni, ez izlelje és élvezze annak egész édességét. A héber szerint …mint a jó bor, mely kedvesemnek szelíden csúszik le, és észrevétlen simúl az ajkak- és fogakon át. Mások másképen.
Én 7,11
Miután az ara diadalmasan legyõzte a kisértetet, magához híjja kedvesét a magányba.
Én 7,11
hol csak szegény egyszerû emberek laknak, (vesd össze: Luk. 14,21.23.) ez a termékeny szántóföld. Luk. 8,4–11.
Én 7,12
A magányban akarom átvizsgálni egész lelkemet, hogy meglássam, vajjon a szeretet borága virágzik-e, s a szeretet gyümölcsei találhatók-e benne?
Én 7,12
ott adom át neked szeretetben magamat egészen.
Én 7,13
egy gyümölcs, melynek a keletiek babonája oly erõt tulajdonított, mely a magtalan nõket termékenyekké teszi, s az érzéki kéjt gerjeszti. Ezek képei a menyasszony hõ vágyának.
Én 7,13
a gyümölcsök, képei a szent indulatoknak és a szeretet cselekedeteinek, melyekkel az ara võlegényének gyönyörködtetésére kedveskedni szándékozik.
Én 8
Én 8,1
Vajha te édes testvérem volnál, akkor nyilván kimutathatnám szeretetemet, s nem kellene félnem a megrovástól. A menyasszonynak az elõbbi részben megkezdett beszéde itt folytattatik. A sz. atyák e vers szavaiban a régi zsidó egyháznak az Isten Fia test szerinti megjelenése után epedõ ohajtását találják, hogy az embernek Istennel ily módon létesûlendõ rokonúlása által, mind kettõjök bensõbb egyesûlése lehetõvé váljék. Ha pedig e szavakat az eljegyzett lélekre alkalmazzuk, akkor bizonyos természeti hasonlóságba ohajt lépni kedvesével, t. i. hasonló módon ohajtana részesûlni az õ isteni természetébõl (Pét. II. 1,4.), mint õ felvevé az emberi természetet, hogy így a lélek minden földi gyarlóságtól menten, kivûl és messze távol esve minden dologtól, õt legbensõbben szerethesse, a nélkül, hogy a test, világ és ördög õt kisérteni merészelné (keresztrõl nev. sz. János).
Én 8,2
E kifejezésrõl lásd Ének. 3,4.
Én 8,2
Ott fogsz te engem bölcseségre és tudományra tanítani, és ezért neked egy ital fûszeres bort nyujtandok, t. i. szerelmemet, mely a tiedtõl fûszerezve, szerelmeddé alakúl át.
Én 8,2
A gránátalmák Krisztus isteni titkait jelentik. Valamint a gránátalmának igen sok magva van, melyek az õ gömbölyû belében keletkeznek és együvé tapadnak, úgy minden titok igen nagy mennyiségû magvakat, azaz, csodálatos rendeléseket tartalmaz. A gömbölyû bél maga az Isten, mert sem kezdete, sem vége nincs. A gránátalma mustja, melyet võlegény és menyasszony együtt ízlelnek, amaz élvezet, melyet a lélek, mennyiben itt lehetséges, ama titkok ismeretébõl nyer, és az isteni szeretet kéje, melyet abban mintegy elõizûl kóstol. És valamint a gránátalmák sok magvából csak egy must válik, úgy Isten mindezen csodáinak és nagy tetteinek ismeretébõl egy élvezetet nyer a lélek, és csak egy szeretet-kéj árad beléje, de mit a lélek legnagyobb gyöngédséggel haladéktalanúl Istennek áldoz. Az ara sajátainak nevezi gránátalmáit, bár ezek már Istenéi, mert Isten ajándékozta neki; de a lélek ismét Istennek adja vissza, mint hozzája tartozókat.
Én 8,3
A menyasszony epedõ óhajtása meghallgattatik; kedvese rögtön megjelen, s megajándékozza õt az óhajtott egyesûléssel. Lásd Ének. 2,6. Mások itt új szakaszt kezdenek.
Én 8,4
A szeretet kéje ismét a fönebb (Ének. 2,7.) leirt álomba meríti a szeretõket.
Én 8,5
Itt ismét, mint fönebb (Ének. 3,6.) közbe vág a sz. költõ. Látja a jegyespárt jõni a távolból, s egy párbeszédet kezd, melyben a võlegény örök hûségre szólítja föl aráját; ez részérõl biztositja õt hûségérõl és ragaszkodásáról, s végre midõn észreveszi a hallgatózást, tanácsolja kedvesének, hogy vele együtt gyorsan távozzék.
Én 8,5
Ének. 3,6. a pusztából jövõ menyasszony jó illatszerekhez hasonlíttatott, mert a világtól csak az erény gyakorlata által lehet megszabadúlni; most az ara kedvesére támaszkodva állíttatik elé, az isteni segély jelentéseûl, mely nélkül az erény gyakorlata lehetetlen. – Erre nagy sz. Gergely megjegyzi: A jámbor lélek kilép a pusztából, midõn teljes szivvel és érzéssel, míg csak a földön vándorol, a mennyeiek után vágyódik; áradoz a kéjtõl, midõn a szentírás fölötti elmélkedés által lelkének mennyei táplálékot ad; kedvesére támaszkodik, mivel csak Krisztus segedelmében bízik, csak az õ kegyelme által jut az égi hazába.
Én 8,5
Az almafa magasb értelemben a jó és gonosz fája a paradicsomban, hol mindnyájunk õsanyja a bûn és annak következései által testben és lélekben megsérûlt, megejtetett; de egyszersmind a kereszt fája is, melyen az anyaszentegyház és minden hozzája tartozó lélek Jézus Krisztus szeretete és életadó halála által szeretetre és új életre támasztatott föl. (Igy mind a sz. atyák és kath. értelmezõk.) A héber szerint: ott szült téged anyád, ott szült téged szülõd. A héber ige: szülni, egyszersmind annyit is jelent: megrontani; melynél fogva igy is adható: ott rontott meg téged (bûnös magvából képezvén) a te anyád.
Én 8,6
Tarts oly becsben, mint tulajdon pecsétedet, azaz, tulajdon magadat. A keletiek pecsétjöket erszénykében hordják karukon, vagy zsinóron nyakokban. Magasb értelemben: Miután én a kereszten végetlen szeretettel egészen átadtam neked magamat, te is ajándékozd nekem tenmagadat, hasonló szeretet legyen szivedben, s jelentsd ki azt hõsi tettek által valóban is.
Én 8,6
mert én téged a halál erõs voltával szeretlek, neked mindent föláldozván. Igy szeretett az isteni võlegény. Lásd Ján. 10,11. Ján. I. 3,16.
Én 8,6
Kemény, kérlelhetlen, mint a pokol (a sír), mely semmit nem ad vissza, mit egyszer hatalmába vett, a féltõ szerelem; mert miután megnyertelek, kizárólag akarlak birni téged. Azért neveztetik Isten is boszuálló vagy buzgó (féltõ) szeretettel szeretõ Istennek Móz. II. 34,14. Kor. II. 11,2.
Én 8,6
annak tüze heves, csalhatlanúl és gyorsan érõ villám. Igy neveztetik az Isten tûznek Móz. V. 4,24.36.; az Üdvözítõ égõ fáklyának Izai. 62,1.
Én 8,7
A szeretet tüzét semmi víz el nem olthatja. – A vízár a szentírásban a szomorúság, kisértetek és szenvedések képe (Zsolt. 68,1–3.). Semmi szomorúság, semmi szenvedés, semmi kisértet sem képes az eljegyzett lelket võlegénye szeretetétõl elválasztani, mint sz. Pál mondja Rom. 8,35–39.
Én 8,7
A szerelmet nem lehet megvásárlani. Ha valaki minden vagyonát oda adná is a szeretõnek szerelméért, a szeretõ megvetné azt. Vagy, a szeretõ mindazt, mit a szerelemért cserébe adhatna, semminek tartja. Hasonlóképen mondja sz. Pál, hogy mindent kárnak és szemétnek tart, csakhogy Krisztust megnyerhesse. Filip. 3,8.
Én 8,8
A menyasszony, testvéreit beszélgetve hozza föl. Az ara elõbbi sorsának elbeszélése által arról akarja meggyõzni kedvesét, hogy épen a szerelemnek ama legyõzhetlen hatalma, melynek benne valósággal mutatkoznia kell, vezérlette eddig is. Mikor még kicsiny voltam, s az érett kort még el nem értem, tanácskoztak testvéreim és mondák: Most, midõn húgunk kicsiny s szerelemre nem fogékony, szõllõ-õrzésre még használhatjuk õt; de mitevõk leszünk akkor, ha majd kérõk jõnek érte? – Ezek eljöttek, de én rendíthetlen hû maradtam, mióta téged ismerni tanúltalak.
Én 8,8
melyen majd kérõi lesznek? A fivérek voltak az atyátlan menyasszony gyámjai (Ének. 1,5.). Magasb értelemben, a fivérek, az ara gyámjai alatt az egyház tanítói és elõljárói értendõk, kik a gyengébb s a szeretetben még meg nem erõsödött lelkekre gondot viselnek, hogy a világ és sátán álnok kérõitõl megõrizhessék.
Én 8,9
Mondák a fivérek: Ha nõvérünk a szeretõk ajánlatainak, mint kõfal ellenáll, és megõrzi ártatlanságát, akkor nagy árt szabunk kezére; de ha könnyen járó ajtó lévén, nem marad hû az erényhez, s hajlandóbb lesz a szerelemre, akkor õt a szõllõbe (Ének. 1,5.) mint erõs czédrusdeszka-keritésbe elzárjuk, és nem eresztjük a nyájakhoz, hol az ifjakkal alkalma lenne társalogni. – Keleten a nõket vették, s ha az atya nem volt már életben, testvérei nyerték el az aradíjt. Lásd Móz. I. 24,53. 34,12. Bir. 21,22. Magasb értelemben, az egyház és a hivõ lelkek õrei mondják: Ha a lélek állhatatosan buzgó az Isten szolgálatában, akkor a kegyelemszerek által, melyek kezeinkbe tétettek le, még erõsebbekké teszszük õt a világ kisértetei és csábjai ellen; de ha a csáboknak és kisérteteknek enged, akkor az Istentõl való félelem által akarjuk a bûntõl megóvni, s lassankint állhatatos szeretetre vezérleni. A czédrusok az állandóság képei.
Én 8,10
mióta elõtte (nála) boldogságomat föltaláltam. Én megõrzöttem ártatlanságomat, a szeretõkre és kérõkre nem hallgattam (Ének. 7,10.), mióta võlegényem boldogított szerelmével.
Én 8,11
Salamonnak.
Én 8,11
Baalhamonban.
Én 8,11
E versnek, az elõbbivel összefüggésben, értelme következõ: Ezt az én szerelmemet (10. v.) nem helyeslették ugyan fivéreim (lásd Ének. 1,5.), és azért tettek engem õrûl a szõllõbe (Ének. 1,5. 15-ik jegyz.); de szõllõm az én szerelmem (12. v. Vesd össze: 1,5. 17-ik jegyz.), mely szintén gazdag gyümölcsöt terem; mert valamint Salamon szõllõje Baalhamonban gazdag jövedelmet ad (11. v.), ugy az én szõllõm ezerszeres gyümölcsöt hoz, mely võlegényemnek és õreinek jut (12. v.).
Én 8,12
A két vers magasb értelme: A mennyei Salamonnak (Ének. 3,7.) az egyházban, melybe a népek bemennek, szõllõje van az õ választott lelkeiben (Máté 21,33.34.), melynek õreivé apostolait és papjait rendelte (Efez. 4,11.). Az én szõllõm õvele a szeretetben egyesûlés. Az ebbõl nyert gyümölcsöket neki szentelem, mint azok egyedûli szerzõjének, és szerelmem buzgó õreinek, a papoknak és tanítóknak, kik ügyemet fölfogták.
Én 8,13
A võlegény szavai: Oh szõllõpásztornõ! mily kedvesek a te szavaid. Ime pásztortársaim, kik velem legeltetnek, figyelnek szavadra. Oh zengj nekünk éneket. Magasb értelemben, az isteni võlegény fölhíjja menyasszonyát, ki neki örök hûséget és osztatlan szerelmet igért, társai elõtt, minden jámbor lélek elõtt, hogy ajtatos érzelmeit mindeniknek érthetõleg jelentse ki, mert azoknak különös kedvök telik abban.
Én 8,14
A menyasszony megrebben e szavakra, megtudván, hogy nincs egyedûl, és kéri võlegényét, hogy vele fusson el, túl a fûszeres hegyeken. – Magasb értelemben, az Istenben elmerült s vele egészen egyesûlt lélek ohajtása van itt kifejezve, ki föloszolni, Krisztussal lenni, és vele a mennyei magasba vitetni kivánkozik. Miután ez ohajtás az isteni võlegénynyel való tökéletes egyesûlés gyümölcse, s legmagasabb erkölcsi fokozat e földi életben, ebbõl érthetõ, miért végzõdik ezzel az isteni szerelem-ének.
BÖLCSESÉG KÖNYVE.
Jelen könyv e nevet azért viseli, mivel benne a bölcseség, t. i. az Isten ismerete és félelme, tanítások és példák által ajánltatik. A sz. iró benne Izrael legbölcsebb királyát, Salamont beszélteti. Ki különösen figyelmeztet Isten dijosztó igazságára, mely a jámborokra úgy, mint a gonoszokra vár (1,1–6,8.), és fölhí a bölcseség utáni törekvésre, mely valódi uralomra és halhatatlanságra vezet (6,9. v. 7. r.). Ezek után fog tulajdonképen a tárgyaláshoz, a bölcseség elõnyeit elõbb saját életébõl (7–9. r.), azután a szentirási történetbõl (10. r.) rajzolván, melybõl különösen kitûnik, mily büntetésre méltó (11. 12. r.) esztelenség a bálványozás, és teljes ellentéte a bölcseségnek (13–19. r.). – Ki legyen e könyv szerzõje, nem tudatik. A legtöbb s legjelesebb irásértelmezõk véleménye oda hajlik, hogy valamely tudós izraelita a makkabeusok korszakában írta, midõn némely hitehagyott zsidók, hogy az üldözést elkerûljék, a pogány bölcseséget és bálványimádást akarták behozni. E könyv eredetileg görög nyelven íratott. Ez oknál fogva, és mivel késõbbi eredetû, némely zsidók által a szent könyvek gyûjteményébõl kihagyatott. De a kathol. egyházban mindenkor azon hit uralkodott, hogy ez is a Szentlélek által sugallott könyv, mit több zsinat, különösen a trienti egyetemes gyülekezet minden kétségen kivûl helyezett.
Bölcs 1
Bölcs 1,1
a religiót és erényt.
Bölcs 1,1
Mások így: ti kormányzók a földön. – Salamon, kit e könyv szerzõje beszéltet (lásd 7. r.), elõbb a hozzá hasonlókhoz szól, de ez által azért mindenkinek ad bölcs tanítást.
Bölcs 1,1
úgy képzeljétek õt, a mint van, mint a jóknak jutalmazóját és a gonoszoknak büntetõjét. Mások szerint: Gondoljatok az Úrra jósággal (jó cselekedetek által).
Bölcs 1,1
õszintén és osztatlan szivvel.
Bölcs 1,2
Kik nem ingerlik haragra hitetlenség, kétkedés és bûn által.
Bölcs 1,3
az Istené.
Bölcs 1,3
a hitetleneket és gonoszokat. Mások szerint: A megkisértett (tulajdon) erõ õt (az ember) esztelennek tünteti elé.
Bölcs 1,4
Csak az erényes ember szereti a religio tanításait és gyakorlatait; a bûnök rabszolgája nem fogja föl annak szellemét, mivel az õ hajlamainak ellenszegûl, s õ megveti, becsteleníti azt.
Bölcs 1,5
a bölcseség átalában.
Bölcs 1,5
oly emberektõl, kik istentelen életök által az Istent megtagadják, habár õt külsõ szertartásokkal vallják is, különösen oly emberektõl, kik a bálványozás semmiségét belátják ugyan, de félelembõl és haszonlesésbõl mégis ahhoz tartanak (Lásd a bevezetést).
Bölcs 1,5
Mások szerint: megboszúlja magát (a büntetés által). Mások másképen.
Bölcs 1,6
A görög szerint: emberszeretõ.
Bölcs 1,6
A gonoszt átalán, ki az erényt és religiót káromolja, mert ezek õt feddik. A sz. iró különösen korának azon istenteleneit látszott szem elõtt tartani, kik a korszellemnek hódoltak, az atyai vallást elhagyták, és hogy cselekvésmódjokat igazolják, az Isten buzgó tisztelõit káromolták.
Bölcs 1,6
ismeri legtitkosabb szándékát is.
Bölcs 1,10
az isteni boszúállás füle, az Istené, ki más Istent nem tûr maga mellett, és egyedûl kiván tiszteltetni (Lásd Móz. II. 20,5. 34,14.).
Bölcs 1,10
ama zúgolódó beszéd, mely az isteni szolgálat terhe és egyéb szenvedések miatt panaszkodik. A makkabeusi korszakban a szírus királyok alatt sok bajjal kellett a zsidóknak küszködni, a miért sokan Isten ellen zúgolódtak, és a pogányságra tértek át (Makkab. I. 1,14.).
Bölcs 1,11
nem marad büntetés nélkül.
Bölcs 1,11
felebarátjának megszólása és rágalmazása által (sz. Ágost.).
Bölcs 1,12
bûn és gonoszság által.
Bölcs 1,12
Vétkezni annyit tesz, mint a lélek halálát keresni, melynek a testi halál természetes és szükségképen következése.
Bölcs 1,14
Minden, a mit Isten teremtett, jó volt (Móz. I. 1,10.); a bûn után esett az emberrel átok alá a természet (Móz. I. 3,17–19.), s jött a földre a pokol országa. Mások a görögöt igy: Üdvhozó a világ eredete, és nem volt benne a romlásnak semmi szere, sem a pokolnak országa a földön.
Bölcs 1,15
Az eredeti vagy az ismét visszanyert megigazúlásnak testre és lélekre nézve boldog halhatatlanság a következése.
Bölcs 1,16
a halált.
Bölcs 1,16
Az istentelenek eléidézik a halált szavakkal, mert a halhatatlanságot tagadják (Bölcs. 2,2–21.), és örök megsemmisûlést ohajtanak; eléidézik cselekedetekkel, mert szenvedélyeiknek élnek, minek következése testi és lelki halál. Barátjoknak tartják õt, a mennyiben hiszik, hogy csak késõ vénségben fogja õket elragadni, s akkor minden szenvedéstõl megszabadítani. Hogy ezt elérhessék, mitegy szövetségre lépnek vele, s igy megérdemlik, hogy testileg és lelkileg martalékaúl essenek.
Bölcs 2
Bölcs 2,1
A szent író megczáfolja e részben amaz istentelenek állításait, kik a jövendõ életet tagadják, és az érzéki élvet, mint az ember egyetlen javát magasztalják.
Bölcs 2,1
Mások szerint: fáradságos.
Bölcs 2,1
azaz: nincs szabadúlás, mint a görög határozottabban kifejezi.
Bölcs 2,1
Miután sok szenvedés közt csak rövid ideig élünk, és szabadúlás nélkül, valamint meg kell halnunk a nélkül, hogy reményünk lehetne visszatérni az életbe, tehát – a következtetést lásd 6. v.
Bölcs 2,2
A görög szerint: véletlenûl.
Bölcs 2,2
mint a füst.
Bölcs 2,2
Valamint a füst és szikra semmivé enyészik, úgy a mi életünk is. A görög szerint …szikra szívünk mozdúlatában (szivünk mozdulata által elõidézve).
Bölcs 2,3
E szavak: és elmúlik életünk… leveretett, a mi görög szövegünkben a 4. vershez vannak csatolva.
Bölcs 2,5
Ha a régiek valamely épületet vagy sírüreget gondosan akartak elzárni, bejárását lepecsételték. Lásd Dán. 14,10. Máté 27,66.
Bölcs 2,7
a nélkül, hogy élveznõk. Mások szerint: ne mulasszuk el a tavaszi virágokat. Mások másképen.
Bölcs 2,8
hogy azon virágokat ne szaggassunk. A virágok itt az örömek és kéjek helyett vétetnek. E szavak: egy mezõ stb. hiányzanak a görögben.
Bölcs 2,9
Enni, inni, jólétben kéjelegni, ez a mi rendeltetésünk.
Bölcs 2,10
A bujálkodó, kegyetlen, úgymond sz. Ágoston.
Bölcs 2,11
azaz: a mit megtehetünk, az legyen törvényünk.
Bölcs 2,11
mert mi az, ha mi a szegényeket, özvegyeket, véneket elnyomjuk, megöljük; ezek erõtlenek, kik a világnak semmi szolgálatot nem tehetnek.
Bölcs 2,12
A görög szerint: vessünk cselt az igaznak.
Bölcs 2,12
azaz: mert terhünkre van, mint a görög szöveg mondja.
Bölcs 2,12
A mi itt és a következõkben az istenteleneknek az igazak iránti viseletökrõl átalán mondatik, a sz. atyák szerint prófétailag egyszersmind azon üldözésekre vonatkozik, melyekkel a zsidók az Isten Fia ellen támadni merészeltek. A mondottak teljesen össze is hangzanak az evangéliomi történettel. Lásd Máté 23,25. Ján. 7,19. Luk. 11,39.45.
Bölcs 2,13
Lásd Ján. 7,19. 8,24. 17,3.
Bölcs 2,13
Lásd Máté 27,43.
Bölcs 2,14
Lásd Máté 9,4. Luk. 6,8.
Bölcs 2,16
hiábavalóságba merûlteknek. A görög szerint: igaztalanoknak, alávalóknak. Lásd Ján. 8,39.
Bölcs 2,16
készebb meghalni az igazakkal, hogy ezek sorsában részesûljön, mintsem velünk élni.
Bölcs 2,17
Ehhez némileg hasonlót mondottak Józsefnek, Krisztus elõképének, istentelen testvérei (Móz. I. 37,20.).
Bölcs 2,20
béketürõ vagy türelmetlen nyilatkozataiból fog kitûnni, valóban igaz-e, vagy képmutató?
Bölcs 2,22
Nem tudják, mily titkos czéljai vannak Istennek a jámborok szenvedéseinél.
Bölcs 2,22
az igazak megtiszteltetését (jövendõ jutalmát). Ha ez istentelenek értenék az Isten szándékait, és dijosztó itéletében hinnének, máskép itélnének az igazakról.
Bölcs 2,23
örökkévalóságra. A hitetlen gonoszok tagadják ugyan a halhatatlanságot, de ez az embernek osztályrészeül van teremtve. A halál csak az ördög munkája (ki Isten mûvét egészen el nem rombolhatja).
Bölcs 2,23
Mások a görögöt így: saját lényének képére.
Bölcs 2,24
Az ördög megirigylette az elsõ emberek boldogságát, és elcsábitotta õket, (lásd Móz. I. 3,1. Ján. 8,44. Ján. I. 3,8.).
Bölcs 2,25
Az istentelenek, mint az ördög, arra törekszenek, hogy az igazakat üldözzék és megöljék, ámde ezzel nem érnek czélt, mint a következõ rész tanítja.
Bölcs 3
Bölcs 3,1
A görögben: semmi gyötrelem.
Bölcs 3,1
Az istentelenek üldözik az igazakat mindhalálig, de ezek Isten oltalmában vannak, és ha meghalnak is, a halálnak semmi keserûsége sincs rájok nézve. A kathol. egyház ezeket s a következõ (2–10. v.) igéket a sz. vértanúk gyõzelmére és örök jutalmára alkalmazza.
Bölcs 3,3
vigasztalódva érzik magokat, jutalmokra tekintvén az örök életben.
Bölcs 3,4
õk teljes (boldog) halhatatlanságot reménylenek.
Bölcs 3,5
azaz, rövid ideig és kevés szenvedéssel az örökké tartandó örömekhez képest. Rom. 8,18.
Bölcs 3,6
megtisztította.
Bölcs 3,6
azaz, egészen, tökéletesen. Az égõáldozat különbözött a bûn- és békeáldozatoktól, mennyiben amaz, az áldozónak Isten iránti teljes önmegadása jelképeûl, egészen elégettetett. A sz. vértanúk, kik testöket és lelköket egészen Istennek áldozták, valódi égõáldozatok voltak.
Bölcs 3,6
midõn a dijosztás ideje, különösen az utolsóitélet napja elérkezik, el fogják nyerni jutalmokat.
Bölcs 3,7
Itéletnapkor az igazak megdicsõûlve, és az istentelenek fölött uralkodva, jelennek meg, és mint a száraz nádasban (a görög szerint: tarlón) terjedõ láng. Lásd Zakar. 12,6. Máté 13,43.
Bölcs 3,8
Tulajdonképen az isteni törvény az, mi az istenteleneket itéli. De mivel az igazak e törvényt életökben követték és kitûntették, ennyiben mondhatók a jámborok az istentelenek bíráinak. Ugyanezen eszme van kifejezve Máté 19,28. Jel. 3,21.
Bölcs 3,8
Urokkal egy szent községet fognak képezni, melynek õ pásztora, atyja és királya mindörökké.
Bölcs 3,9
megtanúlják érteni, vagy, tapasztalni fogják, hogy õ szavát megtartja.
Bölcs 3,9
az õ népe lesznek.
Bölcs 3,9
Az igazak (a benne bízók és szeretõk) meg fogják nyerni, a mit õ igért, és az õ népe lesznek; és kegyelem, béke (örök boldogság) lesz osztályrészök.
Bölcs 3,10
érzületök szerint, azaz, mivel a halhatatlanságot tagadták, s már a földön elszakasztották magokat Istentõl és az õ igaz hiveitõl, valósággal örök halállal halnak meg, és Istentõl s az õ szentjeitõl mindörökre el lesznek szakasztva.
Bölcs 3,11
nincs mit remélniök itt úgy mint ott, sem a jelenre, sem az örökkévalóságra nézve nem hoznak létre valami hasznost és maradandót.
Bölcs 3,12
Istenrõl elfelejtkezõk, férjeik példája szerint (lásd Zsolt. 13,1.), fajtalanok (Péld. 9,13.) és házasságtörõk (13. 16. v.).
Bölcs 3,13
azaz, szerencsétlen, mert bûnben fogantatott és neveltetett.
Bölcs 3,13
azaz, boldogabb a férjtelen, ki ily vétkekrõl mit sem tud, mint az ily fajtalanságban és házasságtörésben élõ asszony.
Bölcs 3,13
szószerint: midõn a szent lelkek (utolsó itéletnapkor) megpróbáltatnak.
Bölcs 3,14
A herélt 27ldogabb, mint az ily istentelen férj; mert a herélt, habár e földön alkalmatlan templomi szolgálatra (Móz. V. 23,1.), Isten templomában, mennyben, ha ártatlan s Istennek tetszõ életet élt, különös jutalmat nyer. Izai. 56,3.4. Némely értelmezõk szerint, e két versben valamint a 2,1. átalán a nõtlenség dicsértetik. Habár ennek az összefüggés kevésbbé kedvez, mégis a betûszerinti értelem különösen a mi latin fordításunkban megengedi azt; a miért az egyház is e tekintetbõl a keresztény szüzeket a papi zsolozsmában fertõzetleneknek nevezi, kik bûnben az ágyat nem ismerik. A házas ágy annyiban neveztetik így, a mennyiben a nemzés és szülés által onnan tenyészik tovább az eredeti bûn.
Bölcs 3,17
az ily gyermekek, kik házasságtörõ szüleiket az istentelenségben követik.
Bölcs 3,18
szó szerint: sem megszólítatásuk az ismeret napján. Az itélet napján tartandó igazolás a szentirásban ismerésnek neveztetik. Lásd Máté 7,23.
Bölcs 4
Bölcs 4,1
helyeslést és igazolást nyer. Lásd Bölcs 3. r. 23-ik jegyz. E vers képezi a záradékot az elõbbi részben mondottakhoz.
Bölcs 4,2
az erényes, tiszta (házasság- és gyermek nélküli) nemzetség. Mások szerint: ha az (t. i. az erény) jelen van, mi egyre megyen.
Bölcs 4,2
E vers értelme: Az ily nemzetség, életében követésûl szolgál, halál után nélkülözzük azt épen az õ fölséges példája miatt.
Bölcs 4,3
nem éri el czélját, mert nem boldogúl.
Bölcs 4,3
Lásd Bölcs. 3,16.
Bölcs 4,5
Ha az istentelenek gyermekeket nemzenek is, ezek büntetésûl hamar elhalnak, vagy oly fanyar, hasztalan gyümölcsök lesznek, mint szülõik.
Bölcs 4,6
származásukról a törvény elõtt és azon kivûl.
Bölcs 4,7
mint a görög szöveg is kifejezi.
Bölcs 4,7
azaz: ment lesz a kárhozat tüzétõl. Krisztus elõtt a jámborok jutalmazása csak fájdalom nélküli állapotnak, nyugalomnak mondathatott, mivel õ nyitotta meg a mennyországot. Valamint eddig megczáfoltatott az istentelenek azon véleménye, mintha a gyermekek sokasága már magában is nagy becscsel bírna, s azok nyerésére az erény rovására is törekedni lehetne; ugy most ugyanazok másik véleménye is megtámadtatik, melynélfogva a hosszú élet különös értékû jónak mondatik, s annak elérésére a religio hátravetésével is iparkodni lehetne. A sz. iró ellenben tanítja: hogy a gyermekek sokasága magában véve még jónak nem mondható, sõt inkább a bûnös ágyból nemzett gyermekek szülõikkel együtt elvesznek: mig a tiszta, a gyermektelen oly jót bír az erényben, mely õt ideiglen és örökké boldoggá teszi; hasonlóképen a hosszú élet sem jó még magában véve, hanem csak akkor, ha az bölcseséggel és erénynyel van egybekapcsolva; és az igaz, ha idõ elõtt múlik is ki, oly jót bír az erényben, mely õt örökre boldoggá teszi. Az õ kora halála korán sem büntetés, hanem Isten bölcs rendelésébõl az õ üdvére méretett rája (10–15. v.).
Bölcs 4,10
Kora halálának oka nem a büntetés, hanem az õ tökéletes állapota és a világ romlottsága, melybõl ki kellett ragadtatnia.
Bölcs 4,12
a tévedés és csalárd gonoszság.
Bölcs 4,12
elvakítja szemeinket, hogy azt, mi jó és igaz, csak homályosan vagy épen nem ismerjük meg.
Bölcs 4,12
a bennünk lakozó, s majd ezt majd azt áhító kivánság.
Bölcs 4,14
az emberek.
Bölcs 4,16
az õ tökélyre vitt és erénynek szentelt élete által. Lásd Bölcs. 3. r. 10-ik jegyz.
Bölcs 4,16
ki hosszú idõ alatt nem tette meg azt, mit az ifjúságában elhunyt igaz rövid idõ alatt létesített.
Bölcs 4,18
mint esztelent, kinek mit sem használt jámborsága.
Bölcs 4,18
gondolkozás- és cselekvésmódjokat, mint bolondságot ismeri föl.
Bölcs 4,19
vagy taszíttatnak le magas állásukból.
Bölcs 4,19
A görög szerint: és azután hirtelen és szó nélkül letaszitja õket.
Bölcs 4,19
megfosztja õket minden reménytõl.
Bölcs 4,20
a közitélet napjain.
Bölcs 5
Bölcs 5,1
A közitéletkor (Bölcs. 4,20.), és mikor az istentelenek a kárhozat helyére jutnak (alább 14. v.).
Bölcs 5,1
kik az õ munkáikat a földön meghiúsitani törekedtek. A görög szerint: kik az õ munkáikat elvetették (szenvedéseiket figyelembe nem vették), az örök boldogság utáni fáradalmaikat kinevették (kigúnyolták).
Bölcs 5,3
Mások szerint: egymás között.
Bölcs 5,5
osztályrészök.
Bölcs 5,7
A világnak és örömeinek szolgálni sokkal nehezebb, mint az Istennek; ezt elismerik magok az istentelenek is.
Bölcs 5,12
Valamint e tárgyak átmennek a nélkül, hogy nyomot hagynának magok után, úgy tûnik el az élet (13. v.), a kéj (8. v.), és a remény az érzéki örömnek tartósságához (15. v.) az istenteleneknél.
Bölcs 5,13
állandó nyomáúl eltöltött életünknek.
Bölcs 5,13
hanem mivel csak gonoszt cselekedtünk, életünk semmivé lett, s így teljesen a halál martalékaivá lettünk.
Bölcs 5,14
E vers nincs meg a görögben.
Bölcs 5,15
Mások szerint: mint a por. Mások másképen.
Bölcs 5,15
Mások szerint: mint a dér.
Bölcs 5,16
Az igaznak élete, öröme és reménye nem szûnik meg (vesd össze: 6-ik jegyz.); mennyire különbözik tehát az õ sorsa az istentelenétõl!
Bölcs 5,17
Az igazak egykor az Istennel uralkodnak (Bölcs. 3,8. Jel. 4,10. 7,15.) már az itélet napján, melyrõl itt közelebbrõl szó vagyon, a mennyiben õk a rajtok kijelentett törvény által az istenteleneket elitélik, (Lásd 3. r. 10-ik jegyz.).
Bölcs 5,17
szintén épen itéletnapkor az istentelenek ellen. A sz. iró itt lefesti a világitéletet, mint nyer Isten gyõzedelmet az istentelenek fölött törvényének hatalma által, a mennyiben ez az õ éltöket kárhoztatja; sõt még a teremtmények által is, a mennyiben ezek az istenteleneket elhagyják.
Bölcs 5,21
A jelenések könyvében leiratnak a büntetések, melyekkel Isten világ végezetével az istenteleneket sujtani fogja.
Bölcs 5,24
azaz: a természetnek mindazon rettentõ jeleneteit, melyek a földet pusztasággá teendik, a földre hozza az õ iszonyú gonoszságuk, melylyel minden szentet, magától az Istentõl rendelt hatalmat is lerombolni törekedtek.
Bölcs 6
Bölcs 6,1
Miután a sz. iró eddig a jámborok (bölcsek) boldog állapotját és az istentelenek (az esztelenek) szomorú sorsát ábrázolta, s ez által a bölcseséget az õ áldásos következéseinél fogva ajánlotta, most fölhíjja egyenesen mindenek elõtt a föld fejedelmeit és nagyjait, hogy a bölcseséget kövessék, melyben részesûlnek mindazok, kik azt komoly szeretettel keresik, és mely mindenkit igazi uralomra és halhatatlanságra vezet.
Bölcs 6,2
egész föld bírái.
Bölcs 6,6
Mert a nagyok vétkei legtöbbnyire okai a nép bûneinek; és mennél inkább adósai a nagyok Istennek, ki õket fölemelte és mások fölött kitûntette, annál vétkesebb és büntetésre méltóbb az õ hálátlanságuk, midõn õt megbántják.
Bölcs 6,7
csekély büntetés. A csekélytõl, ki csak egy talentomot nyert, csak egy kivántatik. Neki kevesebb teljesítendõ kötelességei vannak, mint az elõljárónak; és ha e keveset sem teljesíti egész híven, mégis menthetõ, mert gyakran nincs alkalma kellõ tiszta belátást szerezni kötelességei körérõl, és mert ez élet szenvedései és viszontagságai, melyeknek jobban ki van téve, mint az elõkelõk, elkövetett hibáinak egyik engesztelõ lerovásáúl vehetõk; ellenben az elõkelõ, az elõljáró, ha kötelességeiben hûtelen, szigorú büntetést érdemel, mert nem lehet róla föltenni, hogy kötelességei iránt tudatlanságban vagyon, és a jó által, melyet ez életben nyer, annál inkább ösztönöztetik, hogy Istennek szolgáljon.
Bölcs 6,10
és ne tévedjetek.
Bölcs 6,12
az igazi életuton lesztek.
Bölcs 6,15
annak keresésében. Péld. 8,17.
Bölcs 6,15
Az isteni Bölcseség maga mondja önmagáról (Jel. 3,20.): Ime az ajtó elõtt állok és zörgetek; ha ki hallja az én szómat, és megnyítja nekem az ajtót, bemegyek hozzája. Itt a sz. iró a bölcseséget személyesítve hozza föl, jelentvén, hogy a teremtetlen Bölcseségrõl, az Isten Fiáról beszél, s ennek csak kifolyása a teremtett bölcseség, mely az embereknek jut osztályrészûl, s mely az Isten ismeretében és félelmében áll. Vesd össze Péld. 8. és Bölcs. 7,27. E bensõ egyesûlés miatt, mely a teremtetlen és teremtett bölcseség közt vagyon, megtörténik, hogy a sz. író az egyikrõl és másikról gyakran egyszerre szól, és egyikrõl a másikra észrevétlenûl tér által.
Bölcs 6,16
nem kell soká törõdnie, mikép nyerje meg a bölcseséget, mert ez (a teremtetlen, adományaival) eléjök megyen azoknak, kik õt keresik.
Bölcs 6,17
A bölcseség nem fordít hátat boszusan a keresõknek, hanem ha õt az igaz úton keresik, eléjök megyen.
Bölcs 6,18
az életjobbításnak kivánása.
Bölcs 6,19
a bölcseség iránt.
Bölcs 6,19
a bölcseség törvényeinek.
Bölcs 6,19
Mások a görögöt így: a törvények megtartása pedig biztos alapja a halhatatlanságnak.
Bölcs 6,21
Vesd össze: az 5. r. 13-ik jegyz.
Bölcs 6,24
Eddig a bölcseség keresésére intettelek; most annak természetét, méltóságát, elnyerése módját bõvebben megfejtem. A sz. iró közelebbrõl ugyan a teremtetlen Bölcseséget érti, de felõle, mint már említve volt (8-ik jegyz.), oly módon szól, hogy lassanként átmegy a teremtett bölcseségre.
Bölcs 6,25
és én a bölcseséget, melynek ismeretére jutok, irígyen nem akarom csak magamnak tartani.
Bölcs 6,25
Lásd Bölcs. 7,13.
Bölcs 6,26
Mások szerint: jóléte.
Bölcs 7
Bölcs 7,1
A sz. iró, ki a beszélõ személyben, kinek szájába adja tanításait, itt határozottan Salamon királyt állítja elé, megmutatja elõször, mint érdemel a bölcseség mindenek fölött elsõséget, de Istentõl csak alázatos könyörgés által lehet azt megnyerni.
Bölcs 7,3
hasonló nyomorúságra. Az esés jelenti az új teremtmény tehetetlenségét. Némely népek csakugyan a földre tették újszülötteiket, jelentvén ez által, hogy segély nélkül elvesznének, ha õket gondviselés alá nem vennék.
Bölcs 7,3
Annak jelentéseûl, hogy az emberi élet tele van szenvedéssel és nyomorral.
Bölcs 7,6
különbözõ csak az, mi közbe esik, egyiknek üdvére, másiknak romlására.
Bölcs 7,7
mivel épen oly szegény voltam, mint mások, és a bölcseséget ép oly kevéssé nyertem jegyajándékúl a természettõl, mint mások.
Bölcs 7,11
Lásd Kir. III. 3,13.
Bölcs 7,12
hogy vezéreljen a jó élvezetében.
Bölcs 7,13
szivem együgyüségében, tiszta szándékával.
Bölcs 7,14
az Istennél és embereknél, azon varázs által, mely a bölcs és erényes életnek tulajdona.
Bölcs 7,15
mi legyen ez élet javainak belsõ tartalma, belbecse.
Bölcs 7,20
Mások a görögöt így: a szellemek erejét. Még maig is az a keletiek hite, hogy Salamon a boldog lelkekkel társalkodott.
Bölcs 7,21
Mert a teremtetlen Bölcseség által jöttek létre mindenek (Péld. 8,22. Sirák 24.); tõle vette eredetét a teremtett bölcseség is, azon bölcseség, melyben az emberek részesûlnek a Szentlélek, mint a tudomány lelke által (lásd a követk.).
Bölcs 7,22
Benne t. i. a teremtetlen Bölcseségben van a Szentlélek. Hogy a sz. iró az értelem lelke alatt a Szentlelket, az Istenség harmadik személyét érti, valamint a Bölcseség alatt a Fiú Istent: tanítják a sz. atyák; továbbá valamint az, mi a bölcseségrõl mondatott, gyakran a teremtetlen s egyszersmind a teremtett bölcseségre is vonatkozhatik: ugy mi a Szentlélekrõl említtetik, az emberi lélekre, a tudomány lelkére is alkalmazható, a mennyiben ez a Szentlélek mûködése.
Bölcs 7,22
A Szentlélek kútfeje minden szentségnek; az emberi tudomány igazi lelke szentségre törekszik.
Bölcs 7,22
A Szentlélek egyetlen magában, sokféle mûködéseiben. Az emberi lélek is a religió, erkölcstan, politika stb. különféle ágazataiban tanítja az – egy tudományt.
Bölcs 7,22
A Szentlélek áthat mindent, még az Istenség mélységeit is. Kor. I. 2,10. Az emberi tudomány is dicsekedhetik Isten ismeretével.
Bölcs 7,22
ékesen szólóvá tesz. Lásd Bölcs. 10,21.
Bölcs 7,22
tevékenységre indító.
Bölcs 7,22
ez okból az ember nem fogadhatja be õt, ha nem tiszta szivû. Naz. sz. Gergely.
Bölcs 7,22
Az emberi tudomány lelke is az, mennyiben a kijelentés lelkére támaszkodik.
Bölcs 7,23
Az Isten Lelke állandó a segélyben, az emberi lélek a jóban.
Bölcs 7,23
elûzvén minden kétséget.
Bölcs 7,23
önmagában és az emberekben.
Bölcs 7,23
mindent üdvre intézõ.
Bölcs 7,23
azaz: minden lelket átható, az õ értelme, hatalma és éles belátása által. A görög szerint: minden értelmes, tiszta, finom lelket átható.
Bölcs 7,24
azaz: mert gyorsabb fölfogású és áthatóbb a bölcseség, mint a legélesebb és legáthatóbb lélek. A mi épen a bölcseség lelkérõl mondatott, most magára a bölcseségre alkalmaztatik.
Bölcs 7,24
Lásd a 25-ik jegyz.
Bölcs 7,25
A mi itt ettõl kezdve a 30. versig mondatik, az isteni Bölcseségnek isteni tulajdonáúl vétethetnék; de a Szentlélektõl megvilágosított apostol értelmezése szerint (Zsid. 1,3.) a sz. szerzõ e mellett a második isteni személyt, az Isten Fiát tartotta szeme elõtt.
Bölcs 7,26
az örökkévaló világosságtól eredett világosság, mert a világosság fénye, világosság, és örökkévaló a világossággal (sz. Ágost.).
Bölcs 7,26
azaz: benne tükrözõdik vissza, ábrázoltatik tökéletesen az Atya. Lásd Ján. 14,9.
Bölcs 7,26
azaz: Az Atya lényének alakja. Sz. Ambrús erre megjegyzi: Figyelj, mily nagy dolgok vannak ezzel mondva. A kép mutatja, hogy a Fiú hasonló az Atyához, az alak mutatja, hogy õ az Atya lényének személyes képe, a fény, hogy örökkévaló. Lásd 29-ik jegyz.
Bölcs 7,27
azaz: önmagában létezõ, föltétlenûl.
Bölcs 7,27
azaz: megtartván személyességét. Ez által a sz. iró kifejezi, hogy hiszi a bölcseség személyiségét Istenben.
Bölcs 7,27
Mások a görög szerint …idõrõl idõre a szent lelkekre száll stb.
Bölcs 7,28
ki vele jegyesi vagy házassági szövetségben él.
Bölcs 7,29
és minden csillagrendszer alkotmányánál.
Bölcs 7,30
mind az istenit, mely mindig ugyanaz marad, mind azt, mely az emberekkel közöltetik.
Bölcs 8
Bölcs 8,1
Az isteni bölcseség egyedûl változatlan, és sem gonoszság, sem tévely nem gyõzhet ellene. Ez az, mely hatalmasan és erõsen a teremtés egyik végétõl a másikig mindenben mûködik, és mindent kellemesen (a görög szerint: hasznosan) elintéz és elrendez.
Bölcs 8,2
A szeretõ lélek viszonya Istenhez és az isteni dolgokhoz olyan, mint a jegyes-állapot. Lásd a bevezetést az Énekek énekéhez. A sz. iró itt és a következõben közelebbrõl azon bölcseséget érti, mely, mint az isteninek kifolyása, az emberrel közöltetik, de mégis az isteni, személyes bölcseséget attól nem kell elválasztani.
Bölcs 8,3
A kifolyás, melyet Istentõl nyer, megnemesiti õt.
Bölcs 8,4
az isteni élet.
Bölcs 8,4
A görög szerint: Be van avatva Isten tudományába, és tanácsadó munkáiban. – Ez az Istenben személyesített Bölcseségre vonatkozik.
Bölcs 8,5
mely valóban gazdaggá, mert megelégûltté tesz.
Bölcs 8,6
Ha valaki értelem és ügyesség által akarja magát kitûntetni, ki taníthatja õt jobban, mint az isteni Bölcseség, mely a világot teremtette? Lásd Bölcs. 7,17–21. Péld. 8,22.
Bölcs 8,7
Ha valaki igaz, erényes akar lenni, fordúljon a bölcseséghez, melynek dolga a hõsi erények folytonos gyakorlata.
Bölcs 8,7
Mert a bölcseség megtanít mindenben a mértékletes, okos, helyes középutat tartani.
Bölcs 8,7
az erényre és igazságra, a miért azon erények sarkalatos erényeknek is neveztetnek, azaz olyanoknak, melyeken a többiek alapúlnak, és melyekben, mint formáikban mozognak.
Bölcs 8,8
tanítja és tanitást ad felõle.
Bölcs 8,8
a nagy és csodálatos eseményeket. A múltból lehet következtetni a jövõre; mert hasonló okokból hasonló eredmény következik.
Bölcs 8,11
a pörösügyek megitélésében.
Bölcs 8,18
Mások a görögöt így: kimeríthetlen gazdagság.
Bölcs 8,18
Mások a görögöt így: társasága megszokásában okosság.
Bölcs 8,19
Mások szerint nemes módú.
Bölcs 8,19
jó, jóra hajlandó véralkatot.
Bölcs 8,20
A bölcseségben növekedéssel a tisztaság ajándékát nyertem. Mások igy: És mivel jobb voltam (jobb erõkkel megáldva), fertõzetlen, azaz, tisztább testet nyertem (mint magam csekélyebb erejével nyertem volna, miután a test és lélek kellõ viszonyban áll egymással).
Bölcs 8,21
a tisztátalanság bûnétõl és egyéb vétkektõl. Mások szerint átalán: bölcsen.
Bölcs 9
Bölcs 9,5
Lásd Zsolt. 85,16. Vesd össze e könyörgést Kir. III. 3,6–9. Krón. II. 1,8–10.-el.
Bölcs 9,8
mintájára. Salamon temploma a szent sátor mintája szerint épûlt. Vesd össze: Kir. III. 6. Móz. II. 25–30. részszel.
Bölcs 9,8
az Egyiptomból való kivonulás kezdetén.
Bölcs 9,13
Az ember önmagára hagyatva, nem érti meg Isten akaratját, nem a terveket, melyeket Isten kivinni akar, és nem mind a kötelességeket, melyeket teljesitenie kell.
Bölcs 9,14
ingadozók, nem biztosak.
Bölcs 9,14
Mások szerint: föltételeink, számitásunk.
Bölcs 9,15
most a vétek által megromlott és azért rothatag test.
Bölcs 9,19
Mindazok, kik a világ kezdetétõl mostanig a világ közromlásától magokat elragadtatni nem hagyták, az õsatyák és mások, csak a te bölcseséged által tartattak meg az erényben, vagy ha vétkeztek, általa gyógyúltak meg ismét.
Bölcs 10
Bölcs 10,1
A meddig Ádám az ártatlanság és igazság állapotában megmaradt, mi az isteni bölcseség által történt.
Bölcs 10,2
Itt az irás tanítja, hogy Ádám, vétke után ismét Istenhez tért, és a teremtmények fölötti uralmat, habár kisebb mértékben, ismét visszanyerte.
Bölcs 10,3
Lásd Móz. I. 4. r.
Bölcs 10,4
vétkeiért, melyekben utódai követték.
Bölcs 10,4
a bárkában, mindazzal, mi benne volt, vezérlette és az elveszéstõl megmentette.
Bölcs 10,5
gonosz tévelyekben éltek.
Bölcs 10,5
Ábrahámot. Vesd össze: Rom. 4,18.
Bölcs 10,6
Lótot.
Bölcs 10,7
A Sodoma sikján támadt holttengerbõl, utazók bizonysága szerint, folytonos gõz párolog.
Bölcs 10,7
Az úgy nevezett Sodoma-almák, melyek kivûlrõl szépeknek látszanak, bensõleg, azt mondják, hamuval vannak tele.
Bölcs 10,7
Maig is mútatnak az utazóknak egy sóból való sirhalmot.
Bölcs 10,10
Jákobot.
Bölcs 10,10
Mások szerint: szentnek.
Bölcs 10,10
gazdaggá tette õt. Mások szer.: segíté a veszélyben.
Bölcs 10,13
Józsefet.
Bölcs 10,13
A görög szerint: a bûnöktõl.
Bölcs 10,13
a börtönbe.
Bölcs 10,15
az izraelitákat, kik az egyiptomiakhoz hasonlítva szenteknek s igazaknak mondathattak.
Bölcs 10,16
Mózesébe.
Bölcs 10,16
Fáraónak és nagyjainak.
Bölcs 10,17
az egyiptomiak arany és ezüst edényeit. Lásd Móz. II. 11,2. 12,36.
Bölcs 10,19
Mások szerint: meritette, és amazokat (az egyiptomiakat) az örvények mélységébe taszította. Vesd össze: Móz. II. 14,30.
Bölcs 11
Bölcs 11,1
a szent sátor és annak eszközei készítését.
Bölcs 11,1
Mózes.
Bölcs 11,3
az amalecítáknak (Móz. II. 17,8–16.) és kananeusoknak (Móz. IV. 21,1–3.).
Bölcs 11,5
Az egyiptomiaknak viz hiányában szomjúságot kellett szenvedniök; mert Mózes a Nilust és a kutvizet mind vérré változtatta (Móz. II. 7,20–24.); ellenben az izraeliták Gósen földjén, melyet az átok nem ért, és a pusztában, vizre nézve bõvelkedtek.
Bölcs 11,7
a vizet vérré változtattad.
Bölcs 11,8
Mert mikor Isten az egyiptomiakat viz hiánya miatt szomjúságban elhalni engedte, mivel az izraeliták kisdedeit a Nilusba fojtották, ezeknek bõségben adott vizet. A görög szerint a 7. 8. v. Mert mig azok (az egyiptomiak) a mindig folyó s vérrel festett viz fölött iszonyodtak, a gyermek gyilkolást rendelõ parancs bûntetéseûl: amazoknak (Izrael fiainak) reménytelenûl bõséges ivóvizet adtál.
Bölcs 11,12
Az egyiptomiak nem csak Isten csapásai által gyötörtettek, mikor Izrael fiai még köztök voltak, hanem ezek eltávozása után is veszteségeik fölötti s az izraelíták szerencséje miatti fájdalom által.
Bölcs 11,13
bánkodás saját baleseteik, bánkodás az izraeliták jó dolga miatt.
Bölcs 11,15
Az egyiptomiak Mózest, ki az õ kegyetlen parancsaik következtében anyja által a Nilus partjánál kitétetett, végre mégis csodálni kényszerûltek, habár kezdetben, mint halálra itéltet, megvetették és kinevették.
Bölcs 11,15
epesztõbb, hét napig tartó szomjúságot szenvedtek, mialatt az izraelitáknak nem kellett soká várni, mig a sziklából vizet nyertek.
Bölcs 11,16
Az egyiptomiak istenek gyanánt tisztelték a kigyókat, rovarokat, legyeket s egyéb alávaló állatokat.
Bölcs 11,17
alávaló állatokkal ûztek az egyiptomiak bálványozást, alávaló állatokkal lettek megbüntetve. Ebbõl megtudhatták az egyiptomiak, és megtudhatja minden ember: hogy Isten a bûnöst az által bünteti, mi által ez vétkezik. A fukar vétkezik pénze által, melyet a szenvedõ emberiségtõl és önmagától is elvon, és pénze lesz kinzója. A fajtalan vétkezik teste ellen, melyet a bujaság által megszentségtelenít, és a kimerûlt, kóros test válik gyötrõjévé. A gondatlan atya vétkezik fiára nézve, kinek nevelését elhanyagolja, és az engedetlen fiú ostorává lesz hanyag szüleinek.
Bölcs 11,18
a lények alak- és idomtalan tömegébõl kiszakasztotta, elkülönözte.
Bölcs 11,21
Te az egyiptomiakat nem mindenhatóságod szerint büntetted, hanem oly móddal, hogy a büntetés száma, neme és súlya teljes arányban álljon bûneik száma- neme- és súlyához.
Bölcs 11,23
Mások szerint: mint a mérleg nyelve, mely magában véve, ha a mérlegbe súly nem vettetik, ezt egészen határozatlanúl hagyja.
Bölcs 11,24
A mily hatalmas, szintoly irgalmas is vagy, hanem csak a bûnbánók iránt, ennél fogva az egyiptomiakat elvetetted.
Bölcs 11,25
még a bûnösöket is, mint teremtményeidet, várván, hogy azok megtérjenek.
Bölcs 11,26
A bûnösök akaratod nélkül nem élhetnének, hanem te megtartod õket, hogy megjobbúlhassanak.
Bölcs 11,27
e próbaidõben.
Bölcs 12
Bölcs 12,1
Mily jóságos és elnézõ vagy te minden teremtményed iránt. A sz. iró folytatólag magasztalja Isten mindenhatóságát, hosszútürését és irgalmát, melyet minden emberhez mutat, még ellenségeihez is, minõk az egyiptomiak voltak. A görög szerint: Mert a te elmúlhatlan lelked van mindenekben.
Bölcs 12,2
fokonként, kis büntetésrõl nagyobbra menve.
Bölcs 12,3
A sz. iró itt a szent történetbõl vett példában mutatja meg, hogy Isten a legnagyobb gonoszok iránt is, minõk a kananeus népek voltak, kimélettel viseltetik, s a büntetés fokozása által igyekszik õket észre hozni.
Bölcs 12,4
gyermekeiket Moloch tiszteletére megégetvén. Lásd Móz. III. 18,21.
Bölcs 12,5
Az áldozatoknál jóformán szokás volt, hogy egy részét, vagy az egész áldozatot is fölemésztették.
Bölcs 12,5
a szent földnek közepette. Mások szerint: A te szent titkaidnál (az eskünél) midõn esküdtek. Mások másképen.
Bölcs 12,8
a darázsok legnagyobb s legmérgesebb nemét. Lásd Móz. II. 23,28.
Bölcs 12,10
Azaz: bár elõre tudtad, hogy a gonoszság bennök mély gyökeret vert, és akaratjok makacsúl ellenszegûl a kegyelem minden befolyásának.
Bölcs 12,11
Már ösatyjok, Kánaán is gonosz volt, és azért átkozott (Móz. I. 9,25.). Igy a gonoszság és átok közöttök családi örökség lett; mert a gonosz apák közönségesen gonosz gyermekeket nemzenek és nevelnek.
Bölcs 12,13
Ily kérdést (12. v.) csak egy más Isten tehetne neked; ilyen pedig nem létezik.
Bölcs 12,16
Távol attól, hogy hatalmad téged igaztalanságra vinne, épen alapja az igazságodnak; mert mivel mindenható, tehát tökéletesen független is vagy, és a tökéletes függetlenség teszi, hogy tökéletesen igaz is lehetsz.
Bölcs 12,16
Mivel mindenható vagy, s a bûnöst még mindig föl tudod találni, így az õ vétségét is elnézheted.
Bölcs 12,17
mint Fáraón (Móz. II. 5,2.), az asszírius követen (Kir. IV. 18,32.), a vakmerõ Antiokuson (Makkab. II. 9,4.).
Bölcs 12,18
te lehetsz kimélettel, mert a bûnös tõled el nem futhat.
Bölcs 12,19
kegyességed és kiméleted által.
Bölcs 12,20
alkalmat.
Bölcs 12,23
Lásd Bölcs. 11,15.16.
Bölcs 12,24
A görög szerint: miket elleneik megvetettek.
Bölcs 12,25
csúfságra adtad õket, a legmegvetettebb férgek által büntetvén.
Bölcs 12,27
mert õk, mind a mellett, hogy az igaz Isten ismeretére jutottak, istentelenségökben mégis megátalkodtak, és ez által annál méltóbbak lettek büntetésre.
Bölcs 13
Bölcs 13,1
Esztelenek. A görög szerint: hiúk, természetöknél fogva, azaz, tulajdonuk a hiúság.
Bölcs 13,1
a valósággal létezõt, ellentétben a jelenetekhez. Lásd Móz. II. 3,14.
Bölcs 13,5
A görög szerint: hasonszerûleg. Egy szépen összeszerkesztett mûnek, kell, hogy értelmes szerzõje legyen.
Bölcs 13,6
A sz. iró kétféle bálványozókat különböztet meg, az egyik nemüek, kik Istent a természetben keresik, és a természeti tárgyakat Isten gyanánt imádják; a másik nemüek, kik magoknak bálványokat faragnak. Már az elõbbiek is, úgymond, megrovásra méltók, mivel a teremtmények szépsége által fölemelkedhetnének a teremtõhöz; de még inkább az utóbbiak, kikrõl a 10. v. szól.
Bölcs 13,6
mi módon? megmondja a 7. v.
Bölcs 13,7
a látottak ráviszik õket, hogy jók.
Bölcs 13,7
Némely teremtmények jósága és jelessége arra viszi õket, hogy azokban Istent föltalálni vélik.
Bölcs 13,9
A világ alkotóját könnyebb megtalálni, mint a teremtmények fölött vizsgálódni; mert hogy a világnak kell lenni alkotójának, ez oly könnyû és megfogható, hogy erre a gyermek is rájöhet.
Bölcs 13,10
soha nem teljesedik, mert holt, élettelen teremtményeken alapszik.
Bölcs 13,19
Vesd össze: Izai. 44,9–16. Jer. 10,3–5. Baruk 6,3–39. A képbálványozástól, mely itt roszaltatik, jól meg kell különböztetni a tiszteletet, melyet a szentek és maga az Isten képei iránt mutatni szabad. A pogány képbálványozásnál magának a képnek tulajdoníttatik isteni vagy szellemi erõ, és azért az iránta mutatott tisztelet magára a képre vonatkozik; a szent képek tiszteleténél pedig, mely a kereszténynek meg van engedve, korán sem hisszük azt, mintha a szent képek már magokban isteni vagy szellemi erõvel bírnának eme vagy ama kegyelem eszközlésére: hanem a keresztények csak emlékeztetõ jelekûl veszik azon személyekre és titkokra, melyeket ábrázolnak, s így minden nekik adott tiszteletök nem önmagokra, hanem épen azon személyekre vagy titkokra irányoztatik.
Bölcs 14
Bölcs 14,1
A sz. iró továbbá kitünteti a bálványozás esztelenségét egy hajóson, ki a rájaváró nagy veszélyek mellett nem a mindenható Istenhez, hanem egy töredékeny bálványképhez folyamodik.
Bölcs 14,2
a hajót. A 2–7. v. némely közbe szõtt észrevételek vannak a hajózásról, mikép találták föl azt Isten engedelmébõl az emberek, hogy az õ mindenhatósága kijelentessék, s mint használta azt Isten vizözönkor az emberiség megmentésére.
Bölcs 14,4
mint ez az elsõ idõkben történt, midõn a hajózásban még ügyetlenek voltak az emberek. E 3 vers értelme: A hajót ugyan ember találta föl, de Isten rendelésébõl. Ez kormányozza azt a tengeren, ha ügyetlen hajósok kezeiben van is, hogy mindenhatóságát kitüntesse.
Bölcs 14,5
épen a hajózás.
Bölcs 14,6
Lásd Móz. I. 6,4.
Bölcs 14,6
Noé és családja.
Bölcs 14,7
A görög szerint: mely által az igazság (az igaz Noé) megtartatott. Mások másképen. Többen a sz. atyák közõl Noé bárka-fájában a keresztfa elõképét látják.
Bölcs 14,11
hanem le fognak romboltatni. A próféták ezt megjövendölték. Lásd Jerem. 10,15. Izai. 2,20. Ezekiel 30,13.
Bölcs 14,11
a bálványok fából, kõbõl és érczbõl készíttettek.
Bölcs 14,12
a bálványozás lelki paráznaság lévén, az gyakran a legocsmányabb testiséggel járt. (L. Móz. III. 17,7. 4-ik jegyz.).
Bölcs 14,14
esztelensége, hiú dicsvágya, mint a következõbõl kitûnik.
Bölcs 14,15
A sz. iró itt eléadja egyikét a bálványozás okainak, a nélkül, hogy a többit kizárná.
Bölcs 14,16
Másik ok a királyok kevélysége, kik képeiknek istenitiszteletet adatni parancsoltak. Vesd össze: Dániel 3,1–22.
Bölcs 14,17
szem elõtt.
Bölcs 14,19
ki õt a munkával megbizta.
Bölcs 14,19
Mások szerint: hogy a képet lehetõ legszebbé tegye (eszményítse).
Bölcs 14,21
az isteni nevet.
Bölcs 14,22
Mert a tévely csak rövid idõre nyugtatja meg az elmét, utóbb annál nagyobb kétségbe és küzdelmekbe taszítja.
Bölcs 14,23
Most leiratnak a roszak, miket õk békének, szerencsének neveznek.
Bölcs 14,23
A görög szerint: titkos istenitiszteletet tartván; melyekbe titkon avattatnak. – Ceres, Priapus és más bálványok szolgálatába a beavatások éjjel, földalatti folyosókon, vagy sötét erdõkben történtek, s oly utálatosak voltak, hogy azokat még a pogány irók sem akarták leirni. Vesd össze: Efez. 5,12.
Bölcs 14,23
A görög szerint …eszeveszett lakmározásokat tartván idegen szokás szerint. – A pogányok templomaiban éjjeli lakomák tartattak, melyek után a legképtelenebb bujaságnak adták át magokat, és az istenek tiszteletére a legbotrányosabb fajtalanságot ûzték. Leányok és nõk kényszerûltek magokat az áldozattevõ papoknak átadni, mintha az istenek beléjök szerettek volna. – Ez iszonyúságtól a kereszténység megszabadított minket, de gyalázat és jaj a kereszténynek, ki azokra önként visszatér!
Bölcs 14,24
mert ki az Istent elhagyja, elõbb utóbb minden erénytõl is elpártol, s a gonoszság egyik örvényébõl a másikba esik.
Bölcs 14,24
A görög szerint: csalárdság által.
Bölcs 14,25
megsebzés.
Bölcs 14,26
a görög szerint: hálátlanság.
Bölcs 14,26
(ártatlan) lelkek megmérgezése. Mások szerint: önfertõzés.
Bölcs 14,26
természetellenes közösûlés. Lásd Rom. 1,26.
Bölcs 14,28
p. o. a Bachus tiszteletére tartott rajongó ünnepeken, midõn a nõk mint eszelõsök hánykolódtak.
Bölcs 14,30
a bálványozásért és hamis esküvésért.
Bölcs 14,30
A görög szerint: csalárdsággal (az eskü) szentségét megvetvén.
Bölcs 14,31
A hamis esküvõk nem annak hatalma miatt büntettetnek, a kire esküdtek, hanem a gonoszság miatt, mely minden hamis esküben már magában rejlik. Az arab fordítás így: Mert nem azok hatalma, kikre esküsznek, hanem az istentelenek bûne határozza meg mindig a gonoszok büntetését.
Bölcs 15
Bölcs 15,1
hû igéreteidben.
Bölcs 15,2
A görög szerint: hatalmadat. – Mi nem úgy vagyunk, mint a pogányok, kik könnyelmûen vétkeznek, mert bálványaik tehetetlen lények, hanem mi féljük a te nagyvoltodat, hatalmadat, bûnbánatot tartunk, s így tieid vagyunk, mint bûnösök is.
Bölcs 15,2
Tehát mindig tieid vagyunk, mint bûnbánó bûnösök és mint igazak. Miért? mert az igaz Isten ismeretét bírjuk, mi minket igazságban tart, vagy bûnösökbõl igazakká tesz. Lásd a következõt. Mások a görögöt igy …nagyvoltodat; de mi nem vétkezünk, mert tieid vagyunk.
Bölcs 15,3
mert ezen ismeret erényessé tesz és megtart.
Bölcs 15,8
midõn meg kell halnia.
Bölcs 15,10
ezen emberek érzûlete, cselekvése és reménye mind hasztalan és hiú.
Bölcs 15,12
az ilyesféle emberek.
Bölcs 15,12
Mások szerint: vásárrá.
Bölcs 15,12
Igy a görög mûvészek nyereségvágya által a bálványozás különösen elõmozdíttatott. Lásd Ap.cs. 19,25.
Bölcs 15,13
istenitiszteletre.
Bölcs 15,16
t. i. az emberhez. Mások szerint: Egy ember sem alkothat olyasmit, mit hozzája hasonló és egyszersmind Isten legyen.
Bölcs 15,18
kigyókat, férgeket, ragadozó vadakat.
Bölcs 15,19
valami kellemest.
Bölcs 15,19
A fegybeszéd, mely itt a bálványozás ellen tartatik, ama finomabb bálványimádást is érdekli, mely még a keresztények között is annyi romlást okoz. Ugyanis nem szükséges a fát, követ, állatokat és a teremtményeket átalán imádni, hogy valaki bálványozónak neveztessék; mind az, ki szivével és tehetségeivel e világ teremtményeihez ragaszkodik, és Istenrõl elfeledkezik, valódi bálványozó; igy a fukar, ki jószágában, igy az élvhajhász, ki élve tárgyában birja istenét; így a mûvész, a tudós, ki mûvészete és tudománya mellett az Istenrõl elfeledkezik.
Bölcs 16
Bölcs 16,1
az egyiptomiak.
Bölcs 16,1
A görög szerint: kínoztattak.
Bölcs 16,2
Az egyiptomiak állatok által büntettettek; az izraeliták állatok által tápláltattak. Lásd Móz. II. 16,13. Móz. IV. 11,31.
Bölcs 16,3
az egyiptomiak.
Bölcs 16,3
Isten küldé az egyiptomiaknak ez undok állatokat, hogy az undor által is büntettessenek, s még a szükséges étvágyat is elveszítsék.
Bölcs 16,3
az izraeliták.
Bölcs 16,4
A görög szerint …elkerûlhetlen szükséget kelle szenvedniök.
Bölcs 16,5
közõlük némelyek.
Bölcs 16,6
a rézkigyót, az Üdvözítõ elõképét. Lásd Móz. IV. 21.
Bölcs 16,6
hogy ama jelre való hitteljes föltekintés által meggyógyúlván, hálából parancsaid követésére annál inkább búzdittassanak, s az engedetlenségtõl elijesztessenek.
Bölcs 16,11
A görög szerint: megcsipettek, megszúrattak.
Bölcs 16,11
a te parancsaid.
Bölcs 16,15
Tõled nem fut el semmi kiköltözött lélek, te azt ismét visszahíhatod, és a testtel ismét egyesítheted.
Bölcs 16,16
mert Egyiptomban esõ ritkán esik.
Bölcs 16,17
az égbõl lehullott villámnak.
Bölcs 16,18
a légben repdesõ rovarok meg ne ölessenek.
Bölcs 16,20
azaz: mennybõl való eledellel. Lásd Móz. II. 16,14. Zsolt. 77,25.
Bölcs 16,21
Szó szerint: állanyod (substantia).
Bölcs 16,21
jóságos voltodat.
Bölcs 16,21
Mások a görög szerint: Mert teremtõ erõd gyermekeidnek megmutatta édességedet. Mások másképen.
Bölcs 16,21
azaz, a ki minõt kivánt oly ízt nyert a mannában. Azonban Ágoston, Gergely és Jeromos sz. atyák megjegyzik: hogy a manna ezen tulajdonát csak a hivõ, és nem az elégedetlen izraelíták érzették, hasonlag az Oltáriszentséghez, melynek amaz elõképe volt, s melynek különféle szellemi erejében csak azok részesûlnek, kik azt méltán veszik magokhoz.
Bölcs 16,22
A leghevesebb tûz, a villám, nem olvasztá el a jégesõt, mely embereket és állatokat ölt, úgy hogy kitünt, mikép a villámok csak a mezõ elpusztítására voltak rendelve.
Bölcs 16,23
Más hatása volt a tûznek az izraelítákra nézve. Nem tette semmivé élelmi szereiket, mint az egyiptomiakéit, hanem a manna elkészítésére és lepényeik megsütésére szolgált. Lásd Móz. IV. 11,8.
Bölcs 16,25
Azért vett föl a teremtmény, a manna is minden ízt, és szolgált akaratodnak, mely mindent táplál, mint azt hozzád folyamodott hiveid kivánták.
Bölcs 16,26
Lásd Móz. V. 8,3. Máté 4,4.
Bölcs 16,27
A gyenge napsugár képes volt a mannát elolvasztani (Móz. II. 16,21.), de nem a szokott tûz; ennél megszáradt az, és oly kemény lett, hogy szétdörzsölhetõ volt.
Bölcs 16,28
Izrael fiainak a mannát még napfelkölte elõtt kellett szedniök, hogy az el ne olvadjon.
Bölcs 16,29
azoké, kik imádságra fölkelni restelnek.
Bölcs 17
Bölcs 17,1
az egyiptomiak, kik Isten nagy voltát nem tartották szem elõtt, és azt hitték, hogy Istennel daczolhatnak. Mások szerint: tudatlan, fegyelmetlen lelkek.
Bölcs 17,4
A rosz lelkiismeret és beteges képzelõdés (8. v.) a babonás egyiptomiak elé rémeket ábrázolt.
Bölcs 17,6
beteg képzelgésökben.
Bölcs 17,7
Lásd Móz. II. 8,7.
Bölcs 17,10
az istentelen nem félne, ha nem tudná, hogy büntetést érdemel.
Bölcs 17,11
a vétkesség.
Bölcs 17,11
Mások a görögöt így: Mert a félelem csak az értelem tehetetlenségét árúlja el.
Bölcs 17,12
az ismeretlen roszat, melytõl fél, s mely által félelemben szenved. Mások a görögöt így: Hol a szívben kevés a vigasztalás, ott a határozatlanság nagyobbá teszi a veszélyt, mint a minõ az valóban. Mások másképen.
Bölcs 17,15
Mert a sürû sötétség tette, hogy helyérõl senki sem mehetett el. Lásd Móz. II. 10,22.
Bölcs 17,16
pusztai.
Bölcs 17,16
helyén kellett maradnia.
Bölcs 17,20
a síré és pokolé.
Bölcs 17,20
a rosz lelkiismeret szemrehányása miatt.
Bölcs 18
Bölcs 18,1
A hébereknek Gesszen földén.
Bölcs 18,1
A héberek hallották ugyan Gesszen földén az egyiptomiak jajveszékelését, de õket magokat nem láthatták a nagy sötétség miatt, mely a tulajdonképeni Egyiptomra, Gesszen kivételével nehezedett.
Bölcs 18,1
Mások a görögöt igy: és õk (az egyiptomiak) hallották amazok (az izraeliták öröm-) hangjait, de alakjokat nem látták, és szenvedéseikben, boldogoknak mondák õket (az izraelitákat).
Bölcs 18,2
a különbözõ sors, valamint a helyi elkülönzés is.
Bölcs 18,2
Mások e verset így: És õk (az izraeliták) hálát adtak neked, hogy amazok, habár bántattak, magokat meg nem boszúlhatták, és könyörögtek, hogy tõlök távol maradhassanak.
Bölcs 18,6
Lásd Móz. II. 12,21–28. Vesd össze: Móz. I. 18,13.14.
Bölcs 18,6
hogy õk az elõre mondottak teljesedésénél Isten hûségét igéreteiben átalán elismervén, terhes útjokban a pusztaságon el ne csüggedjenek.
Bölcs 18,8
Az egyiptomi elsõszülöttek halála volt indoka az izraelíták megszabadúlásának: mert azon éjjel, midõn az megtörtént, engedé Fáraó az izraelitákat elköltözni.
Bölcs 18,9
Izrael fiai a husvéti bárány föláldozásánál és elköltésénél megigérték, hogy az Úr parancsait pontosan fogják teljesíteni (Móz. II. 12,27.28.).
Bölcs 18,12
együttvéve mindnyájoknak számtalan (azaz, igen sok) halottjok volt, mert majd mindenkinek volt egy.
Bölcs 18,12
az élõk alig voltak elegendõk.
Bölcs 18,12
az elsõszülöttek, az ország reménye.
Bölcs 18,13
Lásd Móz. II. 8,15.
Bölcs 18,15
parancsod.
Bölcs 18,16
azaz: rendkivüli nagyságú volt (jelképe a rendivüli nagy büntetésnek).
Bölcs 18,18
A haldokló elsõszülöttek magok mondák, hogy az izraelíták miatt vesznek el, mert álmaikban (19. v.) haláluk oka kijelentetett.
Bölcs 18,20
az izraelíták közé is belépett a halandóság.
Bölcs 18,20
Kóre és pártjának lázadása (Móz. IV. 16,6.14.). A sz. iró továbbá megmutatja, mily különbözõleg bánik Isten az õ tisztelõivel és a bálványozókkal.
Bölcs 18,21
Áron.
Bölcs 18,22
az öldöklõ angyalt (25. v.), ki neki is gyötrelmére volt, mivel látta, hogy az õ népét gyilkolja.
Bölcs 18,22
az imádsággal.
Bölcs 18,22
kiknek Isten Palesztina egykori birtokát megigérte, mire nézve ezek hû engedelmességet fogadtak. Ezen igéretet, ha Izrael fiai engedetlenek maradván, a halálangyal által az egész nép kiirtatott volna, nem mehetett volna teljesedésbe.
Bölcs 18,24
A fõpap ruhája jelképezé a világot. Ugyanis a gyolcs jelképezé a földet; az öv a tengert, mely a földet körûlveszi; a kék köntös a levegõt, melybõl származnak a gránátalmák és csengetyûk által jelképezett villámlások és mennydörgések; a bíbor a tüzet. stb. Tirin. J. Móz. II. 28,38.
Bölcs 18,24
a mellelõn. Lásd Móz. II. 28,17. s követk.
Bölcs 18,24
A fõpap fejszalagjának aranylapján e szavak voltak: Szent az Úrnak! Lásd Móz. II. 28,36.
Bölcs 18,25
a fõpaptól, mert annak elõképe volt, ki az Isten dicsõségében eljött, magán viselve az emberiséget, s megváltandó az egész világot.
Bölcs 18,25
a kisebb büntetés is elég volt.
Bölcs 19
Bölcs 19,1
Isten elõre látta megátalkodottságukat.
Bölcs 19,2
az izraelíták.
Bölcs 19,5
a vörös tengeren.
Bölcs 19,6
fölvette az eredeti tulajdonságot, melylyel a bûn elõtt bírt, t. i. hogy az embernek szolgáljon.
Bölcs 19,12
az egyiptomiakra.
Bölcs 19,12
melyek az egyiptomi csapásokat megelõzték.
Bölcs 19,13
mint a sodomaiak, kik itt az egyiptomiakhoz hasonlíttatnak.
Bölcs 19,13
a sodomaiak.
Bölcs 19,13
t. i. az angyalokat, kik elõttök ismeretlenûl megjelentek. Móz. I. 19.
Bölcs 19,13
Mások szerint: a vendégeket, kik hozzájok jótéteménynyel voltak, – József, Egyiptom tápláló atyja által.
Bölcs 19,14
a sodomaiaknál.
Bölcs 19,14
nem mint vendégeket, hanem mint ellenségeket.
Bölcs 19,15
az egyiptomiak.
Bölcs 19,15
Az egyiptomiak izrael fiait, midõn megérkeztek, csupa örömünnepélyekkel fogadták (Móz. I. 45,18–20.); de utóbb, miután, mint békés alattvalók, sokáig élvezték a polgári jogot, mint rabszolgákkal bántak velök, s a legnehezebb munkákkal terhelték õket.
Bölcs 19,16
ama három napos sötétséggel.
Bölcs 19,16
a sodomaiak.
Bölcs 19,16
ez egyiránt alkalmazható a sodomaiakra és egyiptomiakra.
Bölcs 19,17
Hogy elleneit megbüntesse, Isten az elemek erejét megváltoztatta, a nélkül, hogy a természet öszhangzatát egészben megzavarta volna.
Bölcs 19,18
a héberek nyájai a vöröstengeren vonúltak át, és a békák seregestûl hemzsegtek Egyiptomban a földön, még a házakban is.
Bölcs 19,19
Lásd Bölcs. 16,17.19.
Bölcs 19,20
Lásd Bölcs. 16,18.
Bölcs 19,20
Mások szerint: a halhatatlanok eledelét.
Bölcs 19,20
Lásd Bölcs. 16,20.
Bölcs 19,20
A sz. író így fejezi be intelmeit a bölcseségre, hogy atyjafiait atyái religiójában állhatatosságra buzdítsa, és minden módon visszatartsa a bálványozástól, melynek esztelen és káros voltát oly hathatósan ábrázolta.
JÉZUS, SIRÁK FIA KÖNYVE. ECCLESIASTICUS.
E könyv neve „Ecclesiasticus“ „egyházi könyv“, mivel az egyházakban tartott erkölcsi tanításoknál különösen használtatott, és az új megtértek kezeibe olvasmányúl adatott. A görögben ily fölirása vagyon: Jézus- Sirák fiának bölcsesége, vagy Panaretos, erénykincstár, mivel abban minden erény ajánltatik. E könyv tartalma oly fontosságú, hogy az minden rendûeknek leghasznosabb olvasmányúl ajánlható. A fejedelem ugy, mint az alattvaló, a tudós mint a tanúlatlan, a gazdag mint a szegény, a szülõk mint a gyermekek egyaránt, erényességre és istenességre leghathatósabb buzdításokat fognak abban találni. Három részre lehet azt osztályozni. Az elsõben (1–43. r.) különféle erkölcsi és életbölcseségre vezetõ szabályok adatnak elé, olyformán, mint Salamon példabeszédeiben. A második részben (43–50,26.) az eléadott erkölcsi szabályok a szent történetekbõl vett magasztos erkölcsi példákkal világosíttatnak föl. A harmadik részben (50,27–31.) tudósítás adatik a szent könyv szerzõjérõl, s az egész egy szívindító imádsággal fejeztetik be. E könyv szerzõje Jézus, Sirák fia Jerusalembõl (51,1.), ki azt héber nyelven írta, utóbb unokája görögre fordította. Mivel pedig ez, saját elõadása szerint (lásd a elõbeszédet), Ptolomeus Evergetes (valószinûleg második ilynevû) egyiptomi király 38-ik évében, azaz Kr. e. 131. évb. készítette fordítását, és föltehetni, hogy a nagyatya egy emberkorral elõbb írt unokájánál, ennélfogva e könyv szerzésének idejét Kr. e. 180. évre lehet határozni, s ez idõ mellett annál nagyobb a valószinûség, mivel e könyvben dicséretes említés van (50. r.) Simon fõpapról, Oniás fiáról, ki Kr. e. 192. évb. halt meg, a nélkül hogy még életben létérõl szó tétetnek. – E könyv minden jámbor zsidó által szent könyvûl tiszteltetett és olvastatott; teljes hitelességét azonban Krisztus egyháza által nyerte, mely annak isteni ihletbõl származott eredetét több egyházi zsinatban, különösen az utólsó trienti egyetemes gyülekezetben kimondotta. A mi latin Vulgátánk igen régi, s még sz. Jeromos elõtt készûlt. Ez a görög fordításból, mely saját kézirataiban is igen különbözõ, más olvasásmód s némely toldalékok által igen eltér; a miért némelyek azon véleményben vannak, hogy az az eredeti héber irásból fordíttatott, mely sz. Jeromos idejében még meg volt. Jelen fordításunkban a nevezetesebb eltérésekrõl a jegyzetekben van említés.
ELÕBESZÉD.
Sír 0,2
Izrael dicséretre méltó bölcseségeért, mivel tanítói nem csak önmagoknak bölcsek, hanem másokat, különösen a külföldieket is igazságra vezetik, s úgy szó, mint irás általi tanításra képesekké tudják tenni. A görög szerint …dicsérni kell, mi által nem csak az olvasók (a szent irás olvasói az izraelíták között) nyernek oktatást, hanem képesekké tétetnek, tanúlni vágyó külföldieknek is szó- és irásbeli tanítás által használni.
Sír 0,7
Itt az ó szövetségnek a LXX. értelmezõk által akkor már bevégzett görög fordításáról van szó.
Sír 0,8
Egyiptom története két Ptolomeus Evergetes (azaz: jótévõ) királyt ismer, III. és VII. Ptolomeust. Itt az utóbbiról kell szónak lenni, ki részint maga, részint testvérével 53 évig uralkodott, holott az elõbbi csak 26 évig országlott.
Sír 0,8
életidõmnek? vagy Evergetes uralkodásának? Az utóbbi valószinûbb.
Sír 0,10
A görög szerint: kik idegen földön élnek (a Palesztinán kivül élõ zsidók.).
Sír 1
Sír 1,1
E szó „bölcseség“ itt átalános értelemben vétetik: elõször mint teremtetlen Bölcseség, a három isteni személynek egy örök tulajdona, a Fiú Istenben személyesítve; továbbá mint teremtett bölcseség, melyet Isten az értelmes lényekkel közõl. Épen ily tágas értelemben vétetik a bölcseség Salamon példabeszédeiben és a bölcseség könyvében. Ebbõl lehet megfejteni: hogy a következõkben némelyek miért alkalmazhatók csak a teremtetlen, némelyek csak a teremtett bölcseségre, némelyek mind a kettõre. Vesd össze: Péld. 8,22. 3,19. Jób 28,12. Bölcs 7,25. s követk. Szerzõnk könyvét a bölcseség dicséretével kezdi, melyet ajánlani akar. Azt mondja: Minden bölcseség eredete az Isten, ki lényénél fogva szent; öröktõl fogva Istennél vagyon, s tõle ered mindazon bölcseség, melylyel az angyalok vagy emberek bírnak.
Sír 1,3
A mily kevéssé veheti valaki számba a tenger fövenyét, mérheti meg az ég magasságát, ép oly kevéssé vizsgálhatja ki az ember Istennek végtelen, teremtetlen Bölcseségét, mely mindenek elõtt örökké volt az Istennél. Lásd Izai. 48,13. Jób 38,4.
Sír 1,4
Az Istenben személyesitett Bölcseség, a Fiú, elõbb volt, mint minden teremtmény, örökké Istenben volt. Ez a teremtetlen Bölcseség teremtettnek, sz. Hilár szerint, azért mondatik itt, hogy az Atyának változhatlan természete kifejeztessék, ki a nélkül, hogy önmagában legkisebbé is változnék vagy kevesbednék, úgy nemz, mintha teremtene.
Sír 1,4
Azaz: a bölcseség öröktõl fogva vagyon.
Sír 1,5
Az embernek Istentõl adott bölcsesége az isteni Igének, a Fiú Istennek kifolyása, mely az isteni parancsok követésében él.
Sír 1,6
A bölcseséghez, mint azt Isten bírja, mi hozzá nem férhetünk, mi annak csak némi kifolyásait nyerjük, azért a mi tudományunk csak részlet.
Sír 1,7
Ki hathat be teljesen az Isten titkainak és végzéseinek értésébe?
Sír 1,8
A görög szerint: a bölcs.
Sír 1,8
ki mindent ért, épen azért, mivel mindennek teremtõje.
Sír 1,9
Õ teremté vagy birja a bölcseséget szellemiségében és ennél fogva. A görögben röviden: Õ teremté azt.
Sír 1,9
azaz: õ jelölte ki neki minden mûködését. Lásd Bölcs. 11,21.
Sír 1,10
emberekre és állatokra, melyek mind a többi teremtményekkel együtt Isten bölcseségét hirdetik.
Sír 1,10
Az Istent szeretõk, vagy õt gyermekileg félõk, Isten bölcseségét nem csak természeti szükségesség által jelentik ki, a mennyiben Isten teremtményei, hanem önkéntes érzület és cselekvés által is.
Sír 1,11
azaz: dicsõséget stb. szerez.
Sír 1,14
A valódi (életre szóló) bölcseség az Isten szeretetében áll.
Sír 1,15
a szeretet.
Sír 1,15
a 14. 15. v. csak némely görög kéziratokban találtatik.
Sír 1,16
azaz: igen korán, kiskoruktól fogva kezdik félni és tisztelni az Istent.
Sír 1,17
A valódi religió, az Úr félelme.
Sír 1,18
A mennyiben féli az Istent, nehogy õt a rosznak elkövetése és a jónak elmulasztása által megbántsa.
Sír 1,20
Ki a bölcseséget s ennek gyümölcseit, a világosságot és szeretetet bírja, az többé egyebet nem kiván.
Sír 1,21
gazdag ismeretben és erényben.
Sír 1,23
Ki az Istent féli, megtanúlja a bölcseség csodáit ismerni és számba venni.
Sír 1,24
A tudomány alatt a religió titkainak ismerete, az értelmes okosság alatt annak ismerete értendõ, a mit tennünk és kerülnünk kell.
Sír 1,25
A bölcseség kezdete az Úr félelme, s ez hosszú életet ad.
Sír 1,28
E helyett a görögben ez olvasható: Az igazságtalan haragot nem lehet menteni.
Sír 1,28
mások iránt, az õ bûne a felebaráti szeretet ellen.
Sír 1,35
Hit és szeretet a törvény összesége.
Sír 1,35
a ki hiszen és szeret.
Sír 1,36
megosztott szivvel; szádban isteni félelemmel, szivedben a világ szeretetével.
Sír 1,37
Kétszinû beszédek által ne vonj magadra gyalázatot és szerencsétlenséget.
Sír 1,39
az egész nép elõtt.
Sír 2
Sír 2,1
imádság és elmélkedés által. Az elõbbi részben a sz. iró azon nagy áldásról beszélt, melyet a bölcseség szerez; most a szenvedésekre tesz figyelmessé, melyek a jámbor élet mellett elkerûlhetlenek, miután az erény csak a harczban tûnik ki.
Sír 2,2
türhetlenség által.
Sír 2,3
érdemekben és koronákban.
Sír 2,4
A görög szerint: és légy béketürõ, ha csapás csapásra jõ.
Sír 2,14
Jaj a képmutatóknak, kik félig Istenben, félig a világban bíznak, kik szinre Istennek szolgálnak, mi alatt csak a világnak és indulataiknak hódolnak! Jaj a kettõs szivû embereknek, ugymond sz. Ágoston, kik szivöket félig Istennek, félig az ördögnek ajándékozzák. A sátán része teszi, hogy Isten a szivet egészen elhagyja, és a sátán azt egészen birtokába veszi. Azért mondja az apostol: Ne adjatok helyt az ördögnek.
Sír 2,16
Jaj az ingatagoknak, kik majd akarnak, majd nem akarnak.
Sír 2,18
parancsait.
Sír 2,19
Az istenfélõk Isten tetszése után törekszenek, törvényét szivökben hordják, és azt cselekedettel is teljesítik.
Sír 2,20
alázatosság és béketürés által.
Sír 2,21
szenvednek, mig õ felmenti õket.
Sír 2,22
A mi sokkal roszabb. A görög szerint: Inkább Isten kezeibe essünk, mint stb.
Sír 2,23
Könyörûlni fog rajtunk; mert a milyen stb.
Sír 3
Sír 3,1
Csak a bölcsekbõl áll az igazak gyülekezete, csak az engedelmesek és szeretõk képezik azok utódait.
Sír 3,4
Istent atyjában, atyját, mint Isten képviselõjét.
Sír 3,7
A görög szerint: Ki az Úrnak engedelmeskedik stb.
Sír 3,11
Mit az atya áldása fölépít, azt az anya átka leronthatja, és viszont; azért mind a kettõnek engedelmeskedjél.
Sír 3,17
családod igazságos cselekvésmódodban erõs támaszt nyer.
Sír 3,21
Ime egyik ok, hogy magunkat megalázzuk. Isten egyedûl nagy, mi semmik vagyunk nélküle. Igy lesz a mi alázatosságunk az õ nagyságának elismerése.
Sír 3,24
A görög szerint: Teendõiden kivül ne avatkozzál kiváncsian más dolgokba; mert már (úgy is) több bizatott rád, mintsem az emberi elme megfoghassa. Mások másképen.
Sír 3,26
A kiváncsi fürkészet oly dolgok fölött, melyeket az ember teljesen ki nem meríthet, már többet esztelenné tett. A ki igen erõsen néz a napfénybe, megvakúl.
Sír 3,27
bûnben megátalkodott.
Sír 3,28
Lásd Sirák 2,14.
Sír 3,29
A büntetésnek a bûnhöz mértnek kell lenni.
Sír 3,30
az önhittség nem engedi az embert saját nyomorú volta ismeretére jutni, s így nem lehet jobbúlás.
Sír 3,31
A bölcs erkölcsi mondásokra gondol, s a figyelmes fül a bölcs ohajtása.
Sír 3,33
Oltalmat szerez a bûnök ellen, és engesztelést a bûnökért; mert az irgalmasok irgalmasságot nyernek. Máté 5,7.
Sír 4
Sír 4,1
mely õt illeti, mert az alamizsnaadás szeretetbeli kötelesség. A sz. atyák azért tolvajsággal vádolják az olyat, ki a szegénytõl megtagadja a segedelmet, melyet fölöslegébõl adhatna.
Sír 4,5
hogy a szegény haragra ne gerjedjen.
Sír 4,6
Teremtõje felfogja annak ügyét, és megbüntet téged, ha kemény szivvel megtagadod az alamizsnát, melyet adhatnál. Lásd Móz. II. 22,22–24. Péld. 21,13.
Sír 4,10
mint férjeik lennének, ha még élnének.
Sír 4,12
A görög szerint: A bölcseség magához emeli fiát.
Sír 4,12
megmutatja neki a boldogság útját.
Sír 4,13
Lásd Bölcs. 6,15.
Sír 4,14
Mások szerint: akárhol jár (az ilyen), Isten mindenütt megáldja.
Sír 4,15
Istennek.
Sír 4,16
A ki bölcs, tud kormányozni.
Sír 4,16
A görög szerint: ki hozzája közeledik, biztosságban él.
Sír 4,17
Ki egészen a bölcseségnek (religiónak, erénynek) szenteli magát, azt meg is nyeri, és maradékaira árszármaztatja.
Sír 4,19
A bölcseség kezdetben kisértetek-, szenvedések- és háborúságokon át vezeti tanítványait, és érezteti velök tanítása szigorúságát; de ha állhatatosaknak találja õket, az örömek útjára vezérli, s föltárja elõttök titkait.
Sír 4,20
békeségre.
Sír 4,22
a nyert sok kegyelem után is.
Sír 4,22
A görög szerint: balsorsára hagyja õt.
Sír 4,23
jót tevésre.
Sír 4,24
félelembõl, hogy éltedet elveszted.
Sír 4,25
oly szemérem, mely az elkövetett roszat elhallgatja.
Sír 4,26
lelked üdve ellen.
Sír 4,27
Ne vonakodjál felebarátodat szeretettel jó útra igazítani, midõn elesett.
Sír 4,30
A görög szer. …esztelenséged miatt szégyeld magad.
Sír 4,31
Szégyelj másnak rabszolgájává lenni a bûn kedvéért.
Sír 4,32
kivéve azon esetet, ha vétkezni parancsolna.
Sír 4,34
Igérd lassan, teljesítsd gyorsan adott szavadat.
Sír 4,36
Ne légy fösvény.
Sír 5
Sír 5,1
A gazdagságot Krisztus is igazságtalannak nevezi (Luk. 16,11.) a mennyiben sokszor igazságtalan uton szereztetik, és igazságtalanságra visz.
Sír 5,1
különösen a halál óráján.
Sír 5,5
A megbocsátott bûntõl is félj, mivel ismét visszaeshetel abba, és nincs tökéletes biztosságod arról, vajjon a kegyelem állapotában vagy-e? miután egy ember sem tudja: haragra méltó-e vagy szeretetre? Trienti sz. gyülek.
Sír 5,10
Lásd az 1-sõ jegyz.
Sír 5,11
Ne légy, mint azon kétnyelvû bûnösök, kiket csak a körûlmények és viszonyok határoznak cselekvésre, kik a jámborokkal jók, a bûnösökkel istentelenek.
Sír 5,15
Lásd Péld. 18,21.
Sír 5,16
rágalmazónak, ki háta mögött felebarátját becsületében marja, és a sértettet megfosztja az önvédelem alkalmától.
Sír 5,16
A görög szerint …fondorlónak, és ne üldözz senkit álnokúl nyelveddel.
Sír 5,18
közbeszédeidben és itéleteidben.
Sír 6
Sír 6,1
E vers az elõbbi része utolsó verséhez kapcsolandó. Senkit ne rágalmazz, fõkép barátodat, mert minden gonoszt gyalázat ér, fõkép a rágalmazót, ki irígységbõl kisebbíti felebarátja jó hirnevét.
Sír 6,3
Ismerõseid és barátaid társaságában ne légy kevély és önfejû, mint a bika, mely fõ akar lenni a csordában; mert akkor terveid és tetteid, ha jó czéljok van is, meghiúsúlnak, te minden ékességtõl, minden szerencsétõl megfosztatol.
Sír 6,4
a kevély.
Sír 6,9
kik, mialatt barátaid voltak, ellened gyülölséget támasztottak.
Sír 6,12
ha nem kevély, és tud engedni.
Sír 6,12
A görögben e két vers: Jó szerencsédben olyan, mint te, és háznépeddel szabadon beszél. De ha alábbszállasz, ellened van, és elrejtezik tõled.
Sír 6,13
Mert nem mind jó barát az, ki annak mutatja magát, és az igaz barátok is változhatnak.
Sír 6,16
mert a hiv barát megóv az eltévedéstõl, fölsegít ha elestünk, vigasztal keserveinkben stb.
Sír 6,17
Ki az Istent féli, csak istenfélõ barátokat választ, vagy istenfélõkké teszi azokat.
Sír 6,19
A bölcseség megszerzésében légy oly serény, mint munkájában a szántó-vetõ, és annak gyümölcseit, az ismeretet, békét és üdvöt megnyered.
Sír 6,22
Ilyen embereknek a bölcseség nehéz kõ, melyet nem bírnak el, hanem azonnal levetnek. – Palesztina városainál és falvainál nagy kövek voltak, melyeken az ifjúság erejét próbálgatta. Vesd össze: Zak. 12,3.
Sír 6,23
Valamint a bölcseség neve ritkán hallatik, úgy kevesektõl is ismertetik. Mások a görögöt így: A bölcseség meg van ugyan név szerint, de kevesek elõtt ismeretes.
Sír 6,23
Ki azt ismerni tanulta, Isten látására, ismeretére fog általa vezettetni.
Sír 6,31
A görög szerint: Mert arany ékszert visel, bibor szalaggal megerõsítve. Mások másképen.
Sír 7
Sír 7,3
A ki gonoszt cselekszik, többszörösen bûnhödik.
Sír 7,5
Zsolt. 142,2.
Sír 7,5
Mert tisztesség helyett gyalázat érhet.
Sír 7,6
és részrehajló légy.
Sír 7,7
Mint biró és kormányzó a népnek add meg jogát, de tiedet is tartsd föl.
Sír 7,9
Ne essél kétségbe, ha vétkeztél.
Sír 7,10
Inkább engeszteld meg Istent imádság és alamizsna által.
Sír 7,11
mert eltökéllett jobbúlás nélkül nem várhatsz Istentõl bocsánatot.
Sír 7,14
még tréfából se.
Sír 7,15
Csak annyit beszélj, a mennyi szükséges. Vesd össze: Máté 6,7. Mások szerint: Midõn imádkozol, ne légy sokbeszédû.
Sír 7,16
melyet Isten még az ártatlanság állapotában rendelt. Lásd Móz. I. 2,15.
Sír 7,18
a büntetésrõl.
Sír 7,19
Tartsd magadat mindig mély alázatosságban, elmélkedvén ama tûzrõl, mely soha el nem alszik, és ama féregrõl, mely soha meg nem hal. A tûz és féreg, jelképei a legérzékenyebb fájdalomnak, s a kínzó lelkiismereti furdalásoknak, miket az elkárhozottak szenvednek.
Sír 7,20
A görög szerint: Ne cseréld föl barátodat értéktelen javakért, se a testvért ofiri aranyért.
Sír 7,21
A görög szerint: mert szeretetre méltóbb az aranynál.
Sír 7,23
a kiszolgált idõ után. Lásd Móz. II. 21,2. Móz. V. 15,12.
Sír 7,26
Légy komoly, és ne engedd, hogy pajzánokká tegye õket igen is jó bánásmódod.
Sír 7,28
Olyat, kit nem szerethetsz, ne végy feleségûl. Mások a görögöt így: Olyanhoz, ki gyülöletes lett elõtted, ne add ismét.
Sír 7,29
és tiszteld anyádat is elviselt fájdalmai miatt.
Sír 7,33
melyek a papokat illetik. Lásd Móz. II. 29,22.27. Móz. III. 7,32.
Sír 7,34
a bûn- és vétek-áldozatokból. Lásd Móz. II. 29,22.27. – Móz. IV. 18,18.
Sír 7,34
A tudatlanság és elhamarkodás vétkeiért adj kisebbszerû áldozatokat, ha nagyobbakat nem adhatsz.
Sír 7,35
Ez valószinûleg a nazareus áldozata. Lásd Móz. IV. 6.
Sír 7,35
a tizedek tizedét, melyet a leviták a papoknak adni tartoztak. Móz. V. 14,22.
Sír 7,36
hogy teljes bocsánatban és kegyelemben részesûlj.
Sír 7,37
Megadván neki az utolsó tisztességet, és bemutatván a halottakért való áldozatot. Lásd Tób. 4,18.
Sír 7,40
Jusson eszedbe minden cselekedetednél, hogy életedre halál, halálra itélet, itéletre örökké boldog vagy boldogtalan örökkévalóság következik. Ha ezekre komolyan emlékezel, nem vétkezhetel.
Sír 8
Sír 8,4
Ne adj tárgyat neki, hogy szavaidat elferdítse, és neked ártson.
Sír 8,14
hogy ne csaljon ki tõled oly szót, melyért a törvény elõtt vádolhat.
Sír 8,15
Ne kivánd vissza, különben összeveszvén vele, még többet veszthetsz.
Sír 8,17
mert a valószinûség mellette van, hogy igazán itélt.
Sír 8,20
A görög szerint: mert õk mitsem hallgathatnak el.
Sír 9
Sír 9,1
feleségedrõl.
Sír 9,1
nehogy a hûtlenséget, melylyel gyanúsítod, valóban elkövesse.
Sír 9,8
más ember nejét.
Sír 9,12
Ne egyél vele: A héberek asztaluknál balkarjokra könyökölve feküdtek. Ily helyzetben megtörtént, hogy az utóbb fekvõ feje az elõbb fekvõ mellére hajlott, s így illetlen és veszélyes lehetett idegen asszonynyal asztalnál lenni.
Sír 9,13
Azaz: ne vetélkedjél vele a lakomaadásban, mint a görögben van, azaz, ne tarts vele a boritalban.
Sír 9,16
Lásd Zsolt. 36,1.2.9.10. Péld. 3,31. 23,17.
Sír 9,17
hanem istentelennek ismertetvén, Istentõl megbüntettetik.
Sír 9,20
Oly helyen jársz, hol már többen megszomoríttattak, és mint áldozatok erõszakosan estek el. A görög szerint: a város tetején jársz (veszedelmes helyen vagy).
Sír 10
Sír 10,1
Mások szerint: fegyelemben tartja népét.
Sír 10,1
Mások szerint: jól rendezett.
Sír 10,5
az uralkodó.
Sír 10,7
minden pogány elbizottság. Mások szerint: Mind a kettõ (Isten és emberek) elõtt igaztalanúl cselekszik.
Sír 10,8
A görög szerint: az igaztalanságért, elbizottságért és fukarságért.
Sír 10,10
Még éltében széttépi belsõ részeit, a mennyiben önmaga iránt is kemény és kegyetlen.
Sír 10,12
Az erõszakoskodás erkölcsi betegsége tartós lévén, Istent, az orvost (emberileg szólva) elfárasztja, és õ a gonosznak a zsarnok halála által véget vet. A görög szerint, e szavak saját értelemben vétetnek a betegségrõl, melybe Isten a zsarnokot esni hagyja.
Sír 10,13
Ime a kevélység vége!
Sír 10,14
az isteni religiótól.
Sír 10,15
A görög szerint …megmarad, sok iszonyúságot okoz. Vesd össze: Móz. II. 7,13. Makkab. II. 9,5.
Sír 10,16
A görög szerint: Azért eresztett rájok az Isten hirtelen fájdalmakat, és stb.
Sír 10,17
Vesd össze: Makkab. II. 9,27.
Sír 10,18
Az asszíriusok és kaldeusok helyére igy telepíttettek a persák Círus alatt.
Sír 10,19
Sodomát, Gomorrát stb.
Sír 10,20
a kananitákat és amalecitákat stb.
Sír 10,22
mert eredetileg jó volt az ember. Ádám, vétke által romlott meg. Mások szerint: A kevélység nem illik az emberhez, sem a harag a (gyenge) asszony szülötteihez.
Sír 10,25
Mindnyájan az isteni religió gyakorlatában helyezzék dicsõségöket.
Sír 10,28
az ilyen szolgától.
Sír 10,28
az értetlen szolgának.
Sír 10,29
Intés az elõkelõknek, kik még az inségben is kevélyebbek, mintsem hogy dolgoznának.
Sír 10,31
Tartsd lelkedet szeliden és szerényen, de tartsd föl érdemedet is különösen bölcs magadviselete által.
Sír 10,34
A görög szerint …inkább a gazdagságban. De a ki már gazdagsága mellett is becstelen, mennyivel inkább lesz a szegénységben!
Sír 11
Sír 11,1
Ügyesség és becsületesség által a köz-sorsú is nagy tisztességre emelkedhetik.
Sír 11,4
Istent illet minden dicsõség. Ember! ne kevélykedjél, mert nem tudod, mily veszély lebeg fejed fölött. Végy példát Herodes Agrippáról. Ap.cs. 12,21.22.
Sír 11,5
A görög szerint: Sok zsarnok volt kénytelen a földön ülni, ellenben az viselte a koronát, kirõl senki sem gyanította.
Sír 11,10
különösen, hogy meggazdagodjál.
Sír 11,10
mert a gazdagúlás utáni törekvés ritkán jár igaztalanság nélkül.
Sír 11,10
ha a sokféle foglalkozásban nagy erõfeszítéssel jársz is el, azzal mégsem érsz czélt.
Sír 11,10
A veszélyektõl, melyek a nagy és sokféle foglalkozással járnak, meg akarsz menekedni, de hiába.
Sír 11,16
az eredeti bûnnél és természeti korlátoltságnál fogva.
Sír 11,17
Isten soha sem hagyja el az igazakat. A görög szerint: és jóakaratja boldogítja õket mind örökre.
Sír 11,21
a te isteni religiódban.
Sír 11,22
azaz: Ne hagyd magadat tévútra vitetni, ha szerencsében látod õket.
Sír 11,25
oh szegény!
Sír 11,25
a religióra és erényre (lásd 21. v.), – én mégis szerencsétlen maradok.
Sír 11,26
oh gazdag!
Sír 11,28
Gondolj átalán a szerencsében és balsorsban az örök dijazásra, midõn ez élet talánya meg fog oldatni. Vesd össze: Luk. 16,25.
Sír 11,29
Halálakor a szerencsében élt istentelen mindent elfelejt; mert akkor gonosz cselekedetei rémítik õt.
Sír 11,30
Ne dicsérd az embert, mig él, hanem tekintsd, hogy vallási és erkölcsi cselekvésében állandóan hû marad-e az Istenhez és erényhez? Mások tulajdon értelemben veszik: Ne dicsérd az embert halála elõtt, hanem tekints gyermekei viseletére, melybõl az atya életmódjára közönségesen lehet következtetni.
Sír 11,32
midõn gonosz példát ad, és másokat épen úgy csábít romlásra, mint önmaga vesztére rohan.
Sír 11,36
az ilyet, ki elõtt idegen a te gondolkodásod.
Sír 12
Sír 12,1
Az értelmezõk átalános véleménye szerint, itt nincs szó a mindennapi kisebbszerû alamizsnálkodásról, melynél nem szükség a kérõ érdemes voltára tekinteni (Luk. 6,30.), hanem a nagyobb jótéteményekrõl, melyekben csak a méltókat kell részesíteni. A görög szerint: Ne legyünk jóval ahhoz, ki mindig csak roszra hajlandó, és a jótéteményért soha sem háladatos.
Sír 12,3
mikor adhatna.
Sír 12,4
átalán a jámbornak.
Sír 12,4
Sz. Ágoston, Tamás és más sz. atyák megjegyzik e helyre nézve, hogy itt a „bûnös“ szó „bûn“ helyett vetetik, úgy hogy értelme ez: Ne mozdítsd elõ jótékonyság által mások bûneit.
Sír 12,6
Ne gyámolitsd a bûnöst; mert ez által elbizhatja magát, és neked magadnak kereshetné károdat.
Sír 12,9
A görög szerint: balsorsban a barát is elpártol.
Sír 12,11
A görögben még ez van hozzátoldva: Azután olyanná leszesz neki, mint a ki tûkröt tisztított. Látni fogod, hogy végre semmi rozsdát sem mutat. Értelme: Ha ellenségedre szorgosan ügyelsz, gonoszságát végre fölfedezed, mely mint egy tükörben fog eléd tûnni, a rozsda alatt tovább elrejtve nem maradhat.
Sír 12,12
A kibékûlt ellenség könnyen visszaesik régi gonoszságába, s ha magát elõtted megalázza is, mégis õrizkedjél. Ne vidd õt egész közel körödbe, és ne bizd rá titkaidat; mert õszinteségeddel romlásodra élhet vissza. – A keresztény szeretet õszinte ellenségszeretetet parancsol; azonban nem tiltja, hogy okosan óvatosak legyünk oly személyek társaságában, kikrõl alapos kétség van, vajjon az õ érzelmeik õszinték-e?
Sír 12,13
Ki önmaga megy a veszélybe azt nem szánjuk úgy, ha abban elvesz. Keleten vannak szemfényvesztõk, kik kigyókat szelidítenek, s azzal ámítanak, hogy ezt varázsigékkel viszik véghez.
Sír 12,14
balsors ér.
Sír 12,19
ha megbuktál, kárörömet nyilvánit.
Sír 12,19
a káröröm kifejezése.
Sír 12,19
sokat beszél ellened, és leveti álarczát.
Sír 13
Sír 13,2
A következõ (2–9. versekben) említtetnek a veszélyek, melyeknek kiteszi magát az, ki hiúságból a nagyok és hatalmasok barátságát és társaságát keresi. Mibõl sok kedvetlenséget és keserûséget arat, de kevés vagy épen semmi hasznot ideig és örökkévaló javára nézve.
Sír 13,9
a helyett, hogy a nagyokhoz te csatlakozzál és tõlök segélyt várj.
Sír 13,10
Óvakodjál esztelen hiúságból a nagyok kegyét keresni, kik veled czéljaikra visszaélhetnek, és ezáltal megaláznak.
Sír 13,11
Ne vesd el magadat, ne légy csúszómászó a nagyok elõtt; hogy bölcseségedet meg ne gyalázd.
Sír 13,15
ha nem jól beszéltél felõle. A görög szerint: Az õ kemény szive nem tartja meg neked a szót.
Sír 13,17
Ha szavakat hallasz tõle, melyek nehezedre esnek, úgy vedd, mintha álmodban hallottad volna, és õrizkedjél visszafelelni.
Sír 13,19
minden ember azt, ki vele egy állapotú, s kinek oly hajlamai szükségletei és vágyai vannak, mint neki.
Sír 13,22
Az eb, mint tisztátalan állat (Móz. III. 11,26.) képe a tisztátalannak, az istentelen pogánynak. (Vesd össze: Máté 7,6. 15,26.). A görög szerint: mi köze hienának az ebbel?
Sír 13,26
A görög szerint: A gazdag, ha hibázott.
Sír 13,27
A görög szerint: A szegény, ha hibázott.
Sír 13,31
annak érzelme.
Sír 13,32
Mindenkor derûlt arczot nehezen fogsz találni. A görög szerint: Jóérzésû szív kifejezése a derûlt arcz; de az elmés vagy erkölcsi mondatok kitalálása fáradsággal jár. – A tudós, ki erkölcsi mondatokról gondolkozik, komoly arczkifejezéssel bír. Igy árúljuk el külsõleg, mit szivünkben érezünk.
Sír 14
Sír 14,2
Kinek nincs oka az elkövetett gyalázatos tettek fölött szomorkodni.
Sír 14,3
A gazdagságnak csak akkor van becse, ha azt jól használjuk.
Sír 14,4
ki magától a legelsõ szükségeseket is megtagadja.
Sír 14,7
Ha véletlenûl megesik, hogy a fösvény valakinek hasznára volt, akkor amaz panaszkodik, s ezáltal elárúlja rosz érzelmét. Ismeretes e mondás, hogy a fösvény csak halála után tesz jót.
Sír 14,8
a szegénytõl.
Sír 14,8
megtagadja magától még a szükségeseket is. A görög szerint: Gonosz ember az, kinek szeme irigy, ki orczáját elfordítja, és semmi lélekkel nem gondol.
Sír 14,9
A fösvényt nem nyugtatják meg a fölhalmozott kincsek; õ soha sem elégszik meg, mig végre gondok közt epekedve meghal.
Sír 14,10
a fösvény mindig gazdagsága szaporitásáról gondolkodik.
Sír 14,11
alamizsnálkodás által is.
Sír 14,12
A görög szerint …késik, és hogy a halál országával kötött egyezményrõl nincs tudomásod.
Sír 14,15
Lásd Préd. 5,14.
Sír 14,16
Adj alamizsnát, és Istentõl kegyelmet nyersz, s ez által lelkedet megigazúlttá teszed.
Sír 14,17
melyet a szegényekkel megoszthatnál.
Sír 14,18
A görög szerint: mint a ruha.
Sír 14,19
t. i. levelek.
Sír 14,20
Lásd Gal. 6,8.
Sír 15
Sír 15,1
Mások szerint: és ki az igazsághoz tart, megnyeri azt (a bölcseséget).
Sír 15,3
Mások szerint: rája támaszkodik és nem fog ingadozni. A görög szerint: rája támaszkodik és nem ingadoz.
Sír 15,4
tiszteletessé teszi.
Sír 15,5
képessé teszi, hogy mint nyilvános tanító fölléphessen.
Sír 15,5
a másik életben.
Sír 15,6
örök életet.
Sír 15,7
a gonosz.
Sír 15,9
A bölcseség nem illik bûnös szájába. Lásd Zsolt. 49,16.17.
Sír 15,10
tehát ismét tiszta szájból kell annak hirdettetni.
Sír 15,10
A görög szerint: A bûnös szájából a dicséret nem megtiszteltetés, mert csak a bölcseség oszthat igaz dicséretet, és az Úr foganatossá teszi azt. – A görögben tehát a tulajdon értelemben vett dicséretrõl van szó, mely úgy ábrázoltatik, mint bûnös szájába nem illõ.
Sír 15,11
a bölcseség és religió távol tõlem.
Sír 15,11
mert szabad akaratod vagyon, mely elhatározhatja magát, nem cselekedni azt, mit Isten gyülöl, és cselekedni, mit õ szeret. A görög szerint: Ne mondjad: Isten által lett elszakadásom; mert stb. Értelme: Ne mentegesd elpártolásodat, mert az tiltva van a törvényben; a mi pedig a törvényben Istentõl tiltva van, nem kell tenned (Lásd Móz. V. 13,5.9.15.). Sirák fia itt azon zsidókat utasitja rendre, kik Antiokus üldözésének idején elpártoltak, s elpártolásukat a körülmények hatalmával akarták menteni.
Sír 15,12
Hogyan vinné bûnre Isten az embert, holott gonosz emberekre nincs szüksége, hogy az legyen, a mi. Vesd össze: Jakab 1,13.17.
Sír 15,13
és bûnnek.
Sír 15,13
az Urat.
Sír 15,13
a tévely.
Sír 15,17
Az üdítõ víz, képe az erényesek megjutalmaztatásának; a gyötrõ tûz, képe az istentelenek büntetésének. Vesd össze: Móz. V. 15,19.
Sír 15,19
Mert az Isten mindentudó, s azért a roszat megbüntetheti, a jót megjutalmazhatja.
Sír 16
Sír 16,2
Arra számítva, hogy téged öregségedben gyámolítani fognak.
Sír 16,5
Ha még oly sok is a gyermek, meghalhatnak ezek, a nélkül, hogy a szülõk nemzedéke folytattatnék. Lásd Kir. IV. 10,7. Bir. 9,5.
Sír 16,7
Az istentelen nemzedék nem lehet állandó, mert viszálkodás és harcz támad benne.
Sír 16,8
A sz. iró megmutatja a szent történelembõl, mint vesznek el népek és országok a gonoszság által.
Sír 16,8
Lásd Móz. I. 6,4.7.11.
Sír 16,9
Lásd Móz. I. 19,24.
Sír 16,11
oly szigorúan fizet az Isten.
Sír 16,16
Ne mondjad: Az Isten nem lát engemet, hogyan gondolna õ vagy más a magasságban a föld férgére?
Sír 16,18
Itt következik a felelet: Istennek mindent kell tudni, mivel mindent õ teremtett.
Sír 16,18
a legfensõbb ég; és az Isten ege.
Sír 16,19
és te észrevétlenûl maradnál?
Sír 16,20
De az emberi sziv értetlen. A sz. iró megmutatja az isteni végzések, különösen az isteni büntetõ igazság megfoghatlanságát.
Sír 16,21
azaz: oly kevéssé érti, mint a förgetegét stb.
Sír 16,22
Ki tudná már most megmondani, hogyan fogja Isten büntetni az istenteleneket? És ki viselhetné el ennek leirását?
Sír 16,22
a halál után.
Sír 16,23
és nem az elõbb említett komoly dolgokra.
Sír 16,26
és nem véletlenül keletkeztek, mint a pogányok tanitják.
Sír 16,26
Isten egy világot alkotott az égi testekbõl, s ezeket elkülönzé rendek- és osztályokra. A görög szerint: Bölcsen elosztályozta azokat, és örökre elrendezte munkáit, és azok elemeit minden nemzedékre.
Sír 16,28
A nap, hold és csillagok létök kezdetétõl folytatják pályájokat a nélkül, hogy egymásnak akadályúl lennének.
Sír 16,29
A görög szerint …a másikat, és soha sem engedetlenek az õ parancsa iránt.
Sír 16,30
miután az égi testeket megteremtette (26. v.); a harmadik napon (Móz. I. 1,9–13.).
Sír 17
Sír 17,2
az Isten és ember módja szerint, lélekkel és szabad akarattal stb.
Sír 17,6
megismertetvén velök mi a jó, és épen ez által annak ellentétét is, a roszat. Ez nem ellenkezik azon tanítással, hogy az elsõ emberek csak a bûn után nyerték meg a jó és rosz tudását; mert különséget kell tenni a tapasztalásból nyert ismeret és csak a puszta fogalombeli elméleti ismeret között. Ez utóbbit bírták elsõ szülõink már a vétek elõtt; az elõbbit pedig csak a bûn után nyerték, midõn a gonoszt magokon tapasztalták.
Sír 17,13
az emberek.
Sír 17,15
országa, öröksége lõn.
Sír 17,17
Az emberek hûtlensége nem szünteti meg Isten igéreteit. Lásd Rom. 3,3.4.
Sír 17,17
A görög szerint e vers: Igaztalanságaik tárvák elõtte, és minden stb.
Sír 17,18
Isten az irgalmasokat megõrzi minden rosztól, mint õrzeni szoktuk a pecsétgyûrût és szemünk fényét. A keletiek pecsétjöket gondosan õrzik, hogy az idegen kézbe ne kerüljön a lehetõ visszaélések miatt.
Sír 17,19
Értsd, mint a görögben van: Ha nem talál az embereknél irgalmasságot.
Sír 17,19
pokolba taszítja õket. A természetvizsgálók véleménye szerint a föld középpontjában tûz vagyon.
Sír 17,26
Tégy jót még e világon, mert halálod után többé nem tehetsz. A görög szerint a 25. 26. v. Ki dicséri a Fölségest az alvilágban az élõk helyett, azok helyett, kik élnek, és õt dicsérik, mert stb. Lásd Zsolt. 6,6. 7-ik jegyz.
Sír 17,30
Ha még a fényes nap is olykor megfogyatkozhatik, mennyivel inkább eshetik vétekbe az ember, ki test és vér. De ki azért meg fog büntettetni.
Sír 17,31
a nap.
Sír 17,31
oly gyenge.
Sír 18
Sír 18,1
kivétel nélkül; – a latin „simul„ oly értelemben vétetik, mint Zsolt. 13,3. 48,3.11. Mások szerint: mindent egyenlõ tökélylyel.
Sír 18,1
Isten, ki mindent teremtett, egyedûl találtatik hiba nélkülinek és végtelen tisztának.
Sír 18,5
tökéletesbbé tenni.
Sír 18,6
Ha az ember Isten mûveirõl elmélkedik, nem ér véget, meg kell állania és tehetetlenségét elismernie.
Sír 18,10
vagy: mily csalárdok és fonákok õk.
Sír 18,15
ne panaszkodjál a szegények, azok hibái, tolakodása miatt.
Sír 18,16
Mint a harmat hasznosabb a földnek a rohanó zápornál, úgy a jó szó, ha mitsem adnak is mellette, jobb a sértõleg nyújtott adománynál.
Sír 18,18
midõn alamizsnát ad.
Sír 18,18
megszomorít.
Sír 18,20
Vedd elejét a betegségnek.
Sír 18,21
Élj bûnbánólag és jámborúl, még mielõtt betegségbe esnél.
Sír 18,21
jámborságodat béketûrés által.
Sír 18,22
szivedet Istennel mindenkor egyesûlten tartani. A görög szerint: Semmi ne akadályozzon fogadásod teljesitésében.
Sír 18,22
a jobbúlást.
Sír 18,22
valamint büntetése is.
Sír 18,23
Készülj az imádsághoz az Isten fönségének elgondolása által, nehogy õt tiszteletlenség által haragra gerjeszd. A görög szerint: Mielõtt fogadást teszesz, fontold meg jól.
Sír 18,27
Oly idõben, midõn a vétkek, hitetlenség, rosz példák napi renden vannak, a bölcs annál gondosabban õrizkedik minden restségtõl az isteniszolgálatban, nehogy lassankint maga is belesodortassék a közromlás árjába.
Sír 18,29
A görög szerint: Az értelmes beszédüek bölcsen is cselekszenek, és helyes életszabályokat terjesztenek.
Sír 18,32
társaságokban, lakmározásokban.
Sír 18,33
A görög szerint a 32. 33. v. Ne keress élvezetet a gyakori lakmározásokban, és ne hagyd magadat az ily társaságok által lebilincseltetni, nehogy stb.
Sír 19
Sír 19,1
kisebb kiadásokkal.
Sír 19,3
A görög szerint: a legoktalanabb. A ki magát kéjhölgyekhez adja, erejét, egészségét, becsületét és életét is koczkára teszi.
Sír 19,4
különösen a kéjhölgynek.
Sír 19,4
Mint a fajtalankodó (Lásd 2-ik jegyz. Vesd össze: Kor. I. 6,18.). A görög szerint: A ki vétkezik, önmaga ellen követ el gonoszságot.
Sír 19,5
a tisztátalan kéjnek, s azzal még dicsekszik is.
Sír 19,5
Ki a becsületgázolásban, rágalmazásban részt nem vesz, véget vet annak.
Sír 19,7
hanem a nyelveskedés által igen.
Sír 19,8
vagy a mi rád bizatott.
Sír 19,8
barátodnak szükség nélkül.
Sír 19,9
A becsületet és bizodalmat elveszted, melyekre még is szükséged van.
Sír 19,11
nincs nyugta, míg a rábízottat ki nem nyilvánítja.
Sír 19,14
azt, mirõl vádoltatik.
Sír 19,15
Mások szerint: rágalmazás.
Sír 19,22
t. i. ama földies, baromi, sõt ördögi, melyrõl sz. Jakab ap. szól 3,15.
Sír 19,23
Némelyik éles keménységgel szól, és igazat beszél; más pedig sima szavakat mond, de a mellett tele van csalárdsággal. A görög szerint: Van ki (látszólag) elferdíti a törvényt, hogy igazságot tegyen; és van ki álnokúl stb. Mások másképen.
Sír 19,24
mintha nem venné észre a hibákat, nem tudná a titkokat. A görög szerint: süketnek tetteti magát.
Sír 19,26
Az arcz titkos tolmácsa a szivnek, úgymond sz. Ambrús.
Sír 19,28
Dorgálni nem mindig jó; a bölcs dorgál, és hallgat annak idején. Ezen eszme a következõ versekben folytattatik.
Sír 20
Sír 20,3
Mint a herélt, buja vágya által akarja megszeplõsiteni a leányzót, bár tehetetlen: úgy a gonosz biró is erõszakoskodása által akarja megdönteni a jogot és igazságot, mely pedig magában rendíthetlen és változatlan. Mások másképen.
Sír 20,4
A bûnbánat érzelme megõriz a szándékos vétkektõl és megátalkodástól.
Sír 20,8
vétkezik meggondolatlan beszéde által. A görög szerint: azt kerülni fogják.
Sír 21,6
a beszélésre.
Sír 20,10
nem terem gyümölcsöt ez életre, sem az örökkévalóságra.
Sír 20,10
a jószándékkal adott alamizsna, áldás mind ezen, mind a más világon.
Sír 20,11
Némelyik megvettetik, mert a magas polczra, melyen áll, nem termett; más pedig alacsony sorsában is tekintélylyel bír.
Sír 20,12
Az olcsón vett jószág közönségesen rosz, s a háztartásban nem hogy hasznot hajtana, hanem sokszor hétszeres (igen nagy) kárt tesz.
Sír 20,15
kemény, égetõ szemrehányásokat tesz jótéteményei miatt. A görög szerint: Kinyitja száját, mint a kiáltó (hirdetve jótéteményeit).
Sír 20,16
A görög szerint: ad kölcsön, de holnap stb.
Sír 20,20
Az oktalan, csalárd beszéd igen megejtheti az embert, mi nagy kárára lehet; az ily beszédek gyakran támasztanak veszélyes ellenségeskedést.
Sír 20,21
oly izetlen és szenvedhetlen mûvelt emberekre nézve.
Sír 20,23
de ha nyugalomban (gazdagságban) lenne, ama (bûnre) ösztönöztetnék. Mások szerint …nyugalmas élete ösztönt ad neki a további erényességre.
Sír 20,24
hogy barátjánál vagy egy elõkelõnél, kik tõle valami esztelent vagy vétkest kivánnak, kedvetlenségbe ne essék, föláldozza életét, lelki üdvét.
Sír 20,25
ha nem tarthatja meg igéretét.
Sír 20,30
a gonosztól (az ellenség ármányaitól, veszélyektõl) biztosíttatik, mint a görögben van.
Sír 20,33
hasznos ismereteit az emberektõl visszatartja, a helyett, hogy közölné az emberiség javára.
Sír 21
Sír 21,4
A bûnök által ejtett sebeket csak a mindenható orvos keze gyógyíthatja meg; mindenhatóságánál fogva, csak ez fordíthatja jóra a beláthatlan következményeket, melyek minden bûnnel járnak.
Sír 21,5
melylyel sok költség s a nagyravágyás minden neme jár.
Sír 21,6
az Isten. Mások szerint: a kevély.
Sír 21,6
a szegénynek. Mások szerint: a könyörtelen kevélynek. Lásd 3-ik jegyz.
Sír 21,9
azaz: ki télben épít, vagy, ki roszúl épít; mert az ilyet hitelezõi csakhamar kivetik, házából, s magok foglalják el, ha amaz nem fizethet. A görög szerint: Az köveket sirhalmára gyüjt (az romlásra épít.).
Sír 21,12
A törvény megtartása által mindinkább föl fogjuk annak szellemét és érezzük boldogító hatását.
Sír 21,15
gonoszság, bûn.
Sír 21,21
Nála semmi sem függ össze; õ majd így, majd amúgy gondolkozik és cselekszik. Szó szerint: a bolondnak a bölcseség; de a mondat következõ tagja határozza meg az adott értelmet.
Sír 21,22
mert nem engedi, hogy vágyai után menjen, s kénye szerint cselekedjék. A jobb kéz a cselekvés helyett vétetik.
Sír 21,25
mindenüvé föltolakodik.
Sír 21,26
a nélkül, hogy az ablakon, vagy az ajtónyiláson belesne. A görög szerint: A bolond az ajtónál néz a házba; a nevelt ember stb. Értelme: A nevelt ember, megállva az ajtónál, bejelenteti magát; a neveletlen nem várhat, benéz a házba, mielõtt bebocsáttatnék.
Sír 21,29
A bolondok szive nem keblökben van, hanem csak szájokban; beszélnek a nélkül, hogy meggondolnák; beszélnek, hogy beszéljenek. A bölcsek megfontolják szivökben a mit mondanak; és nem mondanak olyat, mit meg nem gondoltak; azért lehet mondani, hogy szájok szivökben vagyon. Lásd Péld. 16,23.
Sír 21,30
Mikor az istentelen bûnei miatt átkozza az ördögöt, önmagát átkozza, mert önként tette magát a bûn és ördög rabszolgájává, tehát a gonosz benne fõképen önmagától származik.
Sír 21,31
a fondorkodó.
Sír 22
Sír 22,1
A rest tele van alávaló szenynyel. A görög szerint: A rest hasonlít a beszennyezett kõhöz, és stb.
Sír 22,2
Tele van alávaló piszokkal; mindenki szabadkozik tõle, mert restsége mindenre képtelenné teszi.
Sír 22,3
mert hiúsága sok költséget okoz. Mások szerint: és az ily leányzó kevéssé becsültetik.
Sír 22,4
nem gazdálkodó, kikapó.
Sír 22,7
igen nehéz, majdnem lehetetlen dologba fog; mert a mily nehéz a cserepekre tört edényt ismét összefoglalni, oly nehéz a bolondot tanítani.
Sír 22,8
azaz: kedvetlenséget okoz és elutasíttatik. A görög szerint ez a 7. versre vonatkozik, úgy hogy értelme ez: sikeretlen munkába fog.
Sír 22,9
A fölserkenõhöz hasonlóan kedvetlenûl mondja: Mit akar ez? A görög szerint …mondja: Mi az?
Sír 22,12
az õ testi halálánál; mert már életében is meg van halva lelkiképen. És ha már az élet maga is halál, mily siralomra méltó az ily élõ!
Sír 22,17
Az ónt és bolondot egyaránt nehéz viselni; s így e két név egymással fölcserélhetõ.
Sír 22,19
A régiek épületeiknél fagerendázatot tettek az alapba és falakba, hogy azokat ez által, véleményök szerint, tartósbakká tegyék. Kir. III. 6,36. 7,12.
Sír 22,19
a kisértetekben, veszélyek- és viszontagságokban.
Sír 22,20
A görög szerint: A sziv, értelmes gondolatban megerõsödve olyan, mint a mészszel bevakolt fal (tartósan van biztosítva a külbefolyások ellen).
Sír 22,23
A bolond, ki nem bír szilárd elvekkel, nem mindig féli az Istent, hanem az embereket (22. v.); ellenben a jámbor mindig az Istent féli, és soha sem azt, mitõl nincs mit félnie.
Sír 22,27
a nyert jótétemények miatt.
Sír 22,29
Több régi népnél szokásban volt az elhunytnak barátait részesíteni az örökségben.
Sír 22,31
A görög szerint: védelmezni.
Sír 22,31
habár ez az õ tulajdon kára; mert stb. (32. v.).
Sír 22,33
Ezen vers a következõ rész kezdetéûl tekintendõ.
Sír 22,33
Bár nyelvemmel soha ne vétkezném!
Sír 23
Sír 23,1
a száj és ajkak önkényére. Lásd Sirák 22,33.
Sír 23,2
Ki tartja gondolatimat és szivemet üdvös fenyítékben bölcs ajkak által?
Sír 23,2
hogy a tanítás ostora a tév-gondolatokat ne kimélje, hanem büntesse.
Sír 23,2
a gondolatok és sziv vétkei, – hogy a rosz gondolatok ne törjenek ki külsõ vétkekre.
Sír 23,4
Lásd az 1-sõ jegyz.
Sír 23,5
kevélységet.
Sír 23,7
hamis esküvés, rágalom, káromlás által.
Sír 23,8
hanem a bûnös, a kevély, ki másokat örömest szidalmaz, elkábíttatva hiúságától, gonosz tettekre (7. v.) vetemûl.
Sír 23,9
sokan vétkeznek.
Sír 23,10
a végre, hogy valamit bizonyíts.
Sír 23,10
mert igy utóljára az Isten és szentek nevét föl sem veszed, s a hamis esküt nem is tartod nagy véteknek.
Sír 23,13
hamis esküvés és megvetés által. A görög szerint: ha tudatlanságból teszi, vétkezik ugyan; ha könnyelmûségbõl, kétszeresen vétkezik.
Sír 23,14
házát sok szerencsétlenség éri.
Sír 23,15
az istenkáromlás, a bálványozásra való csábítás. Lásd Móz. III. 24,16. Móz. V. 13,1. s köv.
Sír 23,18
emlékezzél meg az alacsony sorsról, melybõl fölemelkedtél.
Sír 23,19
azon kevélységbe, hogy szülõidet szégyeld.
Sír 23,19
hogy Isten meg ne büntessen téged, s te lassankint azon esztelen és gyalázatos gondolatra vetemedjél, hogy születésedet szégyeld és átkozzad.
Sír 23,21
különösen háromféle emberek vétkesek és méltók büntetésre. S itt a háromféle paráznák elészámláltatnak.
Sír 23,22
A görög szerint: mig magát föl nem emészti. A nyelv bûnei után a sz. író következtetve fölhozza a cselekvés vétkeit. A legtöbb értelmezõ szerint, háromféle fajtalanokról van itt szó: olyanokról, kik a rosz kivánságot bensõleg táplálják, a nélkül, hogy azt magokon vagy másokon külsõleg is végbevinnék (22. v.); olyanokról, kik testileg mással vétkeznek (23. 24. v.); s végre a házasságtörõkrõl (25. v. s köv.).
Sír 23,23
mely õt felemészti s egészen tönkre teszi.
Sír 23,24
A fajtalan, kinek minden kéjhölgy kedves, megmarad vétkében, mig magát tönkre nem teszi.
Sír 23,30
a házasságtörõ.
Sír 23,30
a házasságtörõk nyilvánosan megköveztettek.
Sír 23,34
elitéltetik és megköveztetik.
Sír 23,34
hogy a törvényesek elkülönöztessenek a törvénytelenektõl. A görög szerint …és fiai megbüntettetnek.
Sír 23,35
nem élnek sokáig, és nem nyernek számos utódot.
Sír 24
Sír 24,1
A sz. író mint beszélõ személyt hozza föl a bölcseséget, s önmaga által hirdetteti saját dicsõségét, mint Péld. 8. és 9. A bölcseség alatt némelykor a teremtetlen, Istennek tulajdon és Istenben személyesített Bölcseséget érti, némelykor a teremtett, az emberekkel közlött bölcseséget.
Sír 24,6
sötétséggel. Tõlem jött a sötétség és világosság. Lásd Móz. I. 1,2. Vesd össze: Jób 38,9.
Sír 24,11
A teremtetlen isteni Bölcseség (5–8. v.) elbeszéli a 8. 9. 10. 11. versekben korlátlan uralmát a teremtmények fölött, – mint akart minden néppel közlekedni, de csak a választott népnél vett tulajdonképen lakást az isteni kijelentés által. Az isteni kijelentésben Izrael népével közlött bölcseség neveztetik a teremtett bölcseségnek. Miután ebben különösen a boldogságos Szûz részesíttetett, ki az egyház egyetemes hite szerint, minden angyali és emberi lelkek között legtöbb kegyelemmel áldatott meg: ebbõl láthatni, hogy a kathol. anyaszentegyház az õ szertartásában részleg méltán alkalmazhatta rája, mi itt a bölcseségrõl mondatik.
Sír 24,12
Mások a görög szerint: hajlékot jelölt ki nekem.
Sír 24,14
a szent sátorban. Mózes annyiból adott abban lakhelyet az isteni bölcseségnek, a mennyiben az istenitiszteletet az õ intézõ sugallatai szerint rendezte el.
Sír 24,15
Sion hegyén volt késõbb a szent sátor, s annak Mória nevezetû részén a templom.
Sír 24,16
mely osztályrészt (mely népet) Isten tulajdonáúl választott.
Sír 24,17
Az isteni Bölcseség az õ kijelentéseit századról századra mindig nagyobb világossággal s határozottabban fejtette ki.
Sír 24,17
Mind a két fa nagysága, magassága és tartóssága miatt, hû képe a kijelentett religió dicsõ növekedésének és tartandóságának.
Sír 24,18
A görög szerint: Engaddiban (város Júda nemzetségében).
Sír 24,18
teljes virágzásban voltam, mint az errõl ismeretes jerikói rózsák.
Sír 24,19
a városokban, hol e fákat valószinûleg árnyék végett ültettek.
Sír 24,20
A fölhozott illatszerek, képei az erényeknek, melyek a bölcseség kisérõi.
Sír 24,21
a hasonnevû növénynek sûrû, jóillatú nedve.
Sír 24,21
Szíriában bizonyos csemete nedve, mely átható illattal s a tömjénhez sok hasonlattal bír.
Sír 24,21
ez egy csiga héja, mely nardusszerü illattal bír.
Sír 24,21
mint a balzsam nedv, mely a fiatal mirrhacsemetékbõl foly.
Sír 24,21
azaz, mint a jóillatú nedv, mely a tömjéncsemetébõl önmagától foly, a nélkül, hogy bemetszetnék.
Sír 24,21
Izrael népét. Vesd össze a 13-ik jegyz.
Sír 24,25
A kijelentett religio által nyeri meg az ember az igazságot, az erényt, s mindkettõben az életet.
Sír 24,29
Ki egyszer a bölcseséget megizlelte, mind inkább éhezik utána; s mennél tovább élvezi, annál kedvesebbnek találja.
Sír 24,31
tanításaik és erényeik által; kik rólam tanítanak, s ezáltal másokkal közölnek, fejtegetnek.
Sír 24,32
Mindezen elõnyökben részesít az Úr törvénye, ennek ismerete és követése; mert a törvényben közöltetik velünk az isteni bölcseség.
Sír 24,34
a Messiást.
Sír 24,35
Isten. A görög szerint a mi következik, a törvényre vonatkozik (32. 33. v.).
Sír 24,35
vizet áraszt.
Sír 24,35
midõn e folyó az örményországi hegyekben elolvadt hótól megárad.
Sír 24,36
kora aratáskor, marczius- és aprilisban, mely idõ tájon e folyó a Libanon elolvadt havától magdagad.
Sír 24,37
a kaspi tengerbe folyó Dsihun õszi idõben.
Sír 24,38
a bölcseséget.
Sír 24,39
Mások szerint: a törvény értelme. Mi egyre megy.
Sír 24,40
Én, az isteni bölcseség, voltam kútfeje az isteni tanítmány mindazon eláradásának, mely a földön szétágazott.
Sír 24,42
az én választott községemet.
Sír 24,43
A mint az isteni bölcseség Izrael népével közöltetett, az apostolok prédikálása által lassankint elhatott az minden nép közé.
Sír 24,45
Elhatok a legtávolabb népekhez is, bûneik álmából fölserkentem õket, és megvilágosítom azokat, kik az Úrban bíznak.
Sír 24,46
mint Isten igéjét, mely teljesedik, igaznak bizonyúl be.
Sír 25
Sír 25,4
vagy elõkelõt, mert a hazudság a rabszolgák vétkének tartatott.
Sír 25,4
A görög szerint: a parázna, esztelen vént.
Sír 25,9
Azaz: tiz dolog becsültetik nagyra és magasztaltatik. E tiz következik a 10 – 15. v.
Sír 25,11
p. o. esztelen, gonoszsággal teljes úrnak.
Sír 25,13
vagy: a ki oly nagy, hogy bölcseséget stb.
Sír 25,16
Az istenifélelemnek a hitbõl kell származni, mely kezdete minden üdvnek; mert igazán nem félhetjük az Istent, ha elébb igazán nem hiszünk benne.
Sír 25,21
mert a káröröm, melylyel az ellenség a szerencsétlenséget tetézi, különösen fáj. Azért Dávid inkább választotta a döghalált, mint a megaláztatást ellenségei elõtt. Lásd Kir. II. 24,13.14.
Sír 25,24
oly redõsnek, sárgafeketének és komornak. A vezeklõruha fekete kecskeszõrbõl volt szõve.
Sír 25,25
az õ gonosz viseletérõl.
Sír 25,26
Mivel gonosz, mint gonosz bûnös büntettessék. Mások szerint: Gonosz férj jusson neki osztályrészûl.
Sír 25,27
veszekedõ.
Sír 25,28
házastársúl.
Sír 25,30
A görög szerint a 29. 30. v. Boszúság, megvetés és nagy gyalázat annak következése, ha férjét az asszony teszi gazdaggá.
Sír 25,32
rosz elõmenetel a férfi ügyeiben.
Sír 25,33
az asszony miatt.
Sír 25,34
Valamint a viz, ha az edényben legkisebb rést vagy repedést talál, kifoly: úgy a kaczér asszony, ha a gyakori kijárásra engedelmet nyer, csavargó lesz és elfajúl. Ez a keletieknek ma is divó szokására vonatkozik, mely szerint ott a nõk a külvilágtól többnyire elkülönözötten élnek.
Sír 25,35
ha nem egy akaratú veled.
Sír 25,36
Válj el tõle. – A héber férfi váló-levelet adhatott nejének, és elbocsáthatta, ha benne rosz tulajdonokat vett észre (Móz. V. 24,1.); de Jézus Krisztus visszaadta a házasságnak eredeti szigorát, és megtiltá annak elválasztását, mit Isten összekötött. A megszentelõ malaszt által, melyet a házassághoz kötött, a házasoknak több eszközt is adott, hogy a házassági szövetséget egymás között fölbontatlanúl föntartsák.
Sír 26
Sír 26,1
A nyugalom és megelégedés meghosszabbitja életét.
Sír 26,8
Ez a negyedik, mitõl orczája irtózik (v. v.).
Sír 26,9
rokonnal, barátival, szomszédival, mindennel közli panaszait.
Sír 26,11
nagy kedvetlenséget okoz; vagy: nagy büntetés.
Sír 26,11
nem marad elvonúltan, hanem szemtelenûl elárúlja magát.
Sír 26,12
melyek a szemteleneknél nyítvák, a szerényeknél lesütöttek.
Sír 26,13
Szó szerint: ki el nem fordúl (a szemtelen dolgoktól). A görög szerint: a ki szemérmetlen.
Sír 26,14
A görög szerint …különben ne csodáld, ha ellened vétkezik (ha vétkezik, s ez által neked kárt is tesz).
Sír 26,15
sátornál.
Sír 26,16
és eszközli, hogy egészségben és sokáig éljen.
Sír 26,17
A görög szerint: a csendes asszony.
Sír 26,23
Oly erõs az õ jelleme, cselekvése, járása stb.
Sír 26,27
veszedelem vár rá.
Sír 26,28
az isteniszolgálatban és a felebarát iránti kötelességekben.
Sír 26,28
A görög szerint: A kalmár nehezen óvja meg magát az igaztalanságtól, és az árus nehezen a bünbeeséstõl (felebarátja meghúzása stb. által). Vesd össze: Sirák 27. r. 4-ik jegyz.
Sír 27
Sír 27,1
A görög szerint: nyereség miatt.
Sír 27,1
az Istentõl, kötelességtõl, igazságtól.
Sír 27,3
Az ily csalási bûn mindig a bûnösön marad, mig önvesztére a halállal meg nem szûnik (hacsak elõbb bûnbánatot nem tartott, és ki nem engesztelõdött).
Sír 27,4
Csak az Isten gyermeki félelme õrizheti meg a kalmárt az igaztalanságtól s az erre következõ romlástól.
Sír 27,5
Rostálás által tûnik ki a szemét, úgy az ember is a benne lakozó vétkességet önmaga komoly megvizsgálása által födözi fel. Mások a görög szerint …az õ beszédében. – A beszéd a szív tûkre; abból lehet sokszor következtetni, jó-e valaki vagy rosz, tanúlt-e vagy tudatlan.
Sír 27,6
vajjon tartósak-e? különben széthasadnak.
Sír 27,8
A milyen az ember, olyan az õ beszéde.
Sír 27,9
az itélet napján. Vesd össze: Zsolt. 1,6. Máté 7,23.
Sír 27,12
A szent, a jámbor, állhatatos mint a nap, melynek alakja nem változik.
Sír 27,13
Ha esztelenek, gonoszok és vallásgunyolók között vagy, ne beszélj bölcs mondatokat alkalmatlan idõben; de a bölcsek között bölcsen mindig beszélhetsz. A görög szerint: Bolondok közé csak annak idején menj, az értelmesek között gyakran forogj.
Sír 27,14
A görög szerint: botrány.
Sír 27,15
A görög szerint …fölborzasztja, és veszekedése a fület bedugja.
Sír 27,18
barátodat.
Sír 27,20
azaz: ha a barátságot (a titok elárúlása által) megszüntetted, barátodat is elvesztetted.
Sír 27,23
a sebet.
Sír 27,23
A görög szerint …a seb beköthetõ, s a szitok után van megbékûlés: de a baráti stb.
Sír 27,25
A ki neked hizelegve, mindenre igennel int, az nem jóakaród, s az ilyet mégis megtûröd magad mellett! A görög szerint …forral, és könnyen senki sem menekedhetik tõle.
Sír 27,26
édes szavakkal beszél.
Sír 27,28
Itt több hasonlatban megmutattatik, mint intézi Isten azt: hogy a veszélybe, melyet a ravasz árúló másnak készitett, önmaga esik bele.
Sír 27,32
Mielõtt gyanítanák az istentelenek, kik az igazak balesetén örvendenek, önmagok esnek a veszedelembe.
Sír 28
Sír 28,1
nem bocsátja meg. Vesd össze: Máté 18,32. s köv.
Sír 28,5
maga részére.
Sír 28,7
A görög szerint: Gondolj a rothadásra és halálra, és követni fogod parancsait. Mások másképen.
Sír 28,9
a te religiódról, mely szerint mindnyájan egy Atyának gyermekei, testvérek vagyunk, kik egymást szeretni tartoznak.
Sír 28,9
tudatlanságból, meggondolás hiányából eredt vétkeit.
Sír 28,12
Õrizkedjél tehát a gazdagot és hatalmast haragra ingerleni, vagy tenmagadban a harag gyúszerét táplálni, mert minél több az anyag (gyúszer), annál nehezebb a legyõzés.
Sír 28,13
mert ott a meggondolásnak nincs helye.
Sír 28,13
mely az okozott méltatlanságot bizonyítja, s ezért boszúállásra ingerel.
Sír 28,14
mind a kettõ tõled függ. Hagyd el az elsõt, tedd a másikat.
Sír 28,16
a fondor nyelv, mely a két barát vagy párt között egyenetlenséget támaszt.
Sír 28,16
mindenféle bajt, veszekedést, háborút számüzetést stb. okozhat.
Sír 28,19
elválását okozta.
Sír 28,19
és az általa szerzett vagyontól.
Sír 28,20
ki az ily nyelvre hallgat, elveszti barátját, s eléidézi ama bajokat (16–19. v.).
Sír 28,21
gyógyíthatlan sebeket ejt.
Sír 28,22
rágalmazás, vádaskodás által tulajdon vesztöket okozták.
Sír 28,23
ki általa nem hagy magán erõt venni, nem szenved tõle.
Sír 28,25
A sir és halál (melyek gyakran értetnek a pokol nevezete alatt) tûrhetõbbek a nyelvnél.
Sír 28,26
az igazakra nézve; mert csakhamar úgy intézi Isten, hogy ártatlanságuk napfényre jön.
Sír 28,27
ama lángba.
Sír 28,28
hogy bele ne egyezz a becsületsértésbe, rágalmazásba, fondor suttogásba stb.
Sír 28,29
Okosság és bölcs tartózkodás a beszédben, többet ér, mint a mennyit aranyban és ezüstben birsz. A görög szerint: sövényezd be tulajdonodat tövisekkel, és ezüstödet s aranyadat kösd össze (tedd el); de beszédeidre is használj mérleget, és szádra csinálj ajtót és zárt.
Sír 28,30
õrizkedjél a meggondolatlan beszédtõl, különben egész életedre kárát vallhatnád.
Sír 29
Sír 29,2
fizesd vissza a kölcsönt.
Sír 29,13
használatlan heverjen.
Sír 29,14
a szekrénybe zárt aranynál.
Sír 29,15
inkább, mint szekrényedbe.
Sír 29,19
a kezességet némely esetekben parancsolhatja a szeretet, de õrizkedni kell a könnyelmû kezességtõl, mint ezt Salamon (Péld. 6,1.) tanítja, s erre itt is (21 – 27. v.) intõ példák hozatnak föl.
Sír 29,24
könnyelmû.
Sír 29,24
vagyonuk elvesztése után minden bajba ejtette.
Sír 29,26
Isten a könnyelmû bûnöst azzal bünteti, hogy ez könnyelmûen kezességeket vállal, s ez által vagyonát elveszti.
Sír 29,28
legszükségesebb.
Sír 29,30
melyek azokat érik, kik házról házra járnak, hogy jó asztalt találjanak.
Sír 29,32
olyanokat, mint következnek.
Sír 29,34
A sz. író megmutatja itt, mily kevés ember gyakorolja jó szivbõl a vendégszeretetet. Majd azt mondják (33. v.): Vendég! van élelmi szered és vagyonod, tápláld, gyámolítsd a hozzád tartozókat. Majd azt mondják (34. v.): Csak menj odább, nem adhatok tovább szállást, mert tisztes vendégem érkezik, kinek számára szükségem van házamra.
Sír 30
Sír 30,3
irigyévé teszi, hogy oly derék gyermekei vannak; egyszersmind megszégyeníti õt.
Sír 30,5
fia végett.
Sír 30,7
Gyermekei javáért, ha szükség, életét is föláldozza, sebeket enged magán ejtetni, és azokat bekötözi.
Sír 30,7
minden veszélynél, melybe gyermekei eshetnének.
Sír 30,7
A görög szerint e vers: De ki elkényezteti fiát, bekötözi annak sebeit, (gyengén bánik vele) és minden szóra stb.
Sír 30,10
a csikorgatás miatt kicsapongásai fölött.
Sír 30,18
Mint ezek a holtnak nem használnak, úgy azok sem a befogott szájnak.
Sír 30,20
ki betegséggel büntettetett. Õ mit sem élvezhet.
Sír 30,21
a mit eléje tesznek.
Sír 30,24
Ûzd el a bánatot, könyörûletbõl tenmagadhoz, és szeretetbõl Istenhez; fékezd a rosz kivánságot, mely gondokat, bûnös vágyakat és szomorúságot szül, és csak szentségre törekedjél.
Sír 30,27
tova ûz minden gondot. Ez utolsó vers a görögben a 33. rész végén vagyon. Átalában mi a rendet illeti, a görög és latin szöveg itten igen eltér egymástól. Csak a 37. r. után jõ ismét össze és folytattatik ugyanazon rendben a két szöveg.
Sír 31
Sír 31,2
a jövendõ szükség-esetekre.
Sír 31,2
Istentõl, mert a bizodalmat gyöngíti, vagy ezt önmagára, az emberekre, pénzre és vagyonra irányozza.
Sír 31,2
A görög szerint: a gondteljes virasztás nyugalmat kiván, és az álom megenyhíti az igen súlyos betegség fájdalmait.
Sír 31,4
A tõkepénzes (kölcsönzés által) csakhamar nagy vagyonhoz jut, mely mellett gond nélkül élhet; a szegény minden fáradsága mellett is kevésre megy, és végre is (valami baleset által) koldúsbotra jut. A kinek van, annak még azon fölûl adatik; a kinek (sokja) nincs, a mije van is, elvétetik.
Sír 31,5
a hiú dolgokat, a bûn képeit.
Sír 31,7
botrányos bálványkép.
Sír 31,11
mert vagyonával jótékonyságot gyakorolván, kincset tett le magának az Úrnál, gazdag jutalmat az égben.
Sír 31,12
Ne légy elsõ a tálban.
Sír 31,13
étvágyból és irígységbõl.
Sír 31,14
a mohón vágyó és mást irigylõ.
Sír 31,15
Mi roszabb, mint az ily irígy és falánk? szinte sír, ha mást enni lát, hogy mindent magának nem tarthat.
Sír 31,16
A görög szerint: Ne nyújtsd ki mindenre.
Sír 31,16
nehogy az irígy, ki melletted ül, az illetõ korlátok közé utasítson, és te megszégyenítessél.
Sír 31,17
A görög szerint: Ne ütközzél össze mással a tálban.
Sír 31,19
Egyél mértékletesen.
Sír 31,25
És ha akaratod ellen, gyarlóságból, a gazda nagy kinálásának engedve, sokat ettél, ne kövesd el a másik hibát, hogy elmulaszd elejét venni a betegségnek, hanem tedd meg a szükségeseket, egészséged helyreállítása végett.
Sír 31,30
Mások szerint: Ne mutass hõsiességet a borban.
Sír 31,31
Valamint kitûnik, vajjon a vas eléggé kemény-e, ha izzóvá tétetvén, vízbe vettetik: úgy mutatja ki magát az ember, jó-e vagy rosz, ha igen sokat iszik; mert mámorában kimondja, a mit józan korában gondol. Mások a görögöt így: Valamint a tûzkemencze a vízbe mártott izzó vasat keménynyé teszi, a bor úgy teszi keménynyé a kevélyek szivét versengésre.
Sír 31,33
Mások szerint …élete, kinek bora nincsen? (Élete föntartására nézve egy igen hathatós eszköztõl van megfosztva).
Sír 31,34
És mi sietteti inkább a halált, mint a mértéketlen borital?
Sír 31,40
sok bajt okoz; vagy ingerel mások megsértésére, megtámadására.
Sír 32
Sír 32,1
A vendégek közt. A baráti vendégségeknél szokásban volt a régieknél vendégmestert, lakoma-királyt választani. A társaság öregekbõl állott, kik tanulságos beszélgetésbe vegyûltek, és ifjakból, kik õket hallgatták; s a közben szólt a vidám zene is. A lakomamester rendezte a vendégséget, a vendégeknek kimutatta helyeiket, az ételeket föltette, gondja volt az illemre és mértékletességre, s meghatározta az idõt, melyben a vendégek eloszoljanak.
Sír 32,3
melylyel a lakomamester földiszíttetett, ha hivatalát jól vitte: vagy mindjárt kezdetben is, hogy a vendégektõl megkülönböztessék.
Sír 32,5
Lásd az 1-sõ jegyz.
Sír 32,6
mint ez a zene alatt történik.
Sír 32,9
oh ifjú! Lásd 1-sõ jegyz.
Sír 32,11
A görög szerint: Alig szólj két szót, ha kérdeztetel.
Sír 32,14
A görög szerint: mennydörgés elõtt.
Sír 32,14
Mint a villámlás és jégesõ (mennydörgés) egymással jár, ugy az emberek elõtti kedvesség is az igénytelenséggel és szerénységgel.
Sír 32,15
az asztaltól.
Sír 32,15
A vendégség után, ha a bor fölhevített, légy örömest magad, és mulass otthon.
Sír 32,16
õrizkedjél a lakomát adó és a vendégek kisebbítésétõl.
Sír 32,18
Kik már korán reggel hozzája fordúlnak, megnyerik a kegyelmeket, melyekért esedeznek.
Sír 32,19
azt betölti.
Sír 32,19
A ki Istent és törvényét nem igazán keresi, a törvényt álnoksággal kikerûlni igyekszik.
Sír 32,19
annak elestére, romlására leszen.
Sír 32,20
Az igazság tanítmányát zsinórmértékûl választják, és igaz cselekedetekkel felebarátaik épülésére szolgálnak.
Sír 32,21
Mások cselekvésmódjában talál indokokat, hogy magáét védelmezze, vagy mentegesse.
Sír 32,22
Meggondolatlanságánál fogva a valódi nehézségeket sem látja, s mindent könnyûnek tart.
Sír 32,26
Szülõk, elõljárók gyakran tulajdon gyermekeiktõl és háznépöktõl is megcsalatnak, rágalmaztatnak stb.
Sír 33
Sír 33,1
A bûn s az abból származó szerencsétlenség.
Sír 33,3
A görög szerint …hiteles õneki, mint Isten szava. Az (isteni) törvény hiteles, biztos, megadja a mit igér: a segélyt, vigasztalást, örök jutalmat. Mások másképen.
Sír 33,4
feleljen jó elvek szerint.
Sír 33,5
A bölcs ember meggyõzõdésében állandó, a bolond változó, és ide s tova ingadozó.
Sír 33,6
A ménló levetéssel fenyegeti lovagját, ha kanczát lát, úgy a gúnyolodó megtámad mindent, barátot, ellenséget, és senkit sem kimél, ha alkalma van gúnyolódni és elménczkedni. Inkább elveszt egy jó barátot, mintsem egy elmés ötletet elfojtson.
Sír 33,7
Miért van különség a napok és évek között, holott azok természet szerint egyenlõk? A felelet következik.
Sír 33,11
Isteni (természetszerû) rendelés, hogy az emberek nem hasonlók egymáshoz, hanem különféle tehetségekkel, a szerencse különféle javaival lépnek társaságba, s azért különféle életutakon járnak. Azon tanítmány tehát, hogy minden ember egyenlõ joggal bír, Isten rendelésével ellenkezõ tanítmány.
Sír 33,12
Némelyeket kedvenczeivé tett, a természet és kegyelem adományai által, sõt helytartóivá tett a földön; másokat alacsony sorsban hagy, kevésbbé megáldva, szegénységben enged születni, s átalán osztja adományait, a mint akarja. Tehát az Istennek vannak kedvencz gyermekei? kérdi korunk esztelen bölcsesége. Igen is, vannak kedvencz gyermekei, de oly formán, mint vannak kedvencz teremtményei a természetben, t. i. oly teremtmények, melyeken jobban akarja kijelenteni dicsõségét, mint egyebeken.
Sír 33,14
ugyanezen hasonlatot használja sz. Pál apostol Rom. 9,21. hol az isteni elõrendeltetés és elkárhoztatás titkáról szól. Isten az Ádám vétke által megromlott emberi nembõl némelyeket kiválasztott, hogy rajtok szeretetének gazdagságát kitüntesse. Ezeket megáldotta, fölemelte és magához vette; másokat elvetett, hogy rajtok igazságos haragját kijelentse. Ha ily móddal amaz emberek örök boldogságra jutnak, kik arra elõre rendelvék, maga ez az elõrendeltetés Isten elõtudásától és az ember szabadakaratától függ, miután Isten csak azokat taszitja el, vagy veszi föl, kikrõl öröktõl fogva elõre látja, hogy a kegyelemmel, melyben minden embert részesít, vagy együtt mûködnek, vagy annak ellenszegûlnek; tehát a kegyelem, és annak hatályossága az Isten és ember kezében vagyon.
Sír 33,15
Ellentétekbõl áll a természeti és erkölcsi világ.
Sír 33,16
Sirák a szent irók utólsójának nevezi magát, és azt mondja, hogy õ csak maradék-szedvényeket akart adni Salamon és mások erkölcsi mondásaihoz és bölcs tanításaihoz.
Sír 33,17
Isten megvilágosításában.
Sír 33,23
Légy ura tieidnek.
Sír 33,24
Mi az olyas engedékenység által (20. v.) történnék.
Sír 33,31
Ez oly rabszolgáról értendõ, ki háborúban életveszélylyel szereztetett.
Sír 34
Sír 34,1
Hiú álmokból vonnak következtetést az esztelenek sorsokra nézve, s így hiú reményekkel és hazudságokkal csalják meg magokat.
Sír 34,3
Az álomlátások oly hiúk, mint a tükörben látott képek.
Sír 34,4
A mily kevéssé lehet zavaros posványból tiszta vizet meríteni, oly kevéssé lehet álmokból biztos igazságot következtetni.
Sír 34,5
mind semmiség.
Sír 34,6
az által.
Sír 34,6
mert vannak oly prófétai álomlátások is, melyekben Isten az embereknek akaratát kijelenti. Lásd Móz. I. 37,9. 40,10.16. Dán. 2,1. 4,1. Máté 1,20.
Sír 34,8
Az álmoknál egészen másnemû a törvény; ez minden igéretében igaz, s bölcs mondatai hiteles tanítók által fejtegettetnek.
Sír 34,10
sok ügyességre, eszélyességre tett szert a cselekvésben.
Sír 34,12
cselekvésmódot.
Sír 34,13
A görög szerint: a tapasztalás által.
Sír 34,14
kegyelme által.
Sír 34,18
Kire hagyatkozik?
Sír 34,20
megörvendeztetõje.
Sír 34,21
A görög szerint …áldozata gúny (Isten kigúnyolása), – mert az ilyen áldozata által azon hiedelmét fejezi ki: mintha Isten mitsem tudna az igaztalanságról, vagy arra mitsem figyelne.
Sír 34,25
Kenyérbõl (azaz, szûk élelmébõl) tartja fenn a szegény életét.
Sír 34,25
a szegényt.
Sír 34,30
A ki holtat érintett, tisztátalan volt. Lásd Móz. IV. 19,11.12.
Sír 34,31
vagy átalán bûnbánatot tart.
Sír 35
Sír 35,2
A görög szerint: béke-áldozat (mely szabadúlásért könyörögve, vagy azért hálát adva, mutattatott be). Lásd Móz. III. 3,6.
Sír 35,6
de mindezek mellett ne hagyd el a külsõ áldozatokat, mert ezek a törvény által parancsoltatnak.
Sír 35,7
mi a külsõ áldozathoz tartozik.
Sír 35,8
kövér, az az, kellemes.
Sír 35,10
Áldozz önként.
Sír 35,11
áldozd.
Sír 35,14
Lásd Móz. III. 22,22. Móz. V. 15,21. Malak. 1,7.9.
Sír 35,15
az igaztalanság állapotában bemutatott áldozattól.
Sír 35,16
a szegény kárára.
Sír 35,22
az istenteleneket, az irgalmatlanokat.
Sír 35,24
azaz, bûnös cselekedetei szerint.
Sír 35,24
szándékai szerint.
Sír 36
Sír 36,3
Büntesd a tõled elidegenûlt népeket.
Sír 36,4
Valamint te a büntetésben, melyet a népektõl elnyomatva szenvedünk, mint szentséges Isten tûnsz elé, ki a roszat megbünteti, úgy mutasd meg az õ megszégyenitésökben is nagy hatalmadat.
Sír 36,7
A kar és kéz a hatalom képei.
Sír 36,10
a váltság idejét.
Sír 36,10
Gondolj rá, hogy szenvedéseinknek s az õ elbizottságuknak véget vess.
Sír 36,11
Ki elkerûli a kardot, veszitsd el villám által. Néped ellenei közõl, kik neked is elleneid, egyet se hagyj megmenekedni. Az ó szövetségben a gonoszokon való boszúállás, könyörgés tárgya volt, mert Isten igazsága még engesztelést kivánt. Miután azt Krisztus eszközlötte, és Isten õ rajta a gonoszért, melyet ez magára vett, boszút állott, az átok áldássá lett, és a szigorú visszafizetés szelid megbocsátássá változott a bûnbánókra nézve.
Sír 36,13
A babiloni fogság után a zsidók nem tértek vissza mindnyájan a szent földre, hanem azok egy nagy része szétszórva maradt a népek között.
Sír 36,13
a kivonúláskor Egyiptomból.
Sír 36,14
mely Jehova népe, a megváltandó nép, mert a váltság a zsidóktól jõ.
Sír 36,14
Izrael elsõszülöttnek neveztetik (Móz. II. 4,22.) mert az az elsõ megváltott nép, mely által a váltságnak minden többi népekhez bevezettetni kellett. Annyiból képe volt Isten egyszülött Fiának, kiben a többi emberek mindnyájan Isten fiaivá fogadtattak.
Sír 36,15
lakhelyed városán.
Sír 36,16
jövendöléseiddel, igéreteiddel. Küldj prófétákat.
Sír 36,17
Adj tanítást, állíts tanitói hivatalt, mely bizonyságnak neveztetik, mivel a tanitók életökkel tesznek bizonyságot tanításaik mellett.
Sír 36,17
kiket teremtettél, a szolgaságból megváltottál és megszenteltél.
Sír 36,17
teljesedés által valósítsd.
Sír 36,18
jutalmazd meg õket jövendõléseid teljesedése által.
Sír 36,19
melylyel Áron megáldotta a népet; ez áldás erejében. Lásd Móz. IV. 6,24.
Sír 36,21
megismeri.
Sír 36,22
a gonoszság nyilait vissza tudja fordítani a gonosztevõre. A görög szerint …de visszafizettetik neki.
Sír 36,23
Az eladó leány nõûl mehet választás nélkül mindazon férfiúhoz, kihez szülõi adják; de a férfiú, kinek a szülõk rendesen nem választanak párt, jól vizsgálja meg a leány tulajdonait, kit nõûl akar venni.
Sír 36,27
Hol asszony nincs, a családatya fohászkodik, mert idegenre kell bizakodnia, mialatt gazdasága hanyatlásnak indúl.
Sír 36,28
A hazátlan agglegény, mivel nincs neje, olyan, mint a kalandozó rabló; a hol beesteledik, ott marad, a nõk és leányok erényességét veszedelembe hozva. A szent író itt csak a kóborló fajtalan agglegények ellen kel ki, nem pedig a szemérmes nõtlenek ellen, mint némely tévtanitók állitják, és ajánlja a házasságot, mint eszközt sok testi és lelki rosz elkerülésére.
Sír 37
Sír 37,3
Honnan eredtél, ki hozott ide a pokolból, hogy a földet gonoszsággal és álnoksággal borítod el? A görög szerint: Oh gonosz gondolkozás! Nem onnan van-e ez, hogy az egész föld álnoksággal van elborítva.
Sír 37,5
az élvezet miatt, melyben õt elszegényedett barátja többé nem részesítheti.
Sír 37,5
a jó barát ellensége ellen, az õ érdekében.
Sír 37,10
akadályokat vet utadba, vagy azt tanácsolja, hogy oly útra lépj, mely tele van akadályokkal, és mégis azt mondja stb.
Sír 37,12
A mi következik a 15. versig gúnyképen van mondva, mi által értésünkre adatik, hogy bizonyos személyektõl oly dolgokról, melyek megitélésére õket a tudatlanság vagy szenvedélyesség képtelenekké teszi, tanácsot soha ne kérjünk. Mintha ez mondatnék: Tanácskozzál csak stb… s majd meglátod, mily rosz következései lesznek.
Sír 37,12
hálaadó, tettleges szeretetrõl.
Sír 37,17
igaz lelkiismeretre.
Sír 37,18
Istennek a lelkiismeretben nyilatkozó szava.
Sír 37,18
mint sok tudós tanító.
Sír 37,20
szilárd, biztos tanács.
Sír 37,21
Egy rosz tanács sok bajt okozhat.
Sír 37,21
A tanácsadó, beszédei által jót és roszat, életet és halált okozhat.
Sír 37,21
Mindez a nyelvnek jó vagy rosz használatától függ.
Sír 37,21
Ilyenek voltak a farizeusok, kik nem gyakorolták azt saját üdvökre, mire másokat tanítottak.
Sír 37,23
A görög szerint e mondat: Némelyik ugyan bölcs tanácsot ad, de szavai gyûlöletet gerjesztenek; az ilyen mit sem használhat.
Sír 37,27
elhalmoztatik áldásokkal.
Sír 37,28
az igazi (bölcs) izraelíta.
Sír 37,30
vizsgáld meg hajlamait. Mások szerint: Próbáld ki életmódod által természetedet.
Sír 37,31
Azért oly életmódot keress, mely mellett mind földi, mind örökkévaló javadat föltalálhatod.
Sír 38
Sír 38,1
Mert szükséged vagyon rá.
Sír 38,1
rendelte õt.
Sír 38,2
fizetést nyer, hogy a szegényeknek szolgálhasson.
Sír 38,6
minõ ama fáé volt.
Sír 38,7
azok csodás erejével.
Sír 38,8
az Isten áldása, Istentõl adott bõséges gyógyszerek. Mások szerint: még el sem végzi munkáját, már Isten helyreállitja az egészséget a föld szinén.
Sír 38,9
ne légy késedelmes. Mások szerint: Ne csüggedj el.
Sír 38,11
hogy Isten megemlékezzék rólad és segítsen rajtad. A görögben hozzáadatik: mintha meg kellene halnod. – Az emlékeztetõ áldozatról van szó Móz. III. 2,1.2. A kereszténynek beteg ágyában hasonló szabályokat ad religiója. Haladék nélkül vegye magához a szentségeket, Jézus Krisztus, az egyetlen engesztelõ áldozat végtelen érdemeiben bízzék, s a fájdalmak béketûrõ elviselésére imádsággal és az Isten akaratján való megnyugvással erõsítse magát.
Sír 38,11
tedd kellemessé áldozatodat (béketûrõ és jámbor érzület által).
Sír 38,12
rendelte õt.
Sír 38,13
s a betegségben már eljött.
Sír 38,13
az orvosok.
Sír 38,14
Mások szerint: hogy sikerûljön nekik a nyugalmat és egészséget visszaadni az élethez.
Sír 38,17
Hogy megütközésre és rágalomra ne adj okot, tartsd meg a régi gyászolási szokásokat.
Sír 38,17
hogy a szomorúság kárt ne okozzon neked.
Sír 38,20
a szenvedõnek.
Sír 38,21
Vigasztald magadat azzal, hogy végre is meg kell halni, és te is meg fogsz halni.
Sír 38,22
Gondold meg, hogy sirásod által nem hozhatod többé életre.
Sír 38,23
Itt a halott, mint beszélõ állíttatik elé. Mások olvasása szerint: az õ itéletérõl.
Sír 38,24
az érette való szomorúságot.
Sír 38,24
mert a test bilincseibõl s ez élet inségébõl kiszabadúlt.
Sír 38,25
a tanitó, pap, biró.
Sír 38,25
kit külsõ és czélellenes foglalkozások nem szórnak szét.
Sír 38,28
Ép oly kevéssé lehet valaki mûvész és irástudó.
Sír 38,28
az eredetihez leendõ.
Sír 38,31
azaz, miután nagyjából elkészítette, finomúl, csinosan kidolgozza.
Sír 38,33
lábaival tapossa szét a kemény agyagot.
Sír 38,35
mûvészetökben.
Sír 38,37
A mesteremberek és mûvészek értik ugyan dolgaikat, és szükséges tagjai az emberi társadalomnak; de egyszersmind elõljárók, tanitók, papok, bírák nem lehetnek.
Sír 38,39
az élet földi czéljaira mûködnek.
Sír 39
Sír 39,1
Ellentétben a mûvészekkel és mesteremberekkel, eléadatik a bölcs foglalatossága, mint foglalkozik ez kizárólag az igazság és isteni törvény vizsgálatával, s mint használ föl minden e czéljára vezetõ eszközt.
Sír 39,10
Vagy: õ létesíti Isten szándékát és tanítását, és titkos dolgairól tanácskozik.
Sír 39,15
akkor is. A görög szerint: megtartja ugyanazon hirt.
Sír 39,16
A görög szerint: tele vagyok, mint a telt hold.
Sír 39,17
a bölcseség.
Sír 39,17
virágozzatok.
Sír 39,18
A jó illat az erény képe. – A Libanon gyantás erõsítõ illatát most is magasztalják az útazók.
Sír 39,22
Úgy a teremtéskor, a vörös-tengeren és Jordánon történt átvonúláskor.
Sír 39,24
minden ember.
Sír 39,26
érthetõ lesz. A görög szerint: Mert mindent saját czéljára teremtett.
Sír 39,29
Izrael népének az átvonúláskor.
Sír 39,29
akadályra találnak.
Sír 39,30
Ez a világ folyása. A jónak legyen jó dolga, a rosznak rosz (a Vulgata betûje szerint: jó és rosz együtt). Mások szerint: A gonosznak a jó is kárára válik. Mások másképen.
Sír 39,31
átalán kenyér.
Sír 39,33
Vannak gonosz lelkek, kiket, miután vétkeztek, Isten az õ haragja eszközeiûl rendel a gonoszokra nézve, kik azután ezek büntetését dühösségük által súlyosbítják. Mások szerint: Vannak förgetegek, melyek boszúállásra stb.
Sír 39,37
mikor büntetni kell.
Sír 39,37
pontosan teljesítik parancsait.
Sír 39,39
enged történni.
Sír 39,40
Mindaz, mi történik, a dolgok összefüggéséhez tartozik, s ennyiben szükséges és jó.
Sír 40
Sír 40,4
vagy féltékenység.
Sír 40,6
álmában (éjjel) csakúgy tele van nyugtalan gondolatokkal, mint nappal.
Sír 40,13
mint némely folyó nyár idején elapad.
Sír 40,14
az igazságtalan vétkes bíró.
Sír 40,15
az istentelen szülõk.
Sír 40,15
sziklás (rosz, terméketlen) földön.
Sír 40,15
sínylõdnek.
Sír 40,16
Gyorsan és buján nõ a mocsárfû, de hamar is, minden fûnél elõbb lekaszáltatik. Lásd Jób 8,11.17. Bölcs. 4,3.
Sír 40,17
Ellenben a jámbor, a jótékony áldott mindörökké.
Sír 40,18
A görög szerint: A megelégedettnek és munkásnak élete megédesíttetik, de mind a kettõt fölülmúlja, kinek szerencséje van gazdagságot bírni.
Sír 40,19
többet ér, mint a gyermekek és város-építés által szerzett hir.
Sír 40,24
melyet más iránt mutatunk, s mely nekünk Isten segélyét megszerzi.
Sír 40,29
mivel a koldúlás sok alacsonyságra visz.
Sír 40,30
A görög szerint …férfiú oly életet él, mely ily életmód mellett semmibe sem vehetõ; meggyalázza magát idegen asztalnál való élõsködés által. – A becsületet szeretõ férfiú tulajdon kenyerét eszi.
Sír 40,32
Ama koldús (29. v.) és tányérnyaló (30. v.) szája édesnek találja a koldúlást, mely restségének hizeleg. Itt tehát nem azon szegénységrõl van szó, mely egyike az evangéliomi erényeknek. Ezt Krisztus boldogságnak nevezte, s méltán édes volt az mind az ó, mind az új szövetség szenteinek.
Sír 40,32
de égetõ szemrehányásokat és szidalmakat kell tûrnie. Kénytelen magának mondani az emberi társaságban: Te ragadozó állat vagy, mely csak fal, de mitsem szerez.
Sír 41
Sír 41,2
A gazdag kétszeresen hal meg, úgymond ar. sz. János, mert nem csak testétõl kell megválnia, hanem gazdagságától is, mely nem kevésbbé kedves elõtte.
Sír 41,6
Mások szerint: Miért szegûlsz ellen a Fölséges akaratának?
Sír 41,7
a pokol tornáczában, a pokolban.
Sír 41,7
a miatt, hogy valaki rövid vagy hosszú ideig élt; hanem, hogy az Istentõl ajándékozott éveket nem fordította jóra.
Sír 41,12
tekintve a gonosz tettekre, melyeket éltetek folytán szabad akarattal fogtok elkövetni.
Sír 41,13
a bûn romlásából az örök romlásba jutnak.
Sír 41,14
Az istentelenek fölötti gyászolással elenyészik az õ nevök is.
Sír 41,17
a szerencsében.
Sír 41,17
Tûntesd ki a szerencsében bölcseségedet minden nagyravágyás kerülése által; különben ép oly keveset fog neked használni, mint az elrejtett kincs.
Sír 41,18
ki bõvebb tudományát élete tökélyesbítésére nem használja.
Sír 41,19
A szent iró mondani akarja: Magadat bölcsnek mutatni, soha ne szégyelld; hanem szégyelld azokat, miket eléhozok.
Sír 41,20
tehát nem mindig kell azt szégyenleni, mi a sokaságnak nem tetszik, mert nem minden embernek stb.
Sír 41,24
a törvény és religió miatt, melyek a lopást tiltják.
Sír 41,24
az asztalra dölést, mert ez neveletlen szokás, és kicsinylést árúl el a többi vendégek iránt.
Sír 41,24
azaz: átalán minden életviszonyban.
Sír 42
Sír 42,1
Ez még az elõbbi részhez tartozik, és befejezi azon tettek lajstromát, melyeket a bölcsnek szégyenlenie kell. Most következnek a kötelességszerû cselekvények, melyeket némelyek álszégyenbõl elmulasztanak, hogy az emberek tetszését el ne veszítsék.
Sír 42,1
a mik következnek.
Sír 42,3
Döntsd el részrehajlás nélkül a pörös ügyet, melyben ismerõsöd az idegennel áll.
Sír 42,5
Bontsd föl az alkut, ha adó és vevõ csalárdságba estek. A görög szerint: az egyformaságot a vételben és eladásban. Mások másképen.
Sír 42,6
Az elfajúlt asszony elõtt zárd el, a mit elzárhatsz.
Sír 42,7
a benyúló kéz.
Sír 42,8
Ne szégyelljed még az öregeket is rendreutasítani, ha úgy viselik magokat, hogy még az ifjaktól is megrovást érdemlenek.
Sír 42,9
hajadon maradjon és megvénûljön.
Sír 42,9
nehogy férje elõtt idõsb kora miatt gyûlöletes legyen.
Sír 42,18
a tengert.
Sír 42,25
a világ ellentétekbõl áll.
Sír 42,26
A görög szerint: Egyik a másik javát mozdítja elé.
Sír 43
Sír 43,6
Vesd össze: Zsolt. 103,19. Palesztinában holdnapokat számítottak 28 és 29 nappal, és holdéveket 354 nappal. Tehát a hold szabályozta az idõt.
Sír 43,9
A hold mintegy gõzkörben fölütött tábor tûnik elé, körûlvéve õrtüzekkel.
Sír 43,15
parancsára kinyilnak az esõtárak.
Sír 43,16
A görög szerint: keményíti meg.
Sír 43,20
szó szerint: záporától.
Sír 43,21
Isten.
Sír 43,23
megöli, mi a hegyeken terem, a hideg által.
Sír 43,24
meleg esõ.
Sír 43,24
meleg harmat.
Sír 43,24
megtöri az éjszaki szél erejét. A görög szerint: és a hõség után következõ harmat mindent ismét fölújit.
Sír 43,29
Minden általa lett, s õ tart fenn mindent.
Sír 43,35
egészen úgy, mint vagyon.
Sír 43,36
miket felõle tudunk.
Sír 44
Sír 44,2
rajtok, mint a görögben vagyon.
Sír 44,8
azaz, oly nevet, mely atyjoknak dicséretére vált.
Sír 44,10
kiknek neveit mi ismerjük.
Sír 44,11
Utódaikra hagyták örökségûl erényeiket, s így dicsõségöket is.
Sír 44,12
mert szent örökséget, õseik erényeit bírják.
Sír 44,12
az atyák religiójában.
Sír 44,16
A görögben hiányzik e szó „a paradicsomba“. Hogy Henok test szerint még most is él, kitûnik Zsid. 11,5. de hollétére nézve a sz. atyák véleménye különbözõ.
Sír 44,16
mert az anti-krisztus idejében ismét eljõ, hogy a hozzája pártolt népeknek bûnbánatot hirdessen. Lásd Jel. 11.
Sír 44,17
Mert igazvolta miatt, mely által õ Krisztusban résztvett és ennek elõképe volt, Isten megkegyelmezett az eltöröltetésre szánt emberi nemnek.
Sír 44,21
a körûlmetélés által.
Sír 44,22
elterjeszti, gyarapítja.
Sír 44,23
Eufratestõl.
Sír 44,23
Egyiptom felé.
Sír 44,25
hogy az õ ivadéka, a Messiás által minden nemzet meg fog áldatni.
Sír 44,25
átszármaztatta igéretét Jákobra.
Sír 44,26
Ábrahám igazi fiáúl.
Sír 44,26
Kánaán földét.
Sír 44,27
Utódai között mindenkor támasztott istenfélõ férfiakat.
Sír 45
Sír 45,4
Mások szerint: Az õ hûsége és szelídsége által. Móz. IV. 11,3.7.
Sír 45,4
kiválasztotta õt szándéka eszközéûl.
Sír 45,5
Lásd Móz. II. 24,15.
Sír 45,7
papságot adott neki, mint Mózesnek az elõtt.
Sír 45,8
Megigérte neki, hogy a papság mindenkor Áron nemzetségénél maradjon.
Sír 45,9
A fõpap ruházatáról lásd Móz. II. 28. r.
Sír 45,12
A görög szerint …szõtt mûvet, az igazság pajzsaival, fénynyel és igazsággal. Lásd Móz. II. 28,15.30.
Sír 45,13
a diszruha fölött viselt mellelõ.
Sír 45,17
A görög szerint: Áldozatai naponkint kétszer, félbeszakasztás nélkül mutattattak be.
Sír 45,19
Ez annyiban teljesedett, a mennyiben az ó szövetség papsága az új szövetség papsága által fönségesebb módon folytattatik. A görög szerint: hogy Istennek szolgáljanak, és papjai úgy mint népe az õ nevében legyenek.
Sír 45,20
A görög szerint: égõ áldozatot és füstölõ áldozatot.
Sír 45,21
a szellemi képességet a parancsok tanítására és fejtegetésére.
Sír 45,26
A görög szerint: a legjobb kenyeret, t. i. a kitett kenyereket. Lásd Móz. III. 24,9.
Sír 45,27
a kananeusok által birt tartományból semmi részt nem nyer. Lásd Móz. IV. 35,1.2. 18,20.
Sír 45,28
a fõpapságban. Áron után fia következett, Eleazar, ez után Fineesz.
Sír 45,29
a nép elpártolásakor. Lásd Móz. IV. 25.
Sír 45,31
Fineesz utódainál a fõpapságnak épen úgy kellett örökségképen folytattatni, mint Dávid ivadékában a királyságnak.
Sír 45,31
a fõpap.
Sír 45,31
A görög szerint …nemzetségébõl, hogy fiúról fiúra szálljon a királyi méltóság; így örökségképen szállott a papi méltóság is Áronról az õ nemzetségére. Isten adjon nektek (papoknak), bölcseséget sziveitekbe, hogy az õ népét igazsággal itéljétek, s így ennek jóléte és örök dicsõsége ne csonkúljon.
Sír 46
Sír 46,1
a prófétai szellemben, egyszersmind mint szent író.
Sír 46,1
Józue, szabadítót, megváltót jelent.
Sír 46,7
Betóronról. Józ. 10,11.
Sír 46,11
Lásd Józ. 14,6.
Sír 46,14
éljenek folyvást utódaikban. Mások szerint: Éledjenek föl ismét a föltámadáskor.
Sír 46,16
a királyságot. Lásd Kir. I. 8,6.22.
Sír 46,16
Sault és Dávidot.
Sír 46,17
Megáldá Sámuel kormányzását.
Sír 46,18
jövendöléseiben.
Sír 46,18
azaz: igaz látomása volt.
Sír 46,21
Lásd Kir. I. 7,6. s követk.
Sír 46,22
Saul király.
Sír 46,22
azaz: még legcsekélyebb értékût sem.
Sír 46,23
Lásd e történetet Kir. I. 22,18. s követk.
Sír 47
Sír 47,2
A kövérség, mint az áldozat-állat legjobb része, elválasztott, és elkülönözve égettetett meg az Istennek (Móz. III. 3,1–11.). Mint a kövérség, legjobb volt Dávid Izraelben, és azért Istennek mindenek elõtt kedves.
Sír 47,6
hatalmát.
Sír 47,7
Lásd Kir. I. 18,7.
Sír 47,7
a királyi koronát.
Sír 47,8
A görög szerint …filiszteusokat, és letöré szarvokat mind a mai napig.
Sír 47,12
A görög szerint: a legfölsõbb tökélyig.
Sír 47,13
hatalmát (utódjában, a Messiásban).
Sír 47,14
Salamon.
Sír 47,15
az Isten nevének dicsõítésére.
Sír 47,16
Mások a görög szerint igy: Lelked elõtt tárva állt a föld.
Sír 47,19
az Úr Isten erején, mely benned kijelentetett.
Sír 47,21
tulajdonképen: hatalmad volt testeden; azaz, úgy éltél, mintha azzal önkényed szerint rendelkezhettél volna.
Sír 47,23
pártütõ, Istenrõl elfeledkezett.
Sír 47,24
Dávidnak.
Sír 47,27
népe közt a legbolondabbat.
Sír 47,29
Itt mondatik, hogy Salamon Jeroboámot hagyá maga után, t. i. a mennyiben Salamon bûnei megérdemelték, hogy e pártütõnek a lázadást s az avval összekötött roszakat megengedé.
Sír 47,29
bálványozásra.
Sír 47,29
Efraim Izrael országa helyett vétetik itt, mint ennek nevezetes része.
Sír 47,30
a bûnök.
Sír 47,30
E bûnök voltak okai az asszíriai fogságnak. Kir. IV. 17,6.7.
Sír 48
Sír 48,2
Baal papjai elpusztíttattak (Kir. III. 18.), s azután többi ellenei is megkevesedtek.
Sír 48,2
megbüntettettek, mert elhagyták az Isten parancsait, melyek elõttök nehezeknek látszottak. A görög szerint …rájok, és megkevesítette õket haragja hevében.
Sír 48,6
Lásd Kir. III. 21,22.23. Kir. IV. 1,16.17. 9,12.14. Krón. II. 21,2.4.
Sír 48,7
Hóreb egy része a Sinai hegynek. Lásd Kir. II. 19,11.15.
Sír 48,8
királyokat kentél föl, kiknek rendeltetése volt, a népet bálványozása miatt megfenyíteni. Lásd Kir. III. 19,11.15.)
Sír 48,8
Kir. III. 19,20.
Sír 48,10
Ez Malak. 4,6. határoztatik meg. Malakiás jövendölésének egy része már keresztelõ Jánoson teljesedett, ki Illés szellemében lépett föl; betû szerint e világ vége felé fog teljesedni, midõn az ismét megjelenendõ Illés prédikálására a zsidók mindnyájan az anyaszentegyházba térnek. Máté 11,14. 17,12.
Sír 48,11
A görög szerint: Boldogok, a kik téged látnak, és a szeretetben meghalnak; mert azután fogjuk az igazi életet élni.
Sír 48,12
és téged nem láthatunk.
Sír 48,14
rábeszélés.
Sír 48,17
t. i. a Júda országbeli alattvalók. Lásd Sirák 47,30.
Sír 48,18
a zsidók közõl.
Sír 48,19
Lásd Izai. 22,10. Krón. II. 32,30.
Sír 48,27
A Messiás idõszakát.
Sír 48,28
Megjelenté a zsinagóga és az anyaszentegyház jövendõ állapotját világ végezetéig.
Sír 49
Sír 49,1
Joziás erényeinek emlékezete oly kellemes, mint a legdrágább illatszerek.
Sír 49,5
a bálványozás pártolása vagy megtûrése által. Lásd Kir. III. 22,4.5. 15,14. 22,44.
Sír 49,6
sõt még el is hagyták stb.
Sír 49,7
kényszerûltek átadni.
Sír 49,7
a kaldeusoknak.
Sír 49,8
a kaldeusok.
Sír 49,9
a zsidók.
Sír 49,11
Ezekiel a hamis prófétákat és ellenséges népeket veszélylyel fenyegette záporesõ képe által. Ezekiel 13,13. 38,22.
Sír 49,11
Lásd Ezekiel 18,21. 32,14. s követk.
Sír 49,12
A 12 kisebb próféták emlékezete is dicsõségben éljen utódaiknál! Lásd Sirák 46,12.
Sír 49,12
Mások szerint: vigasztalták.
Sír 49,12
Váltságot hirdettek Izrael népének a hit és bizodalom erejében.
Sír 49,13
Isten kedveltje volt, ki ugy õrzötte õt, mint a pecsétgyürût, melyet gondosan õrzünk, hogy idegen kézbe ne jusson. Vesd össze: Agg. 2,24. Ének. 8,6.
Sír 49,14
Ez fõpap volt azon idõben, midõn Zorobabel a zsidókkal visszatért a babiloni fogságból. Lásd Ezdr. I. 3,2.
Sír 49,18
József még halála elõtt megjövendölte, hogy az izraelíták Egyiptomot el fogják hagyni és Kánaánba költözni (Móz. I. 50,23.24.), egyszersmind megparancsolta, hogy azután tetemeit Egyiptomból Kánaánba vigyék. Midõn a kiköltözés elkövetkezett, Mózes József tetemeit is magával vitte (Móz. II. 13,19.), s így József igéi félig beteljesedvén, Izrael fiai Józsefnek kiséretökben volt tetemeit biztos kezességûl s mintegy prófétákúl tekinthették, kik nekik a jövendölés másik részének beteljesedését is, a Kánaánba leendõ bevonulás iránt, az egész átköltözés alatt hirdették.
Sír 50
Sír 50,1
Biztos föltétel szerint, e néven második, ki Kr. e. 192. évben halt meg.
Sír 50,2
A templomnak melyik javítása értetik ez igék alatt, biztosan nem lehet meghatározni, azért az értelmezõk különféle véleményben vannak.
Sír 50,3
Simon gondoskodott a vizvezetõkrõl, úgy hogy viz mindig nagy bõségben volt. A görög szerint: Az õ napjaiban szenvedett kárt a viztartó (a templomban), mely érczbõl volt, és terjedelme a tengerhez hasonlított. – A héberek minden nagy vizet „tengernek“ neveztek.
Sír 50,5
A görögben e vers: Megerõsitette a várost sánczczal. Mily fölségesen tündöklött õ, midõn a nép körûlvette, midõn a függöny mellõl a szentek szentébõl elõlépett.
Sír 50,12
A görög szerint: fényt árasztott a szentély egész körében.
Sír 50,14
mind a papok.
Sír 50,15
a papok kezeibõl átvevén az áldozatrészeket, azokat Istennek bemutatván és megégetvén. Az égõáldozat után az italáldozat mutattatott be (Móz. IV. 28,7.14.).
Sír 50,18
hogy Isten a néprõl megemlékezzék.
Sír 50,22
az oltárról.
Sír 50,22
elmondva a fõpapi áldást. Lásd Móz. IV. 6,23.
Sír 50,23
A fõpap áldása hálaimával volt egybekapcsolva; ez alatt a nép földre borúltan könyörgött, hogy a fõpapi áldás gyümölcseiben részesûlhessen.
Sír 50,24
Itt következik a sz. író intése, hogy Istent dicsérjük és benne bízzunk.
Sír 50,27
Sirák dicsénekét, hazájában az isteni uralom ellenségeinek szent kárhoztatásával végzi, mint kik a békeséget, melyért épen könyörgött, kezdettõl háboríták. Ezek az idumeusok, filiszteusok és szamaritánusok voltak. Az utóbbiakat nem is nevezi „nemzetnek“, mert csak az asszíriai birodalom különféle tartományaiból összegyülekezett csõcselék volt. Lásd Kir. IV. 17,24.
Sír 50,28
az idumeusok; ezek különösen az utóbbi idõkben Isten országának esküdt ellenségei voltak. Lásd Zsolt. 136,7.
Sír 50,28
a szamaritánusok, kiknek fõvárosuk Szikem volt. Valószinûleg azért neveztettek bolond népnek, mivel a zsidó törvényt a pogány bálványozással egybekapcsolták. Lásd Kir. IV. 17,24.25. Ján. 4,22.
Sír 51
Sír 51,1
Sirák erkölcsi könyvét imádsággal végzi, melyben hálaadással magasztalja Istent a halálveszélybõl történt megszabadúlásért, melybe rágalmazó ellenségei döntötték. Az anyaszentegyház e dicséneket különféle szentek, különösen szent szüzek és vértanúk ünnepén használja, hogy Istennek a részökre adott kegyelmekért hálát adjon, különösen, hogy megõrzötte tisztaságukat a világ veszélyeiben és kisérteteiben.
Sír 51,4
a te lényed.
Sír 51,9
az alvilághoz, a halálhoz, a sírhoz.
Sír 51,13
oltalom és jólét által.
Sír 51,13
A görög szerint: Fölemeltem a földrõl könyörgésemet, és esedeztem szabadúlásért a haláltól.
Sír 51,14
E szavakban czélzás van Zsolt. 109,1.-re, és a zsidó nemzet jövendõ Messiása és megigért szabaditója iránt való hitet tartalmazzák.
Sír 51,18
ifjúkori vétkekbe estem. Mások: Mielõtt útra keltem.
Sír 51,19
a templom tornáczában.
Sír 51,22
miután magamba fogadtam azt.
Sír 51,28
A görög szerint: és megnyertem kezdettõl szive hajlamát; tiszta szivûnek találtam õt, azért stb.
Sír 51,29
Minden igyekezettel fáradoztam.
Sír 51,38
a jutalmazás ideje elõtt.
BEVEZETÉS A PRÓFÉTÁKHOZ.
A „Próféta“ szó görög eredetû, s olyat jelent, ki a jövendõ dolgokat elõre megmondja. A héberek kezdetben a prófétákat Roim- azaz Látóknak nevezték, mivel jövendöléseiket látomások által nyerték; késõbb Nebiim- azaz ihletteknek, Istentõl tanítottaknak neveztettek (Kir. I. 9,9.). A választott nép között mindenkor voltak próféták (Móz. I. 2,24. Judás 14.15. v. Pét. II. 2,5. Móz. I. 20,7. 27,27. s követk. 49,1. s követk. 37,5. Móz. IV. 12,6.7.8. Sirák 46,1. Bir. 4,4. Kir. I. 3.), de tulajdonképen való mûködésök a királyság behozatalával kezdõdik, midõn az izraeliták Isten törvényének megtartásában lanyhábbak lettek (Kir. I. 2,12. s követk.), és az országot az Isten és nemzet között létezõ közvetlen viszony felbomlásának veszélye fenyegette (Kir. I. 8,7., 3-ik jegyz.). Ez idõben társulatok- vagy iskolákban találjuk õket együtt, melyekben a tulajdonképen való jövendölésre, minthogy ez Isten ajándéka, nem képeztettek ugyan, de mégis elõkészülhettek (Kir. I. 10,5. 11-ik jegyz.); ettõl kezdve gyakorta fölléptek, míg az ország pusztúlása, melyet megakadályozni akartak, elkövetkezett, mert a megromlott nép az õ intéseikre nem hallgatott. A mint hátrahagyott irásaikból látható, föladatuk volt, egyrészt a nép szövetségét az isteni Királylyal megerõsíteni, és a szorongatás idejében bizodalmokat az õ egyedûli segélyére irányzani; másrészt a gonoszságot, a színlett vallásosságot, s a mindinkább harapózó bálványozást megtorolni, s a törvénynek lélekben és igazságban való megtartására utasítani. Hogy tanításaiknak nagyobb nyomatékot szerezzenek, az engedetleneknek és megátalkodottaknak hirdették az isteni büntetõ itéletet, a jámboroknak s a szorongatásban epedõ jóknak az örvendetes igéretet, különösen és leggyakrabban pedig a jövendõ szabadítónak, s e földön az õ egyetemes, isteni országának eljövetelét; fenyegetéseiket és igéreteiket némelykor más népekre is kiterjesztvén.
A próféták könnyebb megérthetése végett, különösen a következõkre kell ügyelni:
1) Mivel a próféták az eseményeket, melyeket jövendölniök kellett, látomásaikban mint jelen s egyszersmind mint elmúlt tényeket szemlélték, ebbõl érthetõ, miért hirdették azokat hallgatóiknak és olvasóiknak a jelen vagy elmúlt idõben, példáúl Izai. 9,6. „Kisded született nekünk, és fiú adatott nekünk;“ vesd össze Izai. 42,1. 45,1–8.; azután, miért hagyják el közönségesen az idõ meghatározását, melyben valamely, megjövendölt eseménynek bekövetkeznie kell. Vesd össze: Zak. 14,7. Néha ugyan errõl is adnak fölvilágosítást, mint Jeremiás a babiloni fogság hetven évét, és Dániel a Messiás eljövetelének és halálának idejét hirdeti; de ez csak akkor történik, midõn az idõ meghatározása vala tulajdonképen tárgya a jövendölésnek. Vesd össze: Izai. 7,8.
2) A próféták az általok jövendölt eseményeket nem terjesztik elé mindenkor teljes összefüggésben, hanem azokból csak néhány vonásokat vesznek föl, mint azokat nekik a külsõ körülmények- és viszonyokhoz képest Isten kijelentette. Igy egyszer a Messiásnak csak alacsony, máskor csak dicsõséges állapotáról szólanak (Izai. 53. r. 11. r.), s ennélfogva az egyes jövendölések mind megannyi töredékek gyanánt tekintendõk, melyek akkor alakúlnak tökéletes képpé, midõn az egyes vonások egybegyüjtetnek.
3) A próféták látomásai néha távlati képekhez hasonlítanak. Ezeken az elõtérben levõ tárgyak legerõsebben vannak körvonalazva, kifejezve; de mennél messzebb tekintünk a távolba, annál inkább összefoly és homályos lesz minden. Épen a szent történeti látomásokban is a legközelebb teljesülendõ jövendölések legérthetõbbek, a messze jövõt érdeklõk pedig aránylag kevésbbé feltünõk és homályosabbak. Igy a Messiás állapota az õ alacsonyságában, mint közelebb esõ tény, sokkal világosabban van megjelölve (vesd össze: Izai. 53. r.), mint az õ második eljövetele dicsõségében. Továbbá, valamint a távlati képekben az elõ- és háttér közötti tárgy nincs mind kijelölve, s az elõtér a háttérrel sokszor mintegy összeolvadottnak látszik: úgy a prófétai látomásokban is a messze jövõben történendõk egész közelségben látszanak a csakhamar végbemenõ eseményekkel, a nélkül, hogy a közbeesõ korszak fölismerhetõ lenne, hanem minden egymáshoz és egymásba szorítva, úgy állíttatik elé, mint egy kép a távlati táblán. Igy van összeállítva Jerem. 50. r. mely Babilonnak a persák általi meghódításáról szól, Jerem. 51. részével, mely e birodalomnak végpusztúlását tárgyazza, habár a kettõt ezer évnél több választja el egymástól. Vesd össze: Zakar. 9,9.10. Joel. 3.
4) Ily távlati jövendölésekben mindig oly események állítatnak össze, melyek egymáshoz hasonlítanak, vagy egymáshoz oly viszonyban vannak, mint az elõkép a valósúláshoz, p. o. az asszíriusoktól való megszabadúlás a Messiás által leendõ megszabadúlással (Izai. 10. 11. r.), a babiloni fogságból való kiszabadúlás a Messiás által végbeviendõ váltsággal (Mikeás, Oze. Izai. Ámosz, Jerem. Ezekiel sok helyen), Dávid és Salamont, Sándor és a Makkabeusok korszaka a Messiás idõszakával. Vesd össze: Oze. 2,20. Zak. 9. és 11. r.
5) A próféták, közleményeiket a jövendõrõl látomásban, és ugyanazért sokszor képekben nyerték. E képek kellõ megfejtése végett az általok ábrázolt tárgyat meg kell különböztetni az ábrázolástól. Ez akkor lesz meg, ha az esemény valósulását a történelemben összehasonlítjuk a jövendöléssel. Ebbõl kitûnik, hogy a képben, mi a valóság, és mit kell csupán eléadási ékességûl tekinteni; igy p. o. a szõllõhegyrõl vett hasonlítást (Izai. 5.) a zsidók elvettetésének története, a Messiásnak gyakran képletes leirását (Izai. 11. és 42. r.) az õ története fejti meg. Mindazáltal ez elkülönzésében az ékességnek a tárgytól, figyelmesen kell vigyázni, mert csak akkor lehet valamit puszta eléadási ékességnek tartani, midõn az ábrázolatnak tökélesetes megfejtése nem található valamely késõbbi történetben, melynek a korábbi esemény csak tökéletlen elõképe volt; p. o. a babiloni fogságból történt kiszabadulás képletes leirásának tökéletesebb megfejtése Krisztus elsõ és második eljövetelében található; a képeket azért nem lehet csupán amaz elsõ eseményre szorítkozva fejtegetni, tán épen nagyításokúl tartani, hanem egyszersmind magyarázni kell ama további eseményekre is, melyek által tökéletesen megfejthetõk lesznek (vesd össze: Izai. 40–66. r.). Azon esetben, midõn a jövendölés az Úr második eljövetelére vonatkozik, a képek megfejtését a történelemtõl kell várnunk.
6) A próféták által használt képek gyakran úgynevezett elõképek, vagyis az ó szövetség azon személyeinek és tárgyainak nevei, melyek által magasb értelemben a Messiás, és az õ eljövendõ országának személyei és tárgyai jelöltetnek. Igy a Messiást gyakran nevezik Dávid királynak, az õ országát Dávid országának, az õ váltságát a vörös tengerbõl s a pusztából történt megszabadúlásnak (Izai. 11,15.16. Zak. 10,11. Oze. 2,15. Jer. 23,6. Mik. 4,1. s követk.), s a Krisztus hivei ellen agyarkodó ellenségeket az izraeliták ellen támadt pogány népek, p. o. Moáb (Izai. 25.), Edom (Izai. 63. Ámosz 9,12.), Magóg (Ezekiel 38.) nevei alatt említik.
A prófétai közlemények ezen fölhozott sajátságaiból látható, hogy a jövendölésekben bizonyos homálynak kell lenni. Ez azonban mitsem von le azokból, sõt épen e homály egyik bizonyítványa azok isteni eredetének, mivel ez által lesznek Isten egyéb mûveihez és végzeteihez hasonlókká. A természet és történelem egyéb mûveiben és eseményeiben is elrejtezik az Isten, de azért rejtezik el, hogy õt keressék, és hogy csak a keresõk találják föl. Épen igy vannak a jövendölések is üdvös homályba borítva, hogy abban csak a keresõk találják õt, és hitben találják föl.
A próféták nem mindnyájan ösztönöztettek az Istentõl arra, hogy a nyert kijelentéseket és látomásaikat leírják; csak néhányan hagytak hátra irásban az utóvilágnak abból, mit élõszóval tanítottak. Azok, kiknek irásait még birjuk, a négy nagyobb és tizenkét kisebb próféták Barukkal, Jeremiás írójával együtt. Nagyobb és kisebb prófétáknak irásban hátrahagyott jövendöléseik nagyobb vagy kisebb terjedelmérõl neveztetnek. A nagyobb próféták között elsõ Izaiás.
IZAIÁS JÖVENDÖLÉSE.
Izaiás, Ámosz nevû, különben ismeretlen ember fia, Oziás király halála évében (6,1.) Kr. el. 759. évb. nyerte hivatását a prófétai tisztre, és jövendölt az Oziás után következõ Joatán (759–743.), Ákáz (743–728), Ezekiás (728–699.) királyok alatt, sõt néhány évig még Manasszes király alatt is (vesd össze: 56–58. r. Kir. IV. 19,2.5.), kinek kegyetlensége által, az igen elterjedt s nagyon valószinû hagyomány szerint, sok más jámborral (lásd Kir. IV. 21,16.) vértanú-halált szenvedett, úgy hogy Izaiás hatvan évnél tovább jövendölt, s életkorának a nyolczvan esztendõt kellett haladnia. Élete körülményeirõl kevés tudatik, valamint Joatán idejében tett jövendöléseirõl is; ezen király alatt, ifjúkora miatt, úgy látszik, nagy elvonúltságban élt. Az istentelen Ákáz alatt lépett föl, mint isteni követ, teljes erejében, habár tanácsa és intése kigúnyoltatott, és csak a jámbor Ezekiás alatt talált követésre. Az istentelen Manasszes alatt, hihetõleg élemedett kora miatt, ismét elvonúlva élt, de azért feddõ szózata nem hallgatott el egészen (vesd össze: 56. 58. r.), a mint azért az igazságot vérével is kellett pecsételnie. – Jövendöléseinek tartalma átalában az, mi a prófétai irásoké; különösen pedig ezen alapgondolat vonúl azokon keresztûl: hogy Istent illet egyedûl minden dicsõség, embert csak szégyen és pironkodás; teljes bizodalmat nem a teremtményekben, hanem a Teremtõben kell helyezni; minden testi és lelki segély csak tõle jõ, s minden hajlam és törekvés vétkes, mely nem õrája, hanem a mulandóságra, mint ilyenre van irányozva. Vigasztaló igéretei között mindenek elõtt kitünõ az, mely a Messiásról és az õ országáról szól. Õ megjövendölte a Megváltó eljövetelét, az õ emberi és isteni származását, szüztõl születését, kinszenvedését, halálát, megdicsõülését, s országának elterjedését az egész földön, és pedig sokkal világosabban és terjedelmesebben, mint bármelyik próféta; a miért sz. Jeromos szerint, majdnem inkább evangelistának, mint prófétának neveztethetnék. Izaiás hihetõleg egyenkint adá jövendöléseit, és csak halála után szedettek ama rendbe, melyben most vannak. A mint egymás után következnek, az egész két szakaszra oszlik, melyek elseje az 1–39. r. foglalja magában. Ebben az 1–12. r. jövendöléseket tartalmaz Júda és Jerusalem ellen, Oziás, Joatán, Ákáz és Ezekiás idejében; a 13–23. r. folytatja a jövendöléseknek csak a 22. rész által megszakasztott sorozatát a külföldi nemzetek felõl; a 24–35. r. jövendölései legnagyobb részben Júdát illetik, s valószinûleg mind Ezekiás életkorára esnek; erre a 36–39. r. egy történelmi függelék következik a próféta tevékenységérõl Ezekiás alatt. A második szakasz 40–66. r. hihetõleg Manasszes alatt iratott, s egy összefüggõ egészet képez. – Hogy mindezen jövendölés Izaiás prófétától iratott, harmadfélezer év óta a zsidó és keresztény egyház egyaránt hitte. Csak az ujabb idõben akarták némelyek a jövendölések második szakaszát tõle azon ürügy alatt elvitatni, mintha az nyelvezetében és eléadásában magán késõbbi kor bélyegét viselné, de tulajdonképen csak azért, hogy ne kényszerûljenek elismerni: hogy vannak igazi jövendölések, melyek valósággal teljesedésbe mentek. A könyv magasztos, nemesen egyszerû nyelven s leghatályosabb ékesszólással van irva, tele bûnbánatra ösztönzõ intésekkel a bünösökre nézve, tele vigasztalással a szenvedõk- és elhagyatottakra nézve, gazdag tárház a vallástanítónak, ki az irás szellemi nyelvén vigasztalni, feddeni és jobbítani akar.
Iz 1
Iz 2,1
A héber szerint: Ámoz.
Iz 1,1
azaz: látomásai, jövendölései (lásd az elõszót). E fölirat nem csak a jelen fejezetre szól, hanem Izaiás jövendöléseinek legnagyobb részére, melyek az e versben nevezett királyok alatt Júda országát illetõleg adattak.
Iz 1,1
lélekben látott és kimondott.
Iz 1,1
Lásd az elõszót. Ezen királyok története leiratik Kir. IV. 15. 16. 18. 19. 20. r.
Iz 1,2
A következõ feddõ és vigasztaló beszéd hihetõleg az istentelen Ákáz király országlásakor tartatott, ki alatt a bálványozás oly nagyon elterjedt, minden rendûek erkölcsisége annyira megromlott, s a zsidó nemzet helyzete átalán olyan volt, minõnek itt rajzolva látjuk. Oziás, Joatán és Ezekiás alatt a bálványimádás nem volt emelkedésben.
Iz 1,2
a bálványozás és elvetemültség által. A héber szerint: elpártoltak tõlem.
Iz 1,3
nem érti, ki az õ jótévõje; az én népem háladatlan. Lásd Móz. V. 32,6.
Iz 1,4
azaz, Istent.
Iz 1,5
Minõ büntetést mérjek még rátok, ha folytonosan vétkeztek?
Iz 1,5
már úgy is az egész fõ stb. Az ország és egyház itt oly emberhez hasonlíttatik, ki egész testén tele van sebekkel és sérvekkel, annak jelentéseûl, hogy az elõkelõtõl le a legutolsóig, mind istentelen és gonosz (Jerom).
Iz 1,5
Mások szerint: bágyadt.
Iz 1,7
E szavakkal a próféta leírja Zsidóország szomorú állapotját Ákáz alatt, midõn az izraelíták, szírusok, filiszteusok és edomíták megszállották Júda-tartományt, és Jerusalemet ostromolták, melyet azonban (8. v.) be nem vehettek. Lásd Kir. IV. 16,5. Krón. II. 28,5–8. s. követk.
Iz 1,8
Jerusalem. A fõvárosok és városok, keleti nyelvszokás szerint, az ország leányainak neveztetnek.
Iz 1,8
A héber szerint: még maga van hátra.
Iz 1,8
Mások szerint: mint egy megmentett város. Értelme: Jerusalem, melyet az ellenség be nem vehetett, úgy áll a köröskörûl elpusztított országban, mint egy õrkunyhó a szõllõben, romlatlanúl ugyan, de elhagyatva. Lásd a történetet Kir. IV. 16,5. s. követk.
Iz 1,9
maradékot a népesedés szaporitására.
Iz 1,9
azaz: egészen elpusztítva.
Iz 1,10
ti elõkelõk! kik gonoszságra nézve az elsüllyedt Sodoma fejedelemihez vagyok hasonlók, s azért hasonló büntetésre méltók.
Iz 1,11
az olyan áldozatokat, melyeket vétkes, tisztátalan szivvel mutattok be; hanem a töredelmes, Istenhez tért szivet (Zsolt. 50,19.); ezt kellene az áldozatoknak külsõleg jelképezni.
Iz 1,12
tornáczaimat a sok áldozat-állattal együtt tapodjátok, és érzelmeitek által megszentségtelenítsétek? Vesd össze: Jel. 11,2. Makk. I. 3,45.51.
Iz 1,13
hiú, hazug, képmutató áldozatokat.
Iz 1,13
Lásd Móz. IV. 28,11. 29,1.
Iz 1,13
nem igazak, mint a minõknek lenniek kellene.
Iz 1,15
mert gyakori öldöklést, rablást, erõszakoskodást tesztek.
Iz 1,16
gonosz valótokat.
Iz 1,18
ha nem hallgatlak meg titeket. A héber szerint: Azután jõjetek szálljunk pörbe (mint a törvényszék elõtt, vitassuk meg eljárásunkat, hogy kitûnjék, kinek van igaza). Ebbõl fog kiviláglani, hogy ti a kemény büntetést megérdemlettétek; mindazáltal, ha bûneitek még oly nagyok lesznek is, a megigazúlás állapotába helyezlek vissza mégis titeket, ha kötelességeitekhez visszatértek.
Iz 1,18
a bûnbánat után.
Iz 1,19
legjobb terményét.
Iz 1,21
házasságtörõvé, ki Istent, az õ igaz hitestársát, hamis istenekkel, bálványokkal cserélte föl. Lásd Ezekiel 23.
Iz 1,21
A jámbor Dávid, Salamon, Oziás királyok alatt.
Iz 1,22
Az adás-vevésben nincs többé becsületesség, a vevõ csal hamis pénz által, az eladó rosz, hamisított árú által.
Iz 1,23
az Istentõl, religiótól, igazságtól elpártoltak.
Iz 1,23
kik elnyomást gyakorolnak, egyenetlenséget szítanak.
Iz 1,23
a megvesztegetést.
Iz 1,24
Az Isten itt emberi módon szól; mert az emberi természet vigasztalást talál abban, ha magát megboszúlhatja.
Iz 1,25
Én csapások által ezüstödet, a ti jó polgáritokat, az aljas ércztõl és salaktól, a roszaktól elválasztom. Az Isten büntetése és boszúállása arra megy ki, hogy a jókat a roszaktól elkülönözze.
Iz 1,26
az igazság városának, jámbor városnak.
Iz 1,27
Az igazságért és jogért égõ buzgalom azután Júdát megszabadítja minden gonosztól. A héber szerint: és megtértjei igazság által.
Iz 1,29
A héber szerint: a terpentinfa-liget miatt, melyben kéjelegtetek. A ligetekben fák alatt és erdõs kertekben tartották a bálványistenek buja ünnepeit.
Iz 1,30
Szégyenleni fogjátok a bálványokat, ha lassankint elhaltok, és látjátok, hogy azok nem segíthetnek rajtatok.
Iz 1,31
fejedelmeitek, kiket erõseknek hittetek.
Iz 1,31
azaz: megsemmisíttetik.
Iz 1,31
cselekvéstek lesz a szikra, mely ama pozdorját elhamvasztja, azaz, cselekedeteitek által romlást hoztok a hatalmasokra is, kikben bizakodtok. A héber szerint: Erõsségtek lesz, mint a csöpû, és annak cselekedete, mint a szikra; azaz, a hatalmasok tetteik által önmagok okai végvesztõknek.
Iz 1,31
Mind a ketten, t. i. bizodalmatok tárgyai és tetteitek, megsemmisûlnek.
Iz 2
Iz 2,1
látomás, prófétai kép.
Iz 2,1
mondván. A 2. 3. 4. rész egy összefüggõ jövendölést képez. Ebben a próféta legelõször vigasztalja a szorongatott jámborokat, egy, az õ idejében már ismeretes jövendöléssel (3-ik jegyz.) az egyetemes béke-religióról (2,2–4.), és inti õket, hogy ha e kegyelemben részesûlni óhajtanak, járjanak az Isten útain (5. v.), melytõl, fájdalom! az izraeliták közöl sokan eltértek, miután a kevélység, bujálkodás, gonoszság lett uralkodóvá, mi miatt az isteni büntetõ itélet elkövetkezik (2,5–4,1.), mely azonban nem fog örökké tartani, hanem ama boldog békeidõnek ad majd helyet, melyben a nemzet istentelen része elkülönöztetik, s fölvirágzik az új nemzedék, mely Isten közvetlen oltalma alatt áll (4,2–6.). E jövendölés kihirdetése valószinûleg Joatán idejére esik, mert azalatt az ország virágzó- bõvelkedõ- és harcziasnak iratik le, mint ezen király alatt volt, de nem Ákáz és Ezekiás alatt.
Iz 2,2
az itt következõ jövendölés (2–4. v.) Mikeásnál, a mi prófétánk kortársánál is (4,1–3.) megvagyon. Úgy látszik, a nép között már régibb idõkbõl ismeretes volt, s azt Izaiás maga czéljára (lásd 2-ik jegyz.) fölhasználta.
Iz 2,2
az utolsó idõ, a régi zsidókra nézve, a messiási idõ, és igen alkalmasan, mivel ez idõ Isten földi országának utolsó fejlõdési korszaka. A héber szerint átalán: A napok jövendõjében.
Iz 2,2
A templom hegye (Sion vagy Mória, mely Sion hegyének egy része volt), képleg, itt az igaz religió helyett vétetik, mely utólsó fejlõdésében Jézus Krisztus religiója; a többi hegyek a pogány vallások helyett vétetnek. Értelme ez: Az utolsó idõben az igaz religió, mint Jézus Krisztus religiója minden nép között el lesz terjedve a földön. Hogy a próféta a Messiás religiójára gondolt, kitûnik nem csak abból, hogy a próféták a Messiás eljövetét átalában az utolsó idõhöz kötik, hanem leginkább abból, hogy Mikeásnál 4. és 5. r. hol e jövendölés bõvebben adatik elé, a Messiás világosan megneveztetik (5,2.).
Iz 2,3
tehát nem csak az egy Izrael népe.
Iz 2,3
Az Úr útja az Istennek tetszõ élet. Az Úr útján való járás, az életnek Isten kijelentett akarata szerinti intézése, ellentétben áll az embernek saját útján való járásával, az életnek saját önkénye szerinti intézésével.
Iz 2,3
A próféta okát adja, miért sietnek a népek oly készséggel Jerusalembe? mivel t. i. az igaz religió Sionból fog kiterjedni az egész földre.
Iz 2,4
Ez egyetemes religió által Isten a népeket saját romlásukról meggyõzi és útbaigazítja.
Iz 2,4
A héber szerint: szõllõmetszõ-késeket.
Iz 2,4
azután nem lesz többé háború, hanem átalános béke a földön. A próféta összefoglalja a messiási idõ elsõ és utolsó szakát, a mennyiben az isteni béke amabban már a földre jött (Ján. 14,27.), az utóbbiban pedig a béke átalános lesz, s minden külsõ viszonyba is behat (Lásd a bevezetését a prófétákhoz 5.).
Iz 2,5
Rajta tehát, izraeliták! mivel ily dicsõ, békés idõ, az egyetemes világreligió fog jõni, készûljünk ahhoz hûséggel és buzgó ragaszkodással az Úr törvénye iránt; mert a mostani állapotban nem vagytok arra érdemesek. Következik a nép bálványozásának, bujaságának és elvetemûltségének megrovása.
Iz 2,6
Isten.
Iz 2,6
azaz: mert a mint most vagytok, Isten elvetett titeket. A próféta Istenhez szól a nép helyett.
Iz 2,6
gonoszsággal és bálványozással, mint a kananeusok idejében. Mások a hébert igy: mert tele vannak napkelettel (azaz: kelet babonaságával, bálványozásával).
Iz 2,6
idegen népekkel kötnek szövetséget, s ezek balhitét és vétkes szokásait utánozzák.
Iz 2,8
a nép.
Iz 2,8
Az arany és ezüst szemrehányásúl vétetnek itt a fukarság és bujaság ellen (Móz. V. 17,16.17.); a lovak és szekerek, megrovásaúl a harczvágynak és bizalmatlanságnak égi királyuk, az Isten segélyéhez. Lásd Izai. 22,8. 30,16.
Iz 2,9
ezen bálványok elõtt.
Iz 2,9
Nem hagyod büntetés nélkül. A próféta látja bekövetkezni Isten büntetõ itéletét e vétkek miatt; mihelyt Isten itéletet tart, minden földi hatalom azonnal összeomlik, s ez által az õ dicsõsége kitûntettetik (10–22. v.).
Iz 2,10
titeket, istentelenek! a legnagyobb félelem fog meglepni, midõn az Isten itéletre jõ. Lásd 19. v.
Iz 2,12
az Úr itéletnapja. Lásd Izai. 13,6.
Iz 2,13
A czedrusok, cserfák, valamint a többi fölhozott tárgyak, a kevélyek és nagyok képei. Ezek mennél inkább fölemelkednek, annál inkább meg fognak aláztatni. Bázán egy része Jordán keleti tartományának (Móz. V. 3,11. s. követk.) nevezetes tölgyfáiról (tulajdonképen terpentinfáiról).
Iz 2,16
tarzisi hajó, tarzisi vitorlás, spanyol vitorlás ellen; ezek különösen nagy és tartós hajók voltak.
Iz 2,20
az egyiptomiak isteneit, kik mindennemû állatokat, ezek közt a vakandokat és denevéreket is istenitisztelettel illették. A héber szerint: Az napon elveti… a vakandoknak és denevéreknek, azaz, a legrejtettebb zugokba és lyukakba.
Iz 2,21
képe a legnagyobb megrettenésnek Isten közelgõ itélete elõtt, mint fönebb 10. v.
Iz 2,22
az emberekhez való bizalommal; hatalmasoknak látszanak ugyan, de ha Isten itélete hirtelen elétör, hatalmuk azonnal semmivé lesz.
Iz 2,22
ki orrán s száján vesz lélekzetet, mint más emberek, s csak oly halandó, mint ezek.
Iz 2,22
a nélkül, hogy érdemlené. A héber szerint …és azért mire becsülendõ! Sz. Jeromos és más sz. atyák szerint, a zsidók itt intetnek, hogy az (Isten-) embert ne ingereljék haragra (lásd Zsolt. 2,12. 17,9.16. Izai. 30,33.), a ki bár halandó ember, mint mások, de mégis mint Isten tiszteltetik.
Iz 3
Iz 3,1
A következõ szoros összefüggésben van a 2,22.-vel. Ne támaszkodjatok tehetetlen emberekre, a ti fejedelmeitekre; mert ha a boszú eljõ bûneitekre, az Isten minden emberi segélyt elvesz tõletek. E jövendölés részben már Ákáz alatt teljesedésnek indúlt (Krón. II. 28.), egészen pedig akkor teljesedett, midõn Nabukodonozor Júda országát meghódította, Jerusalemet földulta, s a legelõkelõbb lakosokat fogságra vitte; akkor egyszersmind oly éhség is támadt, hogy az anyák tulajdon gyermekeiket megették, s a szomjúságtól emberek és állatok elepedtek. Lásd Jerem.siralm. 2,11.12. 4,5.10.
Iz 3,1
minden támaszt.
Iz 3,1
minden készletet, melyre az ember támaszkodik.
Iz 3,2
az okos férfiút, ki természetes elme-élénél fogva a jövendõt láthatja.
Iz 3,3
átalában a tiszteket.
Iz 3,3
Lásd e jövendölés teljesûltét Kir. IV. 24,14.
Iz 3,4
A héber szerint: gyermekek. Ezekiás király halála után csupa fiatal, tapasztalatlan fejedelmek ültek Júda trónján.
Iz 3,5
A társadalmi rend fölforgattatik.
Iz 3,6
Akkor a legközelebbi jól öltözött férfiúhoz mennek, mondván: Neked még van valamid, fogd föl a romlásnak indúlt ország ügyét, és légy király!
Iz 3,7
az ország sérveit nem gyógyíthatom.
Iz 3,7
A próféta itt okát adja, miért kellett az országnak hanyatlani (8. verstõl e rész végeig).
Iz 3,8
Mások szerint: tetteik.
Iz 3,8
az õ hatalmát szentségének megsértése által ingerlik.
Iz 3,9
Mások szerint: szemtelen arczuk ellenök tesz bizonyságot.
Iz 3,10
cselekedetei.
Iz 3,12
A héber szerint: Népem elnyomói, gyermekek.
Iz 3,12
Kik azt mondják, hogy te az õ rendeléseik, intézményeik által szerencsés vagy, megcsalnak téged. Mások szerint: Vezetõid megcsalnak téged.
Iz 3,12
kiszorítják az igaz religiót és erkölcsöket, vagy eltûrik, hogy azokat kiszorítsák.
Iz 3,14
fejedelmek és vének.
Iz 3,14
Izrael népét.
Iz 3,16
Mások szerint: csábító, buja tekintettel. Vagy: szemtelen pillantásokkal.
Iz 3,16
A héber szerint: és lábgyürûkkel csörögnek. Az elõkelõ keleti nõk még most is hordanak bokáikon gyürûket, melyek aranylánczokkal vannak egyik lábtól a másikhoz kötve, hogy apró és egyenlõ léptekkel járjanak, mi a puhálkodáshoz és piperéhez tartozik.
Iz 3,17
A héber szerint: szemérmöket.
Iz 3,17
A nagy szomorúságban levõ sokszor levágta haját, s a gyõzõk foglyaikat néha mezitelen vezették a diadalmeneten. Értelme ez: Az Úr legnagyobb szomorúságba ejt titeket, és gyalázatos rabságra hurczol. E jövendölés már Ákáz alatt teljesedett. Lásd Krón. II. 28,15.
Iz 3,18
A héber szerint: a lábgyürûket (lásd 12-ik jegyz.) és hállókat, azaz, hállóformára készûlt fejkötõket.
Iz 3,18
nyak-ékszereket, nyakfüggõket. Vesd össze: Bir. 8,21.26.
Iz 3,19
azaz: szalagon függõ nyak-ékszereket.
Iz 3,19
A héber szerint: fülfüggõket.
Iz 3,19
A héber szerint: a fátyolokat; ezek egy különös nemét, mely a mellre és hátra leért.
Iz 3,20
A héber szerint: fejszalagokat.
Iz 3,20
az egyik lábkötõtõl a másikig érõ lánczocskákat. Lásd 22-ik jegyz.
Iz 3,20
Mások szerint: öveket.
Iz 3,20
A héber szerint: varázslapokat. Mások szerint: bûv-ereklyéket. Mások szerint: kigyócskákat. Ezek gyémánt, vagy pergamon darabok voltak mindenféle irat-vonásokkal és babonás jegyekkel, balhit szerint, minden rosz eltávoztatására s minden jó eléidézésére.
Iz 3,21
A héber szerint: orrfüggõket. Vesd össze: Móz. I. 24,22.
Iz 3,22
Némelyek szerint: finom vászon-fátyolokat. Mások szerint: a ruhákat, azaz, finom kelmébõl készült öltözékeket, melyek az egész testet befödték.
Iz 3,22
A héber szerint: az erszényeket. Mások szerint: a táskákat.
Iz 3,23
melyet a keleti nõ kezében hordozott. Mások szerint: az átlátszó ruhákat.
Iz 3,23
Mások szerint: felsõ ruhákat.
Iz 3,24
Mások szerint: a fehér ruha helyett.
Iz 3,26
Jerusalemnek.
Iz 3,26
megfosztva mindenétõl.
Iz 3,26
Habár e szavak a közel történendett babiloni fogságra vonatkoznak, a késõbbi idõkben is részletenkint teljesedtek. Igy Jerusalemnek Titus és Vespasian által véghezvitt elpusztítatása után, a romai pénzeken Zsidóország mint földön ülõ nõszemély ábrázoltatott.
Iz 4
Iz 4,1
És a megölt férfiak száma oly nagy leszen, hogy az asszonyok legaljasabb föltételek alatt készek egybekelni.
Iz 4,1
nehogy gyermektelenûl meghaljunk. E vers még az elõbbi részhez tartozik.
Iz 4,2
A büntetõ itélet után. Miután a próféta népe javíthatlan részének az isteni büntetõ itéletet hirdette, jövendölését a Messiás eljövendõ boldog idõszakának hirdetésével végzi, valamint azzal kezdte (lásd 2,2.).
Iz 4,2
az Isten Fia, a Messiás. Vesd össze: Izai. 11,1.10. 53,2. Jer. 23,5. 33,15. Zak. 3,8. 6,12. Jel. 5,5.
Iz 4,2
a szûz fia, a Messiás. Lásd Izai. 7,14.
Iz 4,2
azon résznek, mely az isteni büntetõ itélettõl megszabadúlván, a Messiás áldásában részt venni hivatva van.
Iz 4,3
A Messiás ez idejében az isteni büntetõ itélettõl megszabadúltak nem lesznek többé jámborokból és istentelenekbõl álló vegyes nép, hanem mindnyájan szentek. Vesd össze: Izai. 11,4. Oka máshol adatik elé, mivel t. i. az Isten Fia a bûnbeesett emberiség bûneit elveszi, azt megigazúlttá teszi (53. r.), s annak új szívet ad (Ezek. 11,19.).
Iz 4,3
az új Jerusalem polgárainak jegyzékébe. Vesd össze: Ezekiel 13,9. Móz. II. 32,32.
Iz 4,3
az élõk könyvébe, hogy részt vehessen a Messiás országának minden javában. Lásd Dán. 12,1. Jel. 3,5. 13,8. Luk. 10,20.
Iz 4,4
az izraeliták bûneit.
Iz 4,4
t. i. rablást, elnyomást és minden nagy gonoszságot.
Iz 4,4
A Szentlélek, ki minden teremtményre hatással bir, minden élet kútfeje, és kapocs a Teremtõ és teremtmény között (Móz. I. 1,2. Zsolt. 103,30. Jób 33,4.), itélõ és égõ léleknek neveztetik, mivel a híveket elkülönzi a hitetlenektõl, és kegyelme által a lelket megtisztítja, mint az ércz a tûzben megtisztíttatik. Értelme ez: Midõn az Úr az õ lelke által az istenteleneket elkülönzi Izrael fiaitól, s még a jámborokat is megtisztítja: akkor teremt stb.
Iz 4,5
A próféta a tûz- és felhõ-oszlopra czéloz, mely az izraelitákra nézve Isten jelenlétének és oltalmának jelképe volt. Lásd Móz. II. 16,10. 14,19–24. Móz. IV. 10,34. Valamint Isten az izraelitákra nézve a tûz- és felhõ-oszlop által éjjelnappal jelen volt, õket vezérlette és oltalmazta: úgy fog õ a messiási idõben is hiveire nézve, és különösen ott, hol segélyûl hivatik (Máté 18,20.), jelen lenni, õket az élet pusztaságán át biztosan vezérelvén a mennyei hazába (sz. Jerom. Bazil. stb.).
Iz 4,6
Oltalom lesz azon idõben mindenféle veszély ellen. E jövendölésben is a Messiás országának korszakai egy képpé vannak összefoglalva. Mert habár a próféta közelebbrõl a Messiás eljövetének elsõ idejét tartja is szem elõtt, melyben a hívek szenteknek neveztetnek (Rom. 1,7. 15,25.): még is az elébb mondott átalános szentség, magasabb értelemben, az anyaszentegyház legvégsõ idõszakára esik, midõn ez egészen megtisztítva s a világtól elkülönözve, mennyországgal egygyéolvad.
Iz 5
Iz 5,1
T. i. az én szerelmesemrõl stb. A próféta a következõt egy szõllõ terméketlenségérõl úgy adja elé, mintha ez barátján történt volna, s ez éneket irt volna felõle, melyet amaz ismétel. A szerelmes magasb értelemben az Isten vagy Krisztus, a terméketlen szõllõ a zsidó nép (7. v.). Majd ugyanezen példabeszédet ismétli Krisztus Máté 21,33.
Iz 5,1
t. i. az én szerelmesem.
Iz 5,1
E szép éneket a próféta valószinûleg szintén Joatán alatt irta, mert abban a bálványozás nem rovatik meg.
Iz 5,1
Szó szerint: egy tetõn, mely a kövérség fia volt.
Iz 5,2
A héber szerint: körûlárkolta.
Iz 5,2
részint mulatságra, részint õrhelyûl.
Iz 5,2
A sajtó két kádból állott, a taposó- és szûrõkádból. Ez utóbbi a földbe vagy sziklába volt beásva, fölötte volt a taposó kád, melyben a szõlõgerezdek lábbal összetiportattak, melyek nedve azután a szûrõ kádba folyt le.
Iz 5,2
mérges bogyót, sisakvirágot, mérges növényeket, melyek néha három röfnyinél is magasabbra nõnek, s árnyaik által a szõllõtõtõl a táplálékot és szükséges napmeleget elvonják.
Iz 5,3
a szõllõtulajdonos, a szerelmes, az Isten maga szólítja föl a zsidókat, hogy magok fölött itéletet mondjanak. Minden lehetõ gondot és ápolást fordítottam szõllõmre, ez pedig csak rosz gyümölcsöt termett. Itéljétek meg tehát, mit érdemel az?
Iz 5,7
Júda férfiai az õ kedvvel ültetett szõllõje.
Iz 5,7
az elnyomatás miatt. Mások szerint: de ime a roszaság.
Iz 5,8
míg a szegénynek nincs többé fekvõ vagyona.
Iz 5,8
A héber szerint …s ti egyedûl laktok a földön.
Iz 5,9
Mások a hébert így: A seregek Ura jelentette ki nekem.
Iz 5,10
A héber szerint: és egy gomer mag egy éfát ad.
Iz 5,11
A héber szerint: részegitõ italokra.
Iz 5,12
Mások szerint: hárfa, vagy czitera.
Iz 5,12
Az érzéki kéjek folytonos mámorában éltek, és nem gondoltok a veszedelemre, melyet Isten már elõre készitett, és prófétái által hirdetett (sz. Jerom.).
Iz 5,13
Jerusalemet tizennyolcz hónapig ostromlották a kaldeusok, mi alatt az éhség legmagasabb fokra hágott a városban. Lásd Kir. IV. 25,1–3.
Iz 5,14
átalán az alvilág.
Iz 5,14
A héber szerint: népe, és kik abban gyönyörûséggel éltek.
Iz 5,16
Ez itéletben, mint nagy és szent (a gonoszt gyûlölõ) Isten fog megjelenni, s mint ilyen magasztaltatni.
Iz 5,17
akkor a mezõ oly puszta lesz, hogy a bárányok az õ barangoló szokásuk szerint mindenütt legelhetnek.
Iz 5,17
A héber szerint …és az idegenek a gazdagok elhagyott mezõit élik föl.
Iz 5,18
Jaj nektek, kik minden erõfeszítéssel mindenféle bûnt és igaztalanságot követtek el hiú dolgok és remények miatt! A hiúság, e világ csalfa játéka, szinte egyik kötél, melylyel a bûnös magát a bûn szekerébe fogja. A héber szerint: Jaj azoknak, kik a büntetést elévonszolják a gonoszság kötelein!
Iz 5,19
büntetése.
Iz 5,20
kik a jó és rosz közötti bensõ különbségre nem gondoltok, és csak azt nevezitek jónak vagy rosznak, mi kedvetekre jár, vagy azzal ellenkezik.
Iz 5,21
A héber szerint: és okosak tetszésök (tetszéstek) szerint, – Jaj azoknak, kik religiót, morált, törvényt magok alkotnak magoknak!
Iz 5,22
A keletiek még most is kábító szerekkel szokták a bort vegyíteni. A héber szerint: és erõs férfiak a tobzódásban.
Iz 5,25
Azért Isten az õ elvetemûlt népét mirigyhalállal és egyéb csapásokkal fogja büntetni, annyira, hogy a holttestek az utczákon szerte fognak heverni, és a természet megretten az õ haragra gerjedett fölségétõl. A próféta itt a 26. verstõl e rész végeig megjövendöli az elkövetkezendõ büntetõ itéleteket, különösen a távoli harczos népek betörését, kiknek a zsidók martalékúl fognak esni.
Iz 5,25
Ezekkel (t. i. az országos csapásokkal és mirigyhalállal) még nem telt be a büntetés mértéke, hanem még nagyobbak következnek.
Iz 5,26
Harczi fölhivásoknál jeleket, zászlókat tûztek ki a magas hegyeken, hogy a hadsereget összegyûjtsék. Izai. 11,12. Értelme ez: a legtávolabb népeket híja elé, hogy Izraelt megfenyítse.
Iz 5,26
az ellenséget, az asszíriusokat és kaldeusokat.
Iz 5,26
mint a méhész süvöltéssel csalja ki kasaikból a méheket a mezõre, s innen ismét vissza a kasba.
Iz 5,27
A héber szerint: ingadozó.
Iz 5,27
azaz: mindig tevékenyek, akár úton, akár harczban a nélkül, hogy szünidõt tartanának. Lásd Kir. III. 18,46.
Iz 5,27
Minden, a legnagyobbtól kezdve a legkisebbig, egész a sarukötelékig tartós õ rajtok.
Iz 5,28
az ellenségnek vagy (az asszíriusok- és kaldeusoknak).
Iz 5,28
a régiek nem vasalták meg lovaikat, körmeik keménysége elõnyûl azért dicsértetik.
Iz 5,28
csataszekerei.
Iz 5,29
harczikiáltása.
Iz 5,30
tombol.
Iz 5,30
Júdában és Júda fölött.
Iz 5,30
a szerencse enged a balesetnek. A világosság és sötétség, képei a szerencsének és balesetnek. A héber szerint: És a világosság elsötétedik az égen (a szerencse-csillaga eltûnik).
Iz 6
Iz 6,1
Kr. el. 759. évb. Lásd a bevezetést. A következõ látomás, mely által a próféta kivatását nyerte, Oziás király uralkodásának utolsó hónapjai körûl adatott neki. Ennek az õ jövendölései kezdetén kellene lenni; a késõbbi gyüjtõ miért szúrta azt ide, nem igen lehet kielégítõleg megfejteni.
Iz 6,1
Izaiásnak az Isten e látomásban mint király tûnik elé, a keleti uralkdók teljes fényében, hogy ez által a fölfogást nekünk könnyítse, s annak hatalmát és fönségét képleg eléállítsa. Sz. Jeromos és más sz. atyák szerint, kik Ján. 12,41.-re támaszkodnak, a megjelenõ, a látomásban, láthatóságban elõlépõ Istenség az Isten Fia volt, ki különben is az Isten képmásának neveztetik (Zsid. 1,3. Filipp. 2,6.). Vesd össze: Ezekiel 1,1. s követk.
Iz 6,1
a trón talapja. Mások szerint: az õ uszálya. Elõkelõ személyek a régi keletieknél ruháik hosszú uszályainál fogva tûntették ki magokat.
Iz 6,1
A templom, melyet a próféta látott, nem a jerusalemi templom volt, hanem annak mintaképe, a mennyei templom, mely Mózesnek mutattatott, s mely után ez a szent hajlékot készítette. Lásd Móz. II. 25,9.40. Zsid. 8,5.
Iz 6,2
azaz: lángszellemek, azaz, egészen tiszta, fényes angyalok, a legkitünõbb angyalok, kik a teremtett lények közt az ismeret és szeretet legmagasb fokát bírják.
Iz 6,2
a trón lépcsõin Isten körûl.
Iz 6,2
a szárnyak és a röpülés, jelképei a gyorsaságnak, melylyel az angyalok Isten parancsait teljesítik. Az arcz és lábak eltakarása keleten jele a tiszteletnek. Mások a Vulgata szerint szorosabban: kettejével befödözték az õ (Isten) orczáját, és kettejével befödözték az õ (Isten) lábait, és kettejével röpültenek.
Iz 6,3
azaz: a szerafok fölváltva énekeltek, két karban.
Iz 6,3
A háromszor szent, nagy sz. Gergely szerint, a három isteni személyt jelenti egy lényegben. Mások szerint: ez igék az Isten Fiára vonatkoznak.
Iz 6,4
azaz, fényköddel, dicsfénynyel. Vesd össze: Kir. III. 8,12.
Iz 6,5
Mások a hébert így: mert meg kell halnom. – A héberek azt hitték, hogy Istent látva, meg kell halniok, mert Isten látása csak a testnélküli, megtisztúlt lelkeknek tartatott fenn. Lásd Móz. II. 33,18–20.
Iz 6,5
mert én bûnös vagyok a bûnösök között.
Iz 6,5
a Szentet, kit semmi halandó, tisztátalan szemnek nem szabad látni.
Iz 6,6
Mások szerint: égõ kõ.
Iz 6,6
Hogy a szeráf az oltárról vette a szenet, ez valószinûleg azt jelentette a prófétának: hogy minden bûnbocsánat az Istentõl arra rendelt intézmény által történik, és hogy õ is a tõle bemutatott áldozat által lõn megtisztítva.
Iz 6,8
Sz. Jeromos szerint: az egyes és többes szám használata itt is a Szentháromságra vonatkozik.
Iz 6,8
A próféta, mint nagy sz. Gergely megjegyzi, csak akkor ajánlotta föl magát a szent szolgálatra, miután megtisztúlt; ebbõl tanúljuk meg, hogy a lelki hivatalba, melyre hivattunk, csak szivünknek teljes megtisztúlása után lépjünk.
Iz 6,9
azaz: Ti a legnagyobb csodákat és jövendöléseket fogjátok megélni, és mégsem fogjátok azokat érteni és szivetekre venni. Ez már a próféták korában teljesedett, különösen pedig a Megváltó idejében. Lásd Máté 13,14. Apost.cs. 28,26. Ján. 12,40. Rom. 11,8.
Iz 6,10
azaz: Jövendöld meg nekik, hogy szivök meg fog vakíttatni, vagyis, be fogják hunyni lelki szemeiket, hogy ne lássák az igazságot, bedugják füleiket, hogy ne hallják azt, s igy megmaradnak bûneikben, nem térnek meg; mint a beteg beteg marad, ha az ajánlott hasznos gyógyszert megveti.
Iz 6,11
Meddig fog e vakság tartani?
Iz 6,13
E jövendölés a Vulgata után adott fordítás szerint, hirdeti a zsidóknak hazájok pusztúlását, a fogságba hurczoltatást, egy kis jámbor résznek megtérését, s ennek elszaporodását. Teljesedése fölmutatható a történelembõl, vagy a babiloni fogságot közvetlen megelõzõ és követõ eseményekben, vagy a zsidóknak a romaiak által történt leigáztatása elõtti és utáni korszakban, vagy végre mind a kettõben. A babiloni fogság idejében a kaldeusok elpusztították az országot, s a nép legnagyobb részét fogságra vitték. Miután a zsidók visszatértek, lassankint ismét elterjedtek az országban, és Istenhez hívek maradtak. Midõn a romaiak leigázták az országot, a zsidók, miután hazájok és Jerusalem elpusztíttatott, az egész világon szétszórattak; csak egy kis rész tért Istenhez, a Messiáshoz, mely csakhamar az egyház nagyszámú községévé növekedett. A héber szerint a két utolsó vers …az embereket, és nagy pusztítás lesz a földön. – És ha abban tizedrész maradna is, hasonlóképen elpusztítatnék. De mégis, valamint a terpentin- és cserfának, habár levágják, megmarad törzsgyökere: úgy megmarad bennök is a szent ivadék. – E szöveg szerint is alkalmazható a jövendölés a babiloni fogság, vagy a romai leigázás idejére. – A kaldeusok elpusztították az országot, s földérõl a zsidók majd egészen kiírtattak; a hátramaradt rész Egyiptomba kényszerûlt futni (Kir. IV. 25. Jerem. 40,41.); mégis a fogságból visszatértek elszaporodtak, és Istenhez hívek maradtak. – A zsidó-háborúban annyira kiírtattak a zsidók, hogy tizedrészök is alig maradt; Hadrian császár pedig végképen kiírtá azokat, kik a nemzetek közé még szét nem széledtek. Ezen menekûltekbõl, ezen, az egész világon szétszórtakból áll a törzsök, melybõl egykor a tanulékony nemzedék származik, mely a jövendöléseket megérti, s a Messiás religióját elfogadja, mint sz. Pál írja Rom. 11,11. s. követk.
Iz 7
Iz 7,1
Lásd a bevezetést a prófétákhoz és Izai. 1,1.
Iz 7,1
Izaiás itt elbeszéli végét egy véres harcznak, mely Ákáz uralkodásának kezdetén a fennevezett királyok között folyt, és Kir. IV. 16. és Krón. II. 28. eléadatik. Facee, Izrael királya megveré (Krón. II. 28,6.) Ákáz seregét, rettentõ romlást tett benne, s iszonyú számmal hurczolt fogságra nõket és gyermekeket, kik azonban Óbed próféta közbenjárására ismét szabadon bocsáttattak és hazájokba visszaküldettek. Erre csakhamar új harczürügyöt keresett Izrael királya. Egyesíté hadseregét Szíria királyaéval, s mindaketten Jerusalemnek mentek, hogy azt ostromolják (Kir. IV. 16,5.). Készületeikre Ákáz népével együtt nagy félelembe esett, s az asszíriusoknál szándékozott segélyt keresni (Krón. II. 28,16.). E bizodalmatlansága az Úr iránt, ki legfõbb királya volt a népnek, és a nagy veszély, melynek az ország az asszíriusokkal kötendõ szövetség által kitétetett, alkalmúl szolgált a próféta küldésére Ákázhoz. Izaiás a két ellenséges király vesztét hirdetve, iparkodott a gyenge királyt fölbátorítani és mondását oly jelenséggel erõsítette, melynek teljesedésébõl király és nép megérthették a jövendölés teljesedését; végre, mivel a király nem állott el szándékától, nagy veszélyek bekövetkezését hirdette, különösen Júdára nézve épen azon assziriusok részérõl, kiktõl segélyt vártak. Ákáz mindazáltal segélyt kért az asszíriusoktól. Ezek el is jöttek, betörtek Szíriába és Izraelbe, s valószinûleg ez által kényszeríték a két királyt Jerusalem ostromától elállani, és hazájokba visszatérni (Vesd össze: Kir. IV. 16,9.).
Iz 7,2
midõn a két király a harczra indúlt.
Iz 7,2
Ákáz királynak, az õ udvarának.
Iz 7,2
Izrael országában. Efraim annak legjelesebb törzsöke volt.
Iz 7,3
A héber szerint: te és Sear Jasub, azaz, a visszatérendõ maradvány. Lásd a követk. jegyz.
Iz 7,3
Menj az országúton, mely a festõk mezején át visz, ki a csatorna végeig, (mely a felsõ tóból nyer vizet, és Jerusalemig vonúl, hogy ezt vizzel ellássa). Itt volt a király, körûlvéve nagyjaitól, valószinûleg, hogy lássa, vajjon Siloe forrásának elzárása vagy elvezetése által, melybõl a felsõtó vizét nyerte, az ellenségtõl nem foghatná-e el a vizet (vesd össze: Krón. II. 32,30. Kir. IV. 18,17.); vagy hogy Jerusalem erõsségei fölött szemlét tartson. Ide kellett mennie Izaiásnak fiával, Sear-Jasubbal. Ez nevét: „a maradvány visszatérése“, atyjától valószinûleg jövendölésképen nyerte, vonatkozólag az izraelitáktól fogságra vitt, és csakhamar ismét visszatérendõ zsidókra (Krón. II. 28,8.14.15.). Miután e visszatérés még az ostrom elõtt megtörtént, s így a fiú neve által kifejezett jövendölés teljesedett: a fiú élõ tanú lehetett atyja jövendöléseinek igazvolta mellett, s egyszersmind kezeskedhetett azok mellett is, melyeket atyja egy másik fiú (lásd 14. v.) nevében és neve által készûlt kihirdetni.
Iz 7,4
ezen két, már elemésztett és kialváshoz közelgõ tûz-üszögtõl.
Iz 7,4
Izrael királyának.
Iz 7,5
Lásd az 5-ik jegyz.
Iz 7,6
Mások szerint: és szoritsuk be õt (Jerusalemet).
Iz 7,6
oszszuk föl magunk között.
Iz 7,6
Ki volt ez, nem tudatik.
Iz 7,8
hanem maradjon a régi. Damaskus ne nagyobbodjék Júda országa által, hanem mint eddig, csak Szíria fõvárosa maradjon, és Rásin csak Damaskus fejedelme.
Iz 7,8
Az izraelíták elhurczoltatása Asszíriába Szalmanaszár által vitetett véghez 20. évvel e jövendölés után (Kir. IV. 17,6. 18,10.11.) Ezekiás király 6-ik esztendejében; azoknak majdnem teljes megsemmisítése az asszíriai király, Azarhaddon által történt (Ezdr. I. 4,2.), valószinûleg Manasszes 22-ik évében, midõn e király az asszíriusoktól fogságra vitetett. Ha tehát Ákáz 2-ik évétõl, midõn a fönebbi jövendölés körûlbelûl mondatott, számítjuk az õ hátra levõ 14 évét, Ezekiás 29 évét (Kir. IV. 18,2.), és Manasszes 22 évét, kijõ a 65 évszám.
Iz 7,9
Izrael és királya sem fog nyerni Júda-országból.
Iz 7,9
azaz: tehát nem szükség félnetek; de ha az általam adott igéretnek hitelt nem adtok, és nem az Úrnál, hanem az asszíriusoknál kerestek segélyt, akkor elvesztek.
Iz 7,10
a próféta által.
Iz 7,11
Mivel te még mindig ingadozó vagy, és bizodalmad nincsen, igéretem igazolására és hited megerõsítésére kérj csodajelt, legyen az itt alant a földön, vagy fenn az égen. Az elétünendõ jel bizonyosságából láthatod az én jövendölésem biztos teljesedését. Lásd 14. v.
Iz 7,12
Ákáz álnok szenteskedéssel a tilalomra hivatkozik Móz. V. 6,16. valósággal pedig nem kivánt csodajelt, vagy mivel nem hitte, hogy Izaiás olyat mívelhessen; vagy mivel félt, hogy ha csodajelt tesz, õ kényszerûlve lesz valóban az Istenben bizni, és Asszíria királyával a szövetséget felbontani, melyet õ testi okosságánál fogva egyetlen mentõszerûl tekintett.
Iz 7,13
a próféta.
Iz 7,13
te, király! és az õ udvaránál szolgálatot tevõ rokonsága!
Iz 7,13
Nem elég-e, hogy a prófétákat, kik emberek, bántjátok, a mennyiben szavaiknak hitelt nem adtok: hanem ezenfölül Istent is bántjátok, midõn az õ világos parancsának (a jel választásának) ellenszegûltök?
Iz 7,14
Azért mivel a csodajelt nem határozzátok meg (11. v.), tehát az Isten maga választ (hogy a jámborok hite, melynél fogva Isten megszabadít az ellenségtõl, megerõsíttessék). A jel pedig, melybõl a jámborok az igért szabadúlás igazvoltát megismerhetik, ez leszen: Látom a jövõnek csodálandó eseményét, az isteni Megváltónak szûztõl születését. A mily igaz, hogy az isteni Megváltó egykor megjelen, oly bizonyosan megszabadúltok ti szorongató elleneitektõl. Igen, én mondom nektek: az idõszak, jelen szorongatott helyzetetek és a következõ szabadúlás között, rövidebb, mint amaz idõ, mely alatt a jövõben megjelenendõ csodateljes gyermek az érettség éveit eléri, habár õ más gyermekekhez hasonlóképen fog fejleni. Azaz: Ti rövidebb idõ alatt megszabadúltok most rettegett elleneitektõl, mint a mennyire az egykoron szûztõl születendõ Emmánuelnek szüksége lesz arra, hogy az érettség korát elérje.
Iz 7,14
a sértetlen szûz, kit én látok.
Iz 7,14
A héber szerint: és nevét Emmánuelnek fogja nevezni, a mi „Isten velünk.“ Nem volt szokatlan, hogy az anyák adtak nevet magzataiknak. Lásd Móz. I. 4,1.25. 19,37. E név egyébiránt nem csak az isteni segélyt és isteni oltalmat fejezi ki, hanem az Istennek emberré létét is a Messiásban (Jerom. Ar. sz. Ján. Theod.). Értelme: „Isten velünk“ néven fogja õt nevezni, azaz: általa és benne lesz velünk az Isten. Vesd össze: Máté 1,23.
Iz 7,15
Csak oly táplálékkal fog élni, mint a többi csecsemõ gyermekek, hogy mint más gyermekek növekedjék, s az érettség korát elérje. A héber szerint …eszik, miglen az gonoszt megvetni és a jót választani tudja. E szólásmód jelenti a lelkiismeret vagy erkölcsi érzet fölébredésének idejét, a 2–3. éves kort.
Iz 7,16
A próféta a Messiás születésétõl az õ kifejléseig való idõt idõmértékûl használja az országnak teljes megszabadúlására minden ellenségtõl. Még kevesebb idõ alatt, mint mennyi az általam látott csodálandó gyermek kifejlésére kivántatik, elpusztúl és elhagyatik Izrael és Szíria, melyet te az õ királyai miatt utálsz. E jövendölés teljesedését elbeszéli a történelem. Taglatfalaszár (Tiglat-pileszár), kit Ákáz, nem figyelve Isten roszallására, mégis segélyûl hivott (Krón. II. 28,16.), miután a két királyt Jerusalem ostromától elállani kényszeríté (lásd a 2-ik jegyz.), meghódította a szírus tartományt, Rásin királyt megölte, lakosait Asszíriába vitte (Kir. IV. 16,9.), elfoglalta Izrael éjszaki részét, és sok izraelitát hurczolt az asszíriai fogságra (Kir. IV. 15,29. Krón. I. 5,26.).
Iz 7,17
A prófétának itt következõ s a többitõl elütõ beszéde a 9. v. e szavaira vonatkozik: „Ha nem hiszitek, nem maradtok meg;“ s az összefüggést igy kell helyreállítani: Én neked ily móddal elõre megmondtam a szabadúlást jelen ellenségeidtõl; de a te hitetlenséged nem marad büntetés nélkül, mert elhozza az Úr stb.
Iz 7,17
Ez mindjárt elkezdõdött teljesedni, miután az izraelíták a szírusoktól megszabadúltak, még Ákáz idejében; mert ugyanazon asszíriai király, Taglatfalaszár, kit Ákáz segélyûl hivott, és ki Szíria s Izrael királyait Judeából kivonúlni kényszeríté, Ákáz ellen támadott, és országát elpusztítá (Krón. II. 28,20. 12-ik jegyz.). Egészen pedig azon csapások lánczolata által teljesûlt e jövendõlés, melyeket az asszíriusok és kaldeusok Taglatfalaszártól Nabukodonozorig a zsidókra hoztak.
Iz 7,18
azaz: süvöltés által eléidézi.
Iz 7,18
Az idõben az Úr a Nilus torkolatainál lakó népeket Júda ellen küldi. Ez az egyiptomi szomszédnépek, az edomíták és filiszteusok betörése által kezdett teljesûlni (Krón. II. 28,17.18.); legtökéletesebben pedig Nekao király által teljesedett (Krón. II. 35,20. Kir. IV. 23,29.). A legyek és méhek (darázsok), különösen Egyiptomban és Asszíriában lévén otthonosak, azon országok népei gyanánt vétetnek.
Iz 7,19
Mások szerint: a lejtõs völgyekben.
Iz 7,20
az asszíriusok által, kiknek segélyét Ákáz megvásárlotta (Krón. II. 28,21.).
Iz 7,20
az Eufratesen.
Iz 7,20
Azaz: Azon idõben Isten az asszíriusok által Júda tartományát egészen elpusztítja, s a leggyalázatosabban fog vele bánni.
Iz 7,22
sajtot, vagy tejfölt.
Iz 7,22
Az idõben az ellenség igen kevés marhát hagy az országban, s mindent annyira elpusztít, hogy sehol sem lesz szántóföld, hanem inkább csak marhalegelõ, melynek fölös terményébõl fognak majd táplálkozni.
Iz 7,23
Az ezüst pénzrõl lásd Móz. II. 30,13. Vesd össze: Móz. I. 20,16. Libanon hegyén még ma is vannak olyan szõllõk, melyeknek egyes fürteit egy török piaszteren adják.
Iz 7,24
hogy magokat a vadállatok és rablók ellen védelmezzék.
Iz 7,25
vagy báránylegelõvé.
Iz 7,25
A kapálás által mivelt és tüskesövénynyel a tulajdonos által gondosan bekerített szõllõk, azon idõben nem lesznek többé igy besövényezve, hanem minden felõl szabadon lehet bele menni és benne legelni. A héber szerint: És mindazon hegyeken, melyek kapával ásatnak föl, nem fognak járni, félve a tüskétõl és burjántól; ökörlegelõvé stb.
Iz 8
Iz 8,1
Itt az 1. verstõl a 9,6. verséig mondott jövendölés szorosan csatlakozik a 7. részhez. Ugyanazon idõben t. i. midõn a próféta Emmánuelrõl jövendölt, egy jelképes cselekvény által a két ellenséges hatalom gyors megsemmisíttetését ismételve kellett hirdetnie (1–4. v.). Erre (5–6. s. követk.) ismét büntetõ itélet mondása következik Júdára és Izraelre, mely utóbbi Szíriával kötött szövetsége mellett sem fog czélt érni, mivel az Isten segélye megjelenik (9–18.). Azért kellene királynak és népnek egyedûl Istenbe s az õ kijelentéseibe bízni, félelem és a bûbájosságra való hallgatás helyett, mi az Isten kemény fenyítését fogja elõidézni (19–22.). Mindazáltal ha ily módon az egész ország meglátogattatik is nagy csapással (5–6. v.), ez nem fog mindig tartani; mert eljõ a csodálandó, isteni békefejedelem, ki egész Izraelt, különösen pedig annak legelhagyottabb s legelpusztúltabb részeit igazság-országa által megszabadítja (9,1–5.).
Iz 8,1
egy nagy táblát érczbõl, vagy kõbõl, vagy, egy nagy tekercs pergament.
Iz 8,1
közönséges, mindenki által olvasható irással, nem titkos, és a nép által érthetlen irással.
Iz 8,1
A fölirás, tartalomjegyzéke volt a következõ jövendölésnek Izrael és Szíria országok elpusztítatásáról az asszíriusok által.
Iz 8,2
Úriás fõpap volt (Kir. IV. 16,10–16.), és Zakariás valószinûleg levita (Krón. II. 29,13.). Hogy elejét vegye azon lehetõ ellenvetésnek, mintha a próféta amaz országok eleste után költötte volna jövendölését, ezt hiteles tanúk elõtt jegyzi föl.
Iz 8,3
általa fiat nemzendõ, ki neve által az ellenségek hamar történendõ megsemmisítését jelentse.
Iz 8,3
A héberben: Maher-sallal kas-bas.
Iz 8,4
tehát mostantól két évre.
Iz 8,4
Szíria és Izrael fölprédáltatik, s belõle minden zsákmány Asszíriába vitetik.
Iz 8,6
Az összefüggésre nézve lásd az 1-sõ jegyz. Siloe forrása alatt Jerusalem mellett, Dávid királyi családja értetik, valamint 7. v. Eufrates alatt az asszíriusok, s értelme ez: Mivel Júda és Izrael fiai Dávid családját megvetik, az izraeliták ugyan, a mennyiben az anyaországtól már rég elszakadtak, Júda fiai közõl pedig némelyek annyiból, a mennyiben, hogy mind a két királynak tessenek, Tábeel fiát (7,6.) akarták királylyá tenni: ezért ime stb. Vagy: Mivel mindkettõ, Júda és Izrael, Istenben a nyugalmat (ezt jelenti Siloe), az Istenben való bizalmat megveti, s egyik Asszíriát hívja segélyûl (Kir. IV. 16,7.), másik Rásinnal és Faceével dicsekszik: ezért ime stb.
Iz 8,7
az Eufratest.
Iz 8,7
haderejét.
Iz 8,7
ugy, hogy a király egész hadereje síkra száll.
Iz 8,8
miután Szíriát és Szamariát földúlta. Lásd Izai. 7. 30-ik jegyz. Vers össze: Kir. IV. 18,17.
Iz 8,8
mig a víz Júda nyakáig ér, azaz, mig Júda elvesztéhez közeledik.
Iz 8,8
oh Isten velünk! oh Messiás, e föld Ura!
Iz 8,9
Az összefüggésre nézve az elõbbiekkel lásd az 1-sõ jegyz.
Iz 8,11
Mások szerint: elragadott engem.
Iz 8,12
Ne ámíttassátok el magatokat amaz istentelen nép lármája által, mely a két király egyesûlésében az ország vesztét látja; ne féljetek semmit, hanem inkább az Urat keressétek, és benne bízzatok.
Iz 8,14
azaz: Júdából és Szamariából azoknak, kik vele nem tartanak.
Iz 8,14
azután megszentel és megõriz titeket, de a hitetleneket, kik emberi segélyben bíztak, ingadozni és elesni hagyja, s elleneiknek átengedi, hogy veszszenek. A héber szerint e vers: Õ menedék lesz, de botlás köve is és botrány stb.
Iz 8,15
Mind a két országból sokan fognak az ellenség kezébe esni, kik nem bíztak az Isten segélyében, és szörnyû véget érnek.
Iz 8,16
Isten parancsolja (lásd 11. v.) a prófétának, hogy kösse be és pecsételje be a Júda és Izrael felõl írt jövendölést (1. v.), hogy a nép közõl a hivõk egykoron, midõn a teljesedés bekövetkezik, hitökben megerõsödjenek, az istentelenek pedig ne mondhassák, hogy a jövendölés a teljesedés után iratott le.
Iz 8,18
Ime én és fiaim bízunk; mert mi már neveink által hirdetjük a csodálatos dolgokat, melyeket Isten cselekedni fog. Izaiás jelentése: Üdv Istentõl. A két fiú nevérõl lásd Izai. 7,3. 8,3.
Iz 8,19
a csalók, kik jóslással és szemfényvesztéssel foglalkoztak, varázsigéiket különféle taglejtésekkel kisérték. Ha a hasbeszéléshez is értettek, akkor elváltoztatták szavokat, s azt állíták, hogy az elhunytakkal beszélnek, s tõlök a jövendõt kitanúlják.
Iz 8,20
a valódi, isteni jövendölésekhez.
Iz 8,20
szerencséjök.
Iz 8,21
Izrael szánandó állapotjának leirása azon idõben, midõn az isteni bûntetõ itélet a külföldi népek által elkövetkezett. A jövendölés több idõszakot foglal össze.
Iz 8,22
mindannyi képei a sokféle szerencsétlenségnek, mely Izraelt érni fogja. A héber szerint: sötétség. De nem lesz mindig sötét, hol (most) szorongatás van. E szavak az átmenetet képezik a következõ vigasztaló igérethez. Lásd a követk. rész 1-sõ jegyzetét.
Iz 9
Iz 9,1
Zabulon és Neftali tartományrészek voltak a genezareti tengertõl nyugatra, a Jordánon innen, a késõbbi Galileában. Ez utóbbi, fõleg éjszaki részeiben, a pogányok Galileájának neveztetett, mert õsidöktõl pogány népek lakták azt, kiket a galileaiak megtûrtek (Bir. 1,30–35. Kir. III. 9,10–13. Kir. IV. 15,29.). Mivel ezek az által lelkileg mélyen elsûlyedtek, azért nagy megvetésben állottak, sõt tisztátalanoknak tartattak. Az utóbbi (messiási) idõben (Izai. 2. r. 4-ik jegyz.) a megvetett, tudatlan és tisztátalanoknak tartott galileaiaknak azáltal kellett megbecsültetniök, hogy a Messiás az õ tartományukban fogott neveltetni, azt választván tanításai és csodatételei fõszinhelyéûl.
Iz 9,2
A tudatlan pogányok közt lakó galileusok látták meg legelõször a világ világosságát. Lásd Izai. 42,6. 49,6. Ján. 8,12.
Iz 9,3
Te Izrael népét a legujabb idõkben igen megsokasítottad, de örömét, szerencséjét az által nem nevelted; sõt, inkább gyakran voltak szomorú helyzetben.
Iz 9,3
Más olvasásmód szerint e vers így fordíttatik: Te megsokasítod (azután) a népet, és gyarapítod örömét, vigadnak elõtted stb. A próféta látja lélekben a megtért zsidók és pogányok nagy sokaságát, kik Krisztus országában az isteni ajándékoknak örvendenek.
Iz 9,4
Lásd Bir. 7. Hogy itt nem csupán a hatalmas földi zsarnokokra kell gondolni, minõk elõbb az asszíriusok és babiloniak, késõbb a görögök és romaiak voltak, hanem különösen a bûn lelki rabszolgaságából s az erkölcsi nyomorból való szabadúlásra: kitûnik a következõbõl, mely szerint e szabadúlás végbevivõje a békeség, tanács és igazság fejedelme, lelki jók ura.
Iz 9,5
A héber szerint: Minden harczos saruja a csatazajban, és a vérbe kevert stb.
Iz 9,5
Értelme: Minden harczi eszköz megégettetik, minthogy az tovább az átalános békében szükségtelen.
Iz 9,6
fog születni nekünk. Lásd a bevezetést 1. sz. Ezen világosságnak (2. v.), nagy örömnek (3. v.), hatalmas megszabadúlásnak (4. v.), és szakadatlan békességnek (5. v.) szerzõje a Messiás, ki Isten-ember, s kinek békés uralma örökké fog tartani.
Iz 9,6
ki az uralkodás súlyos terhét viseli. Magas rangú tisztviselõk keleten még most is vezíreknek, azaz, terhelteknek neveztetnek. Mások szerint: ki az uralmat, mint ékességet viseli. Vesd össze: Jób 31,36. 27-ik jegyz.
Iz 9,6
azaz: és õ leszen csodálatos stb.
Iz 9,6
Az õ egész megjelenése, élete és halála a természetnek közönséges folyama fölötti lesz. Vesd össze: Bir. 13,18.
Iz 9,6
azaz: teljes lesz bölcseséggel és belátással (Izai. 11,2.), hogy Isten végzeteit ismeretesekké tegye.
Iz 9,6
hatalmas hõsnek.
Iz 9,6
A jövendõség a messiási korszak, mely különben az utolsó idõnek is neveztetik (lásd e r. 1-sõ jegyz.), melyben az új teremtés az igazság igéje által, azaz, õ általa az örökkévalóságra véghezvitetik (Jak. 1,18.), ellentétûl az Ádámból e földi idõben véghezvitt teremtéshez. Mások szerint: örökkévalóság atyjának (örökkévaló uralkodónak, gondviselõnek, boldogítónak).
Iz 9,6
ki békét hoz az emberek közé és az emberek sziveibe. Lásd Efez. 2,17. Rom. 5,10. Vesd össze: Zsolt. 71. Mások szerint: az õ neve: Csoda-tanácsadó, Isten-hõs, Örök-atya, béke-fejedelem, mely összekötés által négyszer van jelentve a Messiásnak istenemberi tulajdona. Sz. Bernárd így szól e hat nevezetrõl: Jézus csodálatos születésében, tanácsadó prédikálásában, Isten mûveiben, hõs szenvedéseiben, az örökkévalóság atyja föltámadása által (lásd Kor. I. 15,45.), békefejedelem az örök boldogság által.
Iz 9,7
míg lassankint minden nép fölött elterjed.
Iz 9,7
hogy Dávid országát az igazság országává, szellemi országgá tegye mindörökre. Lásd Luk. 1,33.
Iz 9,7
Az õ nevének dicsõítéseért égõ buzgóság, és az emberek iránti szeretet buzgósága fogja mindezt valósítani.
Iz 9,8
vagyis: az Úr jövendöl Izrael országa felõl. Itt új jövendölés következik (9,8–10,4.), melyre, hihetõleg az elõbbinél valamivel késõbb az izraelíták egy részének elhurczoltatása után Teglatfalaszár által (l. Izai. 7. 28-ik jegyz.), a hátramaradottak elbizottsága adott alkalmat, kik a szenvedett büntetõitéleten könnyelmûen túltették magokat (10. v.). A próféta eléjök tartja gonoszságaikat, és különféle büntetéseket hirdet nekik. Jövendölésének négy része van (8–12. 13–17. 18–21. 10,1–4.), melyek mindenike e verssel végzõdik: Isten keze még nem fordúlt el, azaz, Isten még nagyobb büntetéseket küld.
Iz 9,9
Lásd Izai. 7,2. 5-ik jegyz.
Iz 9,9
Izrael fõvárosa.
Iz 9,10
sokat szenvedtünk ugyan az asszíriusok által, de összeromlott tégla-házainkat négyszegû kövekbõl fogjuk fölépíteni, s a közönséges könnyû fa helyett drága czedrusfákat fogunk használni.
Iz 9,11
a szírusok elleneit, az asszíriusokat (Kir. IV. 16,9.) újra.
Iz 9,11
többi ellenségeit.
Iz 9,11
azaz: fölfegyverzi ellene.
Iz 9,12
igy egyesûlve Asszíriával, mint annak alattvalójával (Kir. IV. 15,29.).
Iz 9,12
hogy ez a filiszteusok által valóban véghezvitettett-e, a történelem nem tartotta fenn.
Iz 9,14
a nép legelsõit és legutolsóit veszni hagyja.
Iz 9,14
A héber szerint: a pálmát és nádat.
Iz 9,16
A héber szerint: A vezetõk, kik a népet elcsábítják, és az elcsábítottak elvesznek.
Iz 9,18
A gonoszság elharapózik, mint a tûz, és körötte mindent megemészt.
Iz 9,19
büntetésûl föllázad. A héber szerint: az országot megégeti. – Teljesedését lásd Kir. IV. 15.
Iz 9,19
a zendûlés.
Iz 9,20
E vers értelme: A büntetés ez idejében honfi fonfi ellen támad, izraelita júdafi ellen, és nem telnek el az öldökléssel.
Iz 10
Iz 10,3
a fenyítésnek.
Iz 10,3
kihez viszitek kincseiteket megõrzés végett? Vesd össze: Izai. 17,4. Oze. 9,11.
Iz 10,4
Mikép fogjátok megakadályozni, hogy fogságra ne vitessetek, és meg ne ölessetek.
Iz 10,4
De mind ez még nem elég. Isten még több büntetõ itéletet mér rátok.
Iz 10,5
Az itt kezdõdõ jövendölés Asszíria ellen, melyhez vigasztaló kilátás csatlakozik a messiási korszakra (10,5–12,6.), közvetlen az Izraelország elpusztítása utáni idõre esik (9. 10. v.), midõn az asszíriusok elbizottságukban arra is készületeket tettek, hogy Jerusalemet meghóditsák, és Juda-országot szétdúlják (7. 11. v.). Az elbizott asszíriai királynak, ki a zsidókat nem csupán megfenyíteni, hanem megsemmisíteni akarja, vesztét hirdeti a próféta (10,5–34.); ellenben vigasztalja Júdát (11. 12. r.) azon biztosítással: hogy annál kevésbbé lehet félnie a megsemmisûléstõl, mivel Dávid nemzetségébõl fog támadni amaz uralkodó, ki mindennek egyetemben helyreállitója lesz.
Iz 10,5
õ eszköze büntetõ igazságomnak.
Iz 10,6
Júda hûtelen fiai ellen, kik Izraelnek fogságra hurczolt lakosaihoz hasonló gonoszt cselekedtek.
Iz 10,6
Mások a hébert igy …küldtem õt, és parancsot adtam neki. – Ezek a csalárd nemzet alatt a fogságra vitt izraelitákat értik.
Iz 10,7
Az asszíriusok nem elégszenek meg azzal, hogy eszközök Isten kezében Júda megalázására; meg akarják ezt semmisíteni.
Iz 10,9
az én hûbéreseim.
Iz 10,9
Nem hódoltak-e meg nekem a leghatalmasabb városok és országok, s ezek közt maga Szamaria (Izrael)?
Iz 10,10
Mások szerint: a bálvány szolgáit.
Iz 10,10
A héber szerint: a bálvány országait, melyeknek több képök volt, mint Jerusalemben és Szamariában, ne úgy cselekedjem-e stb?
Iz 10,11
Valóban igy szóltak utóbb az asszíriusok (Kir. IV. 18,32. s követk.).
Iz 10,12
midõn a zsidókat Sion hegyérõl, dicsõsége lakhelyérõl az asszíriusok által eléggé megfenyítette.
Iz 10,12
vagy: meglátogatja (megbünteti).
Iz 10,13
az által, hogy a népek országait saját uralmam alá vetettem.
Iz 10,14
Senki sem volt, ki csak megkisérlette volna az ellenállást. E kép a madaraktól vétetett, melyek a fennérintett ellenállást megkisértik, ha fészkeiket elszedni akarják.
Iz 10,15
Következik a felelet.
Iz 10,15
önmagától nem mozdúlhat. A héber szerint: mintha a pálcza azt, mi nem fa, (az embert) kormányozná. – Az asszíriusok dicsekvése Isten elõtt oly semmit érõ, mint valamely eszközé lenne a férfiú elõtt, ki azt kezeli.
Iz 10,16
az õ erõs harczosai közé romlást küld.
Iz 10,16
tûz gyanánt pusztító dögvészt. Lásd Krón. II. 32,21.
Iz 10,17
t. i. Isten.
Iz 10,17
Izrael Istene.
Iz 10,17
Isten lesz okozója a tûznek, mely az asszíriusok között ég.
Iz 10,17
elpusztítja az asszíriusokat.
Iz 10,18
ez a szép erdõs hegyfok az asszíriusok erõs hadseregének képeûl vétetik.
Iz 10,18
kivûlbelûl, egészen, teljesen.
Iz 10,18
Mások szerint …húsáig, mint olyané, ki tûzveszélybõl futott el. – Szennakerib az õ megveretése után, a mint csak lehetett, úgy futott vissza országába. Lásd Kir. IV. 19,36.
Iz 10,20
Az ama nehéz idõkbõl megmenekült héberek nem fognak többé, mint Ákáz alatt, az ellenségnél segélyt keresni, hanem az Úrnál, és õszinte jobbúlásban. Vesd össze: a történetet Kir. IV. 18,1.2. s követk. A maradványok egyszersmind elõképei voltak a Krisztus idejében megszabadúlt kevés zsidóknak.
Iz 10,22
Lásd a 30-ik jegyz. Mások a hébert így: A végromlás el van végezve, az bõséges igazságot hoz. Mások másképen.
Iz 10,23
Mások szerint: romlást és büntetõ itéletet tesz (az asszíriusok ellen).
Iz 10,24
mint az egyiptomi szolgaságban.
Iz 10,27
Asszíria.
Iz 10,27
A fölhízott nyak (Izrael ereje) szétfeszíti az iga foglalványát, – az asszíriusok hatalmát megtöri.
Iz 10,28
A próféta itt leírja Szennakerib menetét Júda ellen. Vesd össze: Kir. IV. 18,14.
Iz 10,28
Ha ütközetre került a dolog, bizonyos távolságra a poggyász hátrahagyatott födözet alatt, hogy a harczosok annál kevésbbé legyenek akadályozva, s a poggyászt se tegyék ki az elfoglalás veszedelmének.
Iz 10,29
A héber szerint: a szoros úton mennek át.
Iz 10,29
Rettegés fogja el Júda lakóit és elfutnak.
Iz 10,30
Gallim városa.
Iz 10,30
Lásd Makk. I. 9,5.
Iz 10,30
mily roszúl fognak veled bánni az asszíriusok!
Iz 10,31
A héber szerint: Gábim lakói menekülnek.
Iz 10,33
az asszíriusokat rettentés által megöli. A héber szerint: Rettentés által az ágakat megfosztja leveleiktõl.
Iz 10,34
az õ kevély czedrusaival. A héber szerint: hatalom által elesik. Vesd össze: 17–19. v. Egészen más lesz sorsa Dávid királyságának és Júda fiainak az utolsó idõkben, a mint itt következik. Lásd elõbb 5-ik jegyz.
Iz 11
Iz 11,1
sarjadék, utód. Lásd Izai. 4,2. Hogy itt a Messiás értetik, a régi zsidók egyhangúlag hitték, úgy mint utóbb a keresztények mindnyájan a názáreti Jézust látják abban. Vesd össze: Rom. 15,12. E személylyel tökéletesen egybehangzanak a tulajdonok, melyekkel e sarjadék fölruháztatik.
Iz 11,1
A héber szerint: Jesszének (Dávid atyjának) levágott törzsökébõl. E sarjadék levágott törzsökbõl származottnak mondatik, annak jelentéseûl, hogy Dávid családja az õ megjelenésekor a legalacsonyabb sorsban fog élni.
Iz 11,1
A héber szerint: és gyökerébõl egy ág gyümölcsöt fog hozni. Vesd össze: Ezekiel 17,22.23.
Iz 11,2
A Szentlélek az õ hét (azaz, minden) ajándékait kiárasztja rája. Vesd össze: Luk. 3,22. Jel. 1,4.
Iz 11,3
Az isteni ismeretet isteni szeretettel fogja egyesíteni. A héber nyelvben a tudás és cselekvés, az elméleti és gyakorlati bölcseség, e szavak: „bölcseség, értelem, ismeret, félelem“ mindenike alatt érthetõ egyszersmind, mi a dolog természetével és az igazsággal meg is egyezõ, a mennyiben a tudást nem lehet elszakasztani a cselekvéstõl, ha egyik is másik is valóban az, minek lennie kell.
Iz 11,3
kûlszín után, személyválogatással; mert õ szivek vizsgálója leszen. Lásd Ján. 2,25.
Iz 11,4
a szegényeknek igazságot fog szolgáltatni.
Iz 11,4
Mások a hébert így: Méltányossággal tesz itéletet a nyomorúltaknak e földön.
Iz 11,4
Az õ szava elegendõ az istentelenek megsemmisítésére.
Iz 11,5
Az igazság a jó megjutalmazásában s a gonosz büntetésében, azután a hûség igéreteinek teljesítésében – lesz az õ ékessége, s oly szorosan lesz az vele egybekötve, a mily szorosan feszûl az öv a ruhához.
Iz 11,6
A Messiás személyérõl az õ országának leirására tér át a próféta.
Iz 11,6
képlet nélkül: Akkor az emberek közt megszûnik minden ellenségeskedés. – Egyszersmind betûértelemben a messiási ország ama végsõ korszaka van megjövendölve, midõn a természet is megváltva (vesd össze: Izai. 65,25. 66,22. Rom. 8,19. s követk.), és átkától (Móz. I. 3,17.) megszabadítva lesz, mikor a békételenség az emberektõl elvétetik.
Iz 11,9
az én új országomban.
Iz 11,9
mert az emberek átváltoznak a hit és szeretet által, mely átváltozásnak szükségképen békeség lesz következménye a kûlsõ természetben is.
Iz 11,10
harczi jelûl, zászlóúl, mely alatt összegyûlnek.
Iz 11,10
a Messiásnak.
Iz 11,10
Krisztus sírja különösen a szentek föltámadása által lõn megdicsõítve. Lásd Máté 27,52. A következõ évszázadokban a sz. sír minden keresztény vallásfelekezettõl, sõt még a keresztényellenes mohamedánoktól is tiszteletben tartatott. Mások a hébert így: És az õ lakhelye (nyughelye) dicsõséges leszen.
Iz 11,11
A Messiás országába nem csak a pogányok vétetnek föl (10. v. Izai. 2,2.) hanem a zsidók is a föld minden tájékáról. A fölveendõk száma kezdetben a zsidók részérõl nem lesz nagy; de a fölvétel minden évszázadon folytattatik, s az idõk végezetével a zsidók átalános nagy megtérésével (Rom. 11,26.) fog befejeztetni.
Iz 11,13
Júda és Efraim vetélkednek az elsõségért. Lásd Bir. 8,1. s követk.
Iz 11,13
Azon idõben Júda és Efraim (Izrael) nem, mint közönségesen, ellenségeskedésben, hanem békeségben fognak egy anyaszentegyházban élni. sz. Jerom.
Iz 11,14
a ragadozó madarak prédára, úgy a megtért zsidók a filiszteusokra.
Iz 11,14
az arabokat.
Iz 11,14
kiterjeszti azok fölött uralmát.
Iz 11,14
A filiszteusok, arabok, edomiták, moabiták, ammoniták igen ellenséges népek voltak az Isten népe iránt; azért vétetnek itt átalán Isten országának s az üdvnek elleneiûl, úgy hogy az értelem ez: azután a megtért zsidók tökéletes gyõzedelmet nyernek az Isten és üdv ellenei fölött.
Iz 11,15
az arab tengeröbölt.
Iz 11,15
az Eufratesre.
Iz 11,15
csatornákra osztja s ez által meggyengíti.
Iz 11,15
Az arab tengeröböl és az Eufrates itt átalán azon akadályok gyanánt vétetnek, melyek a belépést Isten országába gátolják; a miért értelme ez: Nem lesz oly nagy akadály, hogy Isten azt, mint régente az egyiptomi szabadításnál, el ne hárítaná.
Iz 12
Iz 12,2
Énekeltetik Mózes hálaéneke (Móz. II. 15,2. Vesd össze: Jel. 15,3.
Iz 12,3
Vesd össze: Ján. 7,37. A héber szerint: az üdv (azaz: Jézus) forrásaiból.
Iz 12,4
cselekedeteit.
Iz 13
Iz 13,1
jövendölés, baljóslat. Vesd össze: Jerem. 23,33.
Iz 13,1
Ez a fölséges jövendölés a 14,23.-al végzõdik. A próféta leírja Babilon város meghódítását a médusok és persák által Círus alatt, és annak késõbbi teljes elpusztítását (13,2–22.), az izraelitáknak, Babilon eleste után azonnal következõ visszatérésöket hazájokba (14,1–3.), és diadaléneköket ellenségeik fölött (14,4–21.). A próféta e jövendölést teljesedése elõtt körûlbelül 200 évvel tette, és pedig oly idõben, midõn legkevésbbé sem lehetett várni annak bekövetkezését; mert egy részrõl a próféta idejében, ha e jövendölést élete vége felé mondta is, Babilon (Kaldea) ugyan merész (Jób 1,17.) és kevély (13,19.), de nem nagy jelentõségû állam volt, mely nem a médusok, hanem az asszíriusok által végképen leendett elnyeletés veszedelmének vala kitéve; más részrõl akkor a médusok oly tehetetlenek voltak, hogy magok is kényszerültek Asszíriának meghódolni (lásd Judit 1,1.5. 1-sõ és 6-ik jegyz.). A régi értelmezõk szerint: Asszíria eleste jelképezi egyszersmind az utolsó itélet napját, a világ végvesztét, Lucifernek és minden istentelenek elkárhoztatását titkos módon.
Iz 13,2
azaz: magas hegyen, a mennyiben a magas hegyek ormai a felhõk homályába rejteznek.
Iz 13,2
Lásd Izai. 11. r. 15-ik jegyz. A próféta Isten nevében fölhíja, az azon idõben, melyre a jövendõlés mondatik, kaldei fogságban leendõ zsidókat (14,1–4.), hogy a médusokat a hegyeken fölállítandó harczijelek által elõhíjják, és mikor jõnek, eléjök örömmel menjenek.
Iz 13,2
a médusok és persák fejedelmei, hogy Babilont meghódítsák.
Iz 13,3
t. i. az én büntetõ ítéletem végrehajtására választottaknak, a médusoknak és persáknak, hogy Babilont meghódítsák. Vesd össze: Jerem. 6,4.
Iz 13,3
kik hatalmamnak örûlnek.
Iz 13,4
Média hegyes ország.
Iz 13,4
a médusoknak több apróbb királyságok voltak hatalmok alatt (Judit 1,1.).
Iz 13,5
jõ.
Iz 13,8
Leírása a zavarnak és szorongásnak, mely Babilon lakosait meglepi, mikor a médusok a várost és országot elfoglalják.
Iz 13,9
hogy Babilont pusztasággá tegye. – Ez nem történt meg azonnal Círus hódítása után, hanem lassanként idõ jártával, különösen a görög uralom alatt, mikor Babilon városa lassankint úgy kifogyott népébõl, hogy mint a pogány író, Plinius, irja, pusztához hasonlított. Mai nap a helyet, hol a város állott, jobbára csak a romokból lehet megismerni. – Ezen jövendölésben is a teljesedés különbözõ idõpontjai egy képpé vannak összefoglalva. Lásd a bevezetést 3. szám alatt.
Iz 13,10
Mások a hébert így: és az õ (az ég) óriásai, azaz, elsõrendû fényes csillagai.
Iz 13,10
a sötétség a szerencsétlenség képe.
Iz 13,11
a nagy világváros, Babilon gonoszságait.
Iz 13,12
ritkább lesz, a médusok irtó háborúja miatt.
Iz 13,12
A héber szerint: az ofiri aranynál.
Iz 13,13
mennydörögve megrendítem.
Iz 13,14
Babilonban a különféle nemzetekbõl való személyek mint árvíz-mederben összefolytak.
Iz 13,17
kiket megvesztegetés által kiméletre bírni nem lehet.
Iz 13,18
A héber szerint: a méh gyümölcsén.
Iz 13,19
mely magát minden város fölött nagynak képzelte hatalmassága és régi híre miatt. Lásd Móz. I. 11,9.
Iz 13,20
még a szertebolyongó pásztoroknak sem lesz e táj alkalmas.
Iz 13,21
Mások szerint: vadmacskák.
Iz 13,21
A héber szerint: baglyokkal.
Iz 13,21
vad bakok, gonosz lelkek fognak ott mulatni. A rosz lelkeket a pusztákban kecskebak alakban vélték tartózkodni, mivel ily alakban tiszteltettek. Lásd Móz. III. 17,7. Jel. 18,2. Vesd össze: Tób. 8. r. 1-sõ jegyz.
Iz 13,22
Mások szerint: farkasok.
Iz 13,22
A héber szerint: sakalok. Mások szerint: sárkányok. Mások másképen.
Iz 14
Iz 14,1
A szerencsétlenség ideje Babilonra nézve.
Iz 14,1
A babiloni fogságból való visszatérés idejekor a pogányok közõl többen fölvevék a zsidó religiót. Lásd Ezdr. II. 10,28.
Iz 14,2
A népek, melyek között Izrael fogságban élt, magok fogják ezt a visszatérésre segíteni, és megengedik, hogy rabszolgákat és rabnõket közõlük vihessen magával. – Ennek teljesedését elbeszélik Ezdrás könyvei.
Iz 14,6
A héber szerint: szûntelen csapással.
Iz 14,8
Az erdõk kivágása által a gyõzõk uralmokat jelenték ki a meghódított tartományok fölött. Vesd össze: Izai. 37,24.
Iz 14,9
Midõn Babilon hatalmas királya pokolra száll, elcsodálkoznak magok a vízözönnek ott levõ lázadó szörnyei is. Lásd Jób 26,5. Mások szerint …elõtted az árnyakat.
Iz 14,9
mint árnyak az alvilágban.
Iz 14,11
A héber szerint …kevélységed a hárfa-hangokkal együtt. – Boldizsár, Babilon utolsó királya, országát és életét ugyanegy éjjel vesztette el, mely alatt rendkivûl fényes lakomát adott. Lásd Dán. 5,30.
Iz 14,12
Babilon volt a földi bölcseség elsõ széke. A mondottak (lásd 13. r. 2-ik jegyz.) egyszersmind vonatkoznak az istentelen világfiakra, a babiloni király mind megannyi hasonmásaira, valamint az elesett angyalok fejedelmére, az elõször teremtett fényes angyalra (Luciferre), a világfiak õsképére. Lásd Jel. 8,10. 9,1. (sz. Ágost. Jerom.).
Iz 14,13
Te, kevély király! Istenhez hasonlólag, a csillagok fölé akartál ülni, és trónodat a templomhegyre, Móriára helyezni, hol a frigyszekrény vagyon, ama hegyre, mely Siontól éjszakra fekszik. Mások a hébert így …székemet, a gyülekezet hegyén fogok lakni éjszak legszélén, – úgy hogy értelme ez: Te szived esztelenségében Istenhez hasonló akartál lenni, s a különben mesés istenhegyre távol éjszakon az istenek közé jutni. A régiek s ezek közt a kaldeusok is hitték, hogy a föld lassankint éjszak felé emelkedik, s éjszak legvégén a legfelsõbb magasságon van az istenek gyûlhelye, hol tanácsot tartanak a világ ügyeirõl s e föld kormányzásáról.
Iz 14,17
ki foglyait nem bocsátotta vissza hazájokba.
Iz 14,18
Más népek királyainak tisztességes temetésök van családi sírboltjaikban.
Iz 14,19
temetetlen maradsz a foglyok között, kik, mint rothadt dögtestek mély gödrökbe vettetnek. Boldizsár a megöltek közt fekve, temetetlen maradt (Dán. 5,30.).
Iz 14,20
ama királyokkal (18. v.).
Iz 14,20
a te utaid is elvesznek, mint következik.
Iz 14,21
ti médusok és persák.
Iz 14,21
Némelyek szerint: ne töltsék be a föld kerekségét ellenségekkel. Mások szerint: városokkal.
Iz 14,22
mint világbirodalomét.
Iz 14,23
mely nagy számmal tartózkodott az Eufrates kiöntéseinél Babilon közelében.
Iz 14,23
Ez annyiban teljesedett, a mennyiben a város leromboltatása után a tavaszkor és õszszel kiáradni szokott Eufrates töltések által nem csatornáztatott, hanem a tájat elárasztotta, és posványsággá tette.
Iz 14,25
Az itt következõ (24–28. v.) s Asszíria vesztérõl már a 10. r. mondott, s itt ismételt jövendölés, sz. Jeromos szerint, így függ össze Babilon elvesztének hirdetésével: De ti azt mondjátok: Mi vigasztalásunkra lehet nekünk a távol kaldeus ország elveszte, midõn mi most az asszíriusoktól szenvedünk? Azért ismétlem, hogy Isten az asszíriusokat, kik titeket nyomnak, kemény fenyítékkel fogja meglátogatni, és benneteket tõlök megszabadít. Mások szerint a próféta a jövendölést Asszíria megfenyítésérõl, zálogáúl adta a Babilon felõl mondott jövendölés bizonyos bekövetkezésének.
Iz 14,25
Palesztinában.
Iz 14,25
Teljesedését lásd Kir. IV. 19. r.
Iz 14,25
a zsidókról.
Iz 14,26
az Asszíriának alávetett világbirodalom felõl.
Iz 14,28
jövendölés. Lásd Izai. 13,1. A filiszteusok, kik Oziás által nagyon megaláztattak (Krón. II. 26,6.), az õ második utóda, Ákáz alatt ismét kivívták szabadságukat (vesd össze: Krón. II. 28,5.), s ezért mutatkoztak oly elbizottaknak. Ez elbizottság büntetéseül a próféta súlyos büntetõ itéletet hirdet nekik.
Iz 14,29
Ne örvendj azon, hogy Júda országa, mely téged Oziás alatt annyira megalázott, most a szírusok, asszíriusok betörése után s Ákáz rosz kormányzása alatt annyira meggyengûlt; mert Dávid királyi vérébõl Oziásnál még veszélyesebb ellened fog származni, s ennek utódai téged egészen elnyelnek.
Iz 14,29
Az összehasonlító pont a kigyófaj és a királyi ivadék közt a harczon kitünõ hatalomban és fortélyban vagyon. A basiliskus alatt kétségen kivûl az akkor még ifjú fejedelmi magzat, Ezekiás értendõ, ki késõbb a filiszteusokat megalázta (Kir. IV. 18,8.).
Iz 14,30
azaz: átalán a szegények gyermekei, vagy a szegények legcsekélyebbjei.
Iz 14,30
Lásd Kir. IV. 18,8.
Iz 14,31
A kapuknál tartatott a törvénykezés és gyülekezet, ezek az ott összegyültek helyett vétetnek.
Iz 14,31
Mások szerint: megfélemlett.
Iz 14,31
azaz: háború (vesd össze: Jer. 1,13.). Ez az értelmezõk szerint teljesedett Tartán hadvezérnek a filiszteusok országába történt betörése által, midõn Azotot ostromlotta. Lásd Izai. 20,1.
Iz 14,31
a megtámadónak. Mások szerint …füst jõ, és nincs egyes az õ seregeiben (szoros tömegekben jõnek).
Iz 14,32
És ha ezen éjszak felõl jövõ nép követeket küld Izraelhez, és ezt meghódolásra fölhíja, mit fog aztán Izrael felelni? Mások szerint …Mily feleletet hoznak a népek követei? – Értelme: Mit mondanak majd ama népnek hazájokba küldött követei honfitársaik elõtt Júda felõl, ha Filisztea esetét elbeszélték?
Iz 14,32
E feleletet nyerték Szennakerib követei (Kir. IV. 19.) Júdától.
Iz 15
Iz 15,1
A moabiták a héberekkel rokon (Móz. I. 19,37.), Palesztinától délkeletre lakó (Móz. IV. 21,11.) nép, egy kis idõszakot kivéve, mindenkor ellenséges indulattal viseltettek a zsidók iránt (Móz. IV. 22. Bir. 3,12. Kir. I. 22,3. Kir. IV. 24,2. Ezekiel 25,8–11.). Dávid óta (Kir. II. 8,2.) az izraelitáknak alávetve, többször szabadokká tették magokat, s a tíz nemzetségnek Teglatfalaszár (Krón. I. 5,26.) és Szalmanaszár (Kir. IV. 18,9.10.) által történt elhurczoltatása után több izraelita várost elfoglaltak a Jordánon túl. Késõbben a babiloni, persa és görög uralom alatt voltak, s végre az arabok között elenyésztek. A próféta Moáb városainak pusztúlást, s az országnak inséget és siralmat hirdet (15–16,1.). A jövendölés végén levõ szavakból kitûnik, hogy az teljesedése elõtt sok idõvel mondatott, elõtte három évvel ismételtetett (16,12–14.). Mikor mondatott és mikor ismételtetett az, nehéz kifürkészni, valamint teljesedését is a történelemben, ennek hiányossága miatt, nem igen lehet kimutatni.
Iz 15,1
Ar, fõvárosa Moábnak.
Iz 16,2
ijedtében. A héber szerint: vége neki.
Iz 15,1
a város, a fõváros.
Iz 15,2
a királyi család (Jerom.). A héber szerint: Bait, egy, a moáboknak alávetett város, mint a többi következõk.
Iz 15,2
hol a bálványok voltak.
Iz 15,2
A fõ és szakáll lenyirása a legnagyobb gyászolás jele volt.
Iz 15,4
A héber szerint: és lelkök elcsügged.
Iz 15,5
szánom Moábot.
Iz 15,5
szószerint: reteszei.
Iz 15,5
az erõs, hatalmas városig. Mások szerint: Eglat Salisjáig.
Iz 15,6
az ellenség be szokta volt temetni a forrásokat.
Iz 15,7
a büntetés.
Iz 15,7
A héber szerint: Azért viszik õk vagyonuk és kincseik maradványait a fûzfák patakján át (t. i. futásközben). Mások szerint: Azért vitetik el vagyonuk és kincseik maradványa a fûzfák patakján át (Bábelbe). Vesd össze: Zsolt. 136,2.3.
Iz 15,9
A megmenekûlt moabitákat teljesen elpusztító oroszlán, valószinûleg Nabukodonozor, ki Moábot birodalmának tartományává tette. Lásd 1-sõ jegyz.
Iz 16
Iz 16,1
Petrájából. Petra Édom egyik városa kõszirtes Arábiában, akkoron a moabiták birtoka.
Iz 16,1
A próféta fönebb (15,5.) szánakozását fejezte ki a moabiták szomorú sorsa fölött; most könyörgésre fakad segélyért részökre az Istenhez, hogy a bárányt, némely értelmezõk szerint, a Megváltót (vesd össze: Izai. 53,7.) küldje el, ki Rut, egy moabita nõ unokájának (vesd össze a bevez. Rut könyvéhez), Dávidnak vérébõl fog származni. – A héber szerint: Küldjetek (ti moabiták) bárányt (bárány-adót) a föld urának (Júda királyának) Petrából (Selából) a pusztán át Sion hegyéig (hogy Júda segítségtekre legyen).
Iz 16,2
Az õ segélye szükséges, mert az inség oly nagy leszen, hogy a lakosok leverten fognak a folyó partjainál tévedezni.
Iz 16,3
A próféta Isten nevében szól: Moáb! ha e romlást el akarod kerûlni, tehát tarts tanácsot stb.
Iz 16,3
Ernyõtöket a szenvedések déli forrósága ellen a szerencsétlenekre nézve csináljátok oly sürûvé, mint az éj, azaz, védjetek más szerencsétleneket, hogy egykor ti is védelmet találjatok; különösen fogjátok föl a menekvõ izraeliták ügyét. Valószinûleg a moabiták roszúl bántak több izraelitával, kik az asszíriusoktól az elhurczoltatáskor (vesd össze: 15. r. 1-sõ jegyz.) futottak, sõt õket épen ki is adták az asszíriusoknak.
Iz 16,4
megrövidíttetik a pusztúlás.
Iz 16,4
a nyomorgató.
Iz 16,5
Értelme némelyek szerint ez: a Messiás, Dávid vérébõl, az õ kegyelem- és igazság-országát megalapítja.
Iz 16,6
A helyett, hogy ily szelíd érzületre (3. 4. v.) változnék, Moáb folyton tovább megy elbizottságában.
Iz 16,6
A héber szerint …kevély, az õ kevélységét, felfuvalkodását és hiábavaló hazudságait.
Iz 16,7
az erõsségekben bíznak.
Iz 16,7
A héber szerint …ordítanak. Kir-Hareset falai fölött sohajtozni fogtok, hogy romokká lettek.
Iz 16,8
az asszíriusok.
Iz 16,8
Moáb megvert szökevényei Jázerig mennek.
Iz 16,8
Moáb lakosai, szökevényei (Jerom.).
Iz 16,8
Arábia pusztáján át az asszíriai fogságba (Jerom.). Mások a hébert így …urai, Jázerig értek azok (a szõllõvesszõk, a lakosok), tévedeztek a pusztában, az õ vesszõi kiterjeszkedtek, átmentek a tengeren (igen el voltak terjedve).
Iz 16,9
harczkiáltása.
Iz 16,10
a termékeny tájakról.
Iz 16,11
kesergek, mint a czitera kesergõ hangja a lerombolt erõsség fölött. A héber szerint …Kir-Hareset fölött.
Iz 16,12
bálványozó magaslatokon.
Iz 16,13
Lásd Izai. 15. r. 1-sõ jegyz.
Iz 16,14
azaz, oly pontosan számítva, mint a béres számítja. Vesd össze: Izai. 21,16. Ez 3 év alatt, de 130 év múlva történt meg, t. i. ezek elfolyása és Jerusalem elpusztitása után Nabukodonozor megtámadta a moabitákat, és 3 év alatt leigázta.
Iz 17
Iz 17,1
Jövendölés a szirus-damaskusi országról. Az itt (1–11. v.) Damaskus és Izrael országa ellen mondott jövendölés, kétségen kivûl azon idõre esik, midõn Szíria-Damaskus szövetségben állt Izrael-országgal Júda ellen, tehát ugyanazon idõre, mikorra a fönebbi jövendölések (Izai. 7,8–9,6.) mondattak. A 12. verstõl új jövendölés kezdõdik, mely a 18,7.-el végzõdik. A próféta hihetõleg Ezekiásnak, Júda királyának 14-ik éve elõtt kevéssel mondta azt, midõn az asszíriusok Júda és déli Egyiptom megtámadására készültek (lásd Izai. 36,1. Kir. IV. 19.). Leirja abban az Isten népét megtámadó nemzetek hiú törekvését, kiket Isten azonnal elpusztít (12–14. v.); ezt épen az ugyanazon asszíriusok ellen készülõ szerecsenországiaknak és egyiptomiaknak hirdeti, valamint átalán a föld minden népének (18,1–6.), és végre hozzáteszi, hogy a szerecsenországiak ezért hálaáldozatot mutatnak be Jerusalemben (18,7.).
Iz 17,1
Mivel a jövendölés a Júda ellen vivott szírus-izraelita háborúban adatott, mint a két országnak, Damaskusnak és Izraelnek összevetésébõl kitûnik, tehát a fönebbiekkel legközelebb Damaskusnak Teglatfalaszár általi bevétele is (Kir. IV. 16,9. vesd össze: Izai. 7. r. 28-ik jegyz.) értendõ, egyszersmind azonban az erõs kifejezésekbe Damaskus városának és országának késõbbi viszontagságai is (Jerem. 25,9.10. Zak. 9,1.) be vannak foglalva.
Iz 17,2
vagyis, az izraeli városok Ároer táján Rúben nemzetségföldén, melyeket Teglatfalaszár, nem, mint az ujabb irásértelmezõk vélik, Damaskus meghóditása elõtt, hanem annak utána vett be, midõn Izrael országának keleti és éjszaki nemzetségeit elhurczolta (Kir. IV. 15,29.).
Iz 17,2
puszták lesznek a lakosok elhurczoltatása után.
Iz 17,3
Izrael országától. Lásd Izai. 7. r. 5-ik jegyz.
Iz 17,3
Damaskus megszûnik ország lenni, s így Izraelnek nem lesz többé támasza.
Iz 17,3
gúnyosan mondatik (sz. Jerom.). Egyik úgy jár, mint a másik.
Iz 17,3
Vesd össze: Izai. 7. r. 15-ik jegyz.
Iz 17,4
Izraelnek, a tíznemzetségû országnak. Vesd össze: Mikeás 1,5.
Iz 17,4
Teglatfalaszár Damaskust meghóditván, ugyanazon háborúban Izrael országának egy részét, Galileát és Gálaádot is elfoglalta (Kir. IV. 15,29.), mi által az nagyon meggyengûlt.
Iz 17,5
termékeny völgy Jerusalem mellett. A benépesített Izrael képeûl vétetik. Értelme ez: akkor Izrael népessége, mely különben oly nevezetes volt, oly csekély lesz, mint a kalászok száma a szántóföldeken aratás után. A héber szerint: Akkor úgy leszen, mint midõn az aratók markot szednek, karjaik a kalászokat levágják, mint midõn kalászt szednek Rafaim völgyében.
Iz 17,8
a bálványoltárokhoz.
Iz 17,9
az amorreusoktól, kik az izraeliták elõl futottak. (Móz. IV. 21,21. s követk.).
Iz 17,10
gúnyosan mondatik (sz. Jerom.).
Iz 17,11
A héber szerint: Miután gondod volt rá, hogy ültetésed növekedjék és korán érjék, de aratás elenyészik a begyüjtés idejében, és ez stb.
Iz 17,12
Jaj az asszíriusoknak! hogy ezek értetnek, kitûnik az õ vonúlásuk fönebbi leírásából (Izai. 10,28–34.). Vesd össze: 1-sõ jegyz.
Iz 17,14
Este még rémûlet volt a zsidók között, és a jövõ reggelen már nem voltak többé ellenségeik, mert éjjel megveretett Szennakerib serege. Lásd Kir. IV. 19,35.36.
Iz 18
Iz 18,1
E nehéz rész, melyet az írásértelmezõk igen különbözõleg fognak föl, az elõbbi részszel összefüggésben (lásd 17. 1-sõ jegyz.) s a történelem körülményei által nyer világot. Azon idõben t. i. midõn szennakerib betört Judeába (Kir. IV. 19. Vesd össze: Izai. 37. és 17,12.), az õ szándéka különösen oda czélzott, hogy Egyiptomot, mely akkor három uralomra volt fölosztva és legnagyobb részben a szerecsen kormánypálcza alatt volt, harczczal megtámadja, mihelyt Judeát hatalmába ejti. Azért kiáltja a próféta Szerecsenországnak és felsõ Egyiptomnak, mely a szerecsen uralomnak, Taraka királynak hódolt: Terád is balsors van mérve az elbízott néptömegtõl. Azonban, folytatja tovább, e szerencsétlenség elháríttatik rólad, mert békekövetek fogják neked az õ megveretését hirûl vinni (2. v.). Ez be is teljesedett, mert Taraka, ki Szennakeribnek nagy sereggel ment eléje (Lásd Izai. 37,9.), még nem érte el Palesztinát, midõn Szennakerib serege semmivé lett s õ maga is elfutott.
Iz 18,1
azaz: csattogó szárnyú, zajongó seregszárnyakkal bíró népnek; azaz: Jaj az országnak, melyet oly nagy számmal lepnek el a zajongó hadseregek.
Iz 18,1
mely Szerecsenország folyóitól, a Nilustól és más folyóktól van átvágva.
Iz 18,2
Papir-gyékénybõl font sajkák csak a Niluson jártak, mely maiglan is tengernek neveztetik. Lásd Sirák 50. r. 3-ik jegyz. – A szerecsenországiak az asszíriusok közel betörése miatt valószinûleg szövetségben állottak a zsidókkal, és követeket küldöttek ide s tova, kik a Niluson lejöttek, és torkolatainál a zsidók hajói által fogadtattak.
Iz 18,2
A próféta a szabadúlás hirdetését az ezt hirdetõ követekhez intézett megszólítás alakjában adja elé.
Iz 18,2
a Nílus által két részre osztott, vagy, szerecsenekbõl és egyiptomiakból álló. Mások szerint: a hosszúra nyúlt.
Iz 18,2
Lásd a 6-ik jegyz. Mások szerint: az izmos és erõs néphez.
Iz 18,2
Az Egyiptomtól délfelé lakó népek a szentírásban mindnyájan kusitáknak, szerecseneknek hivatnak, úgy hogy Szerecsenországon túl dél felé más népet létezni nem gondoltak. Mások szerint: a néphez, melynek nincs mása.
Iz 18,2
mely szabadúlást vár ellenétõl, az elõnyomúló asszíriusoktól. Mások szerint: az erõs.
Iz 18,2
azaz: azon nemzethez, melynek földe (mindig újra) megtapodtatik, mely az évenkint kiáradó Nílus kiöntése által elboríttatik. Mert a Nílus kiáradása után a földbe vetett mag ökrök és sertések által évenkint megtapostatott a porhanyós talajban. Mások szerint: mindent összezúzó.
Iz 18,2
átvágják, s az áradás által pusztítják.
Iz 18,3
A föld minden lakosai, nem csupán az egyiptomiak és szerecsenországiak, hallják meg, mily fenyítéket mér Isten a kevély Asszíriára, mely a világ minden akkori országait rettegésbe ejtette.
Iz 18,3
midõn a gyõzedelmi jel a hegyeken föltûnik, és a diadal harsonaszó által hirdettetik.
Iz 18,4
Nyugodtan engedem elérkezni az asszíriusokat, és látszólag vállalatuknak kedvezni fogok.
Iz 18,5
a terménynek.
Iz 18,6
az asszíriusok oly nagy sokaságban fognak megveretni, hogy a ragadozó vadak és madarak egész éven át táplálkozhatnak belõlök.
Iz 18,7
a szabadúlásnak, az asszíriai sereg megveretésének idejében.
Iz 18,7
a templomba küldetik Jerusalembe.
Iz 18,7
Teljesedését lásd Krón. II. 32,23.
Iz 19
Iz 19,1
Lásd Izai. 13. r. 1-sõ jegyz. A próféta polgárháborút jövendöl Egyiptomnak (1. 2. v.), melyet egy szigorú fejedelem, ki az uralmat magához ragadja, fog bevégezni (3. 4. v.), miután mindenféle csapás (5–17.) jött az országra. Erre egy szerencsés idõszak fog következni, melyben az egyiptomiak az Urat megismerik (18–22.), s az asszíriusokkal és zsidókkal szövetkezve fognak neki szolgálni (23–25. v.). A jövendölés legközelebb valószinûleg az egyiptomi tizenkettõk uralmára czéloz, mely a belzavarok után a három dinasztia három országából képzõdött Kr. el. 711. év körûl, és 15 év mulva ismét megszünt, midõn Pszammetik, a tizenkettõk egyike, a többi tizenegyet legyõzvén, az egyeduralmat Egyiptom fölött magához ragadta (Kr. el. 696. évb.); mert a próféta több országról szól, melyek egymás ellen harczolni fognak, s egy kemény uralkodóról, ki mindent hatalma alá vet. Magasabb értelemben, a jövendölés a pogány Egyiptom ama szellemi szükségére vonatkozik, mely közvetlen Krisztus megjelenése elõtt igen érezhetõ lesz, de Krisztus által Egyiptomról, valamint a többi népekrõl is elvétetik. E jövendölés kihirdetését alaposan tehetni a három dinasztia uralmának utolsó idejére, kevéssel a Szennakeribnek Judeában történt megveretése utáni idõre (Kr. e. 715. évb. Vesd össze: Izai. 18. r. 1-sõ jegyz.); mert az egyiptomiak, mivel ellenségeiktõl megszabadúltak, akkor lettek oly elbizottak, hogy az ezen jövendölésben kifejezett büntetõ itélet idején volt.
Iz 19,1
Vagyis: az Úr eljõ itéletet tartani Egyiptom fölött. A bírót, felhõn jõve, tünteti elé az írás. Lásd Zsolt. 17,11. Máté 24,30.
Iz 19,2
Ez akkor teljesedett, midõn a hármas dinasztia uralmából sok belháborgás után a tizenkettõk kormánya fejlõdött ki, mivel a szerecsenországi, szaisi és tanisi három dinasztia három uralkodója mellett még más kilencz vívott ki magának érvényt a tartományokban.
Iz 19,3
értelme. Mások szerint: bátorsága.
Iz 19,4
a tizenkettõk kezébe. 1-sõ jegyz.
Iz 19,4
Pszammetik, ki a többi tizenegyet hatalmába ejtette.
Iz 19,4
Mások a hébert igy …Egyiptomot egy kegyetlen úr kezébe adom. – Ezek szerint az egész vers Pszammetikre vonatkozik.
Iz 19,5
A Nílusból, mely tengernek is neveztetik. Lásd Izai. 18. r. 4-ik jegyz. A belzavarokhoz még természeti csapások is jõnek, mindenek elõtt a Nílus elapadása s az ebbõl származó terméketlenség és éhség.
Iz 19,6
a Nílus csatornái.
Iz 19,6
megbûzhödnek.
Iz 19,7
Mások a hébert így: a földek a folyó mellett, a folyó partján, a folyó mellékén minden vetés elszárad stb.
Iz 19,9
zavarba jõnek.
Iz 19,10
A héber szerint e vers: Levertek mindnyájan a szövõk, és a munkások lelkökben megszomorodtak. Az 5–10. versekben merész ábrázolása van Egyiptom jövõ terméketlenségének és szükségének.
Iz 19,11
Tanis (a héber szerint Zoán, Móz. IV. 13,23.) volt székhelye egyiknek a három dinasztia közõl, melyek a tizenkettõs uralom elõtt Egyiptomban egyedûl uralkodtak. E dinasztia királyának tanácsosai esztelen tanácsot fognak adni, s a rosznak nem tudják elejét venni.
Iz 19,11
Hogyan tarthattok valamit öröklött rangotokra és párt-bölcseségtekre, miután semmi segélyt nem adhattok.
Iz 19,12
A próféta a jövendõ eszeveszettségrõl szól, mintha már az jelen lenne.
Iz 19,13
Memfis (héberûl Nof) egyike volt Egyiptom fõvárosainak.
Iz 19,13
A héber szerint: Egyiptomot megcsalják az õ nemzetségeinek fejedelmei.
Iz 19,14
a fonákság lelkét.
Iz 19,15
azután.
Iz 19,15
E kifejezésekrõl lásd Izai. 9,14. Értelme ez: Minden föloszlásban és zavarban leszen. A héber szerint …fejétõl farkáig, a pálmafától a gyékényig. Értelme: Elsõtõl utólsóig egy egyiptomi sem fog jó sikerrel mûködhetni.
Iz 19,17
a különben gyenge Júda félelmesnek fog feltûnni Egyiptom elõtt.
Iz 19,17
Egyiptom felõl.
Iz 19,18
Az eddig rajzolt szükség idején, a mennyiben ez magasb értelemben Krisztus eljövete elõtt a pogányság lelki szegénységére vonatkozik (lásd az 1-sõ jegyz.), Isten segélye az igaz religiónak Egyiptomba leendõ behozatala által fog elérkezni. A próféta a következõt nem betû szerinti, hanem magasb értelemben csatolja az elõre bocsátottakhoz.
Iz 19,18
Értelme ez: Az idõben öt egyiptomi város fogja magát az igaz religio iránti buzgóságban kitûntetni. Kánaán nyelvén beszélni, annyit tesz, mint a választott nép religiójának érzületével bírni. Vesd össze: Szofon. 3,9. Keresztényi érzületben különösen a következõ városok tûntek ki: Tanis, Memfis, Bubasztos, Heliopolis és Alexandria.
Iz 19,18
Görögûl: Heliopolisnak. E város, valamint elõbb bálványozása, úgy késõbb a keresztény religio iránti ragaszkodása miatt különösen nevezetes volt. Mások szerint …szabadúlás városának. Mások másképen.
Iz 19,19
A Messiás religója, mint ezt a régi zsidók sz. Jeromos bizonysága szerint mindnyájan értették. – Palesztinából Kr. e. 150. év körül, a futással menekûlt Oniás fõpap Heliopolis környékén templomot épített a jerusalemi templom mintájára, s ott zsidó istenitiszteletet hozott be. Vállalatának igazolásául e helyre hivatkozott, mintha az abban lett volna megjövendölve. Azonban hogy a próféta zsidó templomi szolgálatot Egyiptomban teljességgel nem akart érteni, tökéletesen kitûnik abból, hogy Isten a törvényben a zsidóknak csak egy áldozathelyet engedett meg (Móz. V. 12,5. s követk.), mely Jerusalemben volt (lásd Krón. I. 22,1. 1-sõ jegyz.), és ott kellett maradnia.
Iz 19,19
a szabadúlás emléke. Vesd össze: Móz. I. 28,17.18.
Iz 19,20
minden bajaik elõtt.
Iz 19,23
Õket szeretettel fölkarolják, megvendéglik. A messiási idõben barátságos viszony lesz az egyiptomi és asszíriai világbirodalmak között, és átalán a népek között. Mások a hébert így: és az egyiptomiak az asszíriusokkal fognak (Istennek) szolgálni.
Iz 19,24
Izrael népe a többi népekkel fog szolgálni az Úrnak.
Iz 19,24
mert a népek áldása a zsidóktól jõ. Lásd Móz. I. 12,2.3.
Iz 19,25
Ez áldás akkor fog teljesen bekövetkezni, ha egykor valamennyi pogány valamennyi zsidóval belép az anyaszentegyházba.
Iz 20
Iz 20,1
Az idõben (Kr. e. 725. év körûl), midõn Sargon, az asszíriai király, Szennakerib, elõde parancsa alatt álló hadvezér, Tartán Azotust (Aszdodot), mely filiszteusi határváros és Egyiptom kulcsa volt, ostromlotta, hogy az akkor hatalmas egyiptomi-szerecsenországi király, Szua (Kir. IV. 17,4. héberûl Szo, a görög íróknál Szevechus, Kr. e. 728. év.) ellen harczoljon, a zsidó nép az egyiptomiakhoz hajlott, és általok az asszíriusi adófizetéstõl, melybe Ákáz alatt esett vala (Krón. II. 28,16.), fölmentetni reménylett. E bizodalmat roszallja a próféta (vesd össze: 30. 31. r.), és annak oktalanságát egy jelképes cselekvény által (2. v.) mutatja meg, világosan hirdetvén, hogy a szerecsenországi-egyiptomi foglyok számkivetésbe vitetnek (3–6. v.).
Iz 20,2
a prófétai szõrruha. Lásd Kir. IV. 1,8.
Iz 20,2
azaz, csak alsó ruhában. Lásd Kir. I. 19,24.
Iz 20,2
A próféta jelképes cselekvény által azt akarta láthatóvá tenni, mit alább (3–6. v.) szavakkal fejezett ki. Vesd össze: Krón. II. 18,10. Ezekiel 24,3.15. s köv.
Iz 20,3
azaz: A mint Izaiás három napig (mások szerint: évig) mezítelen és sarutlan jár, ugy (4. v.) stb.
Iz 20,4
Sargon, ki valószinüleg Teglatfalaszár és Szennakerib között rövid ideig uralkodott. Mások Szennakeribet értik, ki szerintök egyszersmind Sargonnak is neveztetett; Mások szerint: Azarhaddon. Lásd Krón. II. 33,11.
Iz 20,4
E jövendölés teljesedését elbeszéli Náhum próféta 3,8–10. mint hódittatott meg No-Amon vagy Tébe (Vulg. nem helyesen Alexandria), Szuának, Taraka elõdének (lásd Izai. 18. r. 1-sõ, 2-ik jegyz.) fõvárosa. E hódítás az irásértelmezõk szerint Kr. e. 720–716. év körûl esik.
Iz 20,6
tulajdonképen félsziget, Palesztina.
Iz 21
Iz 21,1
Azaz: jövendölés Babilonról. E város itt, sz. Jeromos szerint, pusztának mondatik, vonatkozólag sorsára, mely õt érni fogja; tenger pusztájának, az Eufratesre nézve, mely tengerbe szakadásánál sok ágáról neveztetik így (lásd Izai. 27,1. Jerem. 51,36.). Mások szerint: A tenger melletti síkság terhe. Mások szerint: a déli puszta terhe. Mások másképen. E jövendölés, valamint a 13–14,23.-ben foglalt, Babilonnak a médusok és persák általi elvesztérõl szól, s annak közzététele ugyanegy idõre látszik esni.
Iz 21,1
vagy, délnyugat felõl.
Iz 21,1
A kõsziklás Média (lásd Izai. 13,4.), hasonlítva Babilonnak mívelt és vízzel bõvelkedõ síkságához, pusztának és rettenetes földnek neveztetik.
Iz 21,2
Mind a kettõ alatt a médusok és persák értetnek. A hûtlenség itt átalán az elnyomatás jelentéseûl vétetik.
Iz 21,2
Persia.
Iz 21,3
A próféta itt a babiloniak lelkébõl szól.
Iz 21,4
a szerencsétlenség.
Iz 21,4
A héber szerint …elkábít engem. Örömem éjjel rémûletté vált nekem (a különben vidám est szomorúságot és rémûletet hoz nekem).
Iz 21,5
Azaz: Lakmározz csak, Boldizsár! – Ámbár a médusok és persák Babilont már két év óta tartották ostromzár alatt, Boldizsár az õ udvarával mégis lakmározásban tölté az éjjeleket, különösen azon éjjel, midõn Círus a legerõsebb rohamot tette és a várost bevette, a minden istenek ünnepét tartották, midõn senki sem maradhatott józanon. Lásd Dániel 5.
Iz 21,5
Csak kevés õr volt ama baljóslatú éjjelen fölállítva. – Merûlj csak lakmározásba kis számú õrséged mellett, azonnal magriad a harczkiáltás (mint következik).
Iz 21,6
Mert a következõt jelentette ki nekem az Úr. A próféta úgy adja elé a látványt, hogy egy messzire látó toronyõr által hirdetteti a diadalmasan közeledõ ellenségeket.
Iz 21,7
Ez, némelyek szerint, jelképes leirása a persák és médusok két hadseregének; mások szerint, itt a határozott szám a határozatlan helyett vétetik, t. i. látott csataszekereket, és szamarakon s tevéken ülõ csapatokat. A persák szamarakat és tevéket használtak a csatában, mint ezt különösen Círusról beszélik.
Iz 21,8
Az õr erõs hangon kiálta: Gondosan vigyáztam, és láttam a következõt (9. v.).
Iz 21,9
Ime jött egy hadvezér (Círus) a persák és médusok két hadseregével. A héber szerint …Ime jött egy férfiú lovon, lovasok lovakon kettesével.
Iz 21,9
Minden bálványai sem menthették meg.
Iz 21,10
Ezek a próféta szavai. A lecséplés, képe az ellenség megsemmisítésének.
Iz 21,11
Idumea terhe. Dúma egy izraelita eredetû arab törzs volt (Móz. I. 25,14. Krón. I. 1,30.), mely, sz. Jeromos szerint, Édom hegységeitõl éjszakkeletre telepedett meg. Ez, valószinûleg megrettenve az Egyiptom és Asszíria között történt eseményektõl, a prófétához fordúlt, kérdezve, mi reménye lehet e szerencsétlen idõszakban? mire a próféta semmi vigasztalót nem válaszol, hanem megtérésre int.
Iz 21,11
Hozzám fordúlnak Szeirbõl, azaz, Idumeából (Móz. V. 1,2.). A Szeir nevet az e tartománynyal szomszédos arab hegységek is viselték, melyekben Dúma törzse lakott.
Iz 21,11
Õrzõ! mennyire haladt ez éj? Próféta! ránk jön-e a baleset éjjele? lehet-e reményünk szabaduláshoz?
Iz 21,12
Az emberek sorsa változik, mint a nap szakaszai, szerencsére baleset következik, és megfordítva.
Iz 21,12
Miután a próféta kitérõ feleletet adott (20-ik jegyz.), hozzá teszi: Ha tanácsot akartok tõlem kérni, és nálam segélyt keresni, ezt helyes módjával tegyétek, t. i. töredelmes szivvel. Azért ti, kik Ábrahám fiai vagytok, vetkõzzetek ki a pogány szokásokból, azután jöhettek és várhattok segedelmet.
Iz 21,13
Annak értelme: Még egy év (16. 17. v.), és a pusztának arab törzsei megfenyittetnek, úgy hogy bujdosva elleneik elõl a pusztában bolyonganak és elepednek (13–15. v.). Mikor mondatott e jövendölés? vajjon teljesedett-e és miképen? a régi történelem hiányos adatai miatt meghatározni nem lehet.
Iz 21,13
A héber szerint …Arábia vadonjában.
Iz 21,13
Dédan Ketúrától (Móz. I. 25,3.) származott arab törzs éjszaki puszta Arabiában; egy más Dédan, Kustól származva (Móz. I. 10,7.) déli Arabiában telepedett le. Egyik közõlük kereskedõ utai miatt nevezetes volt (Ezekiel 27,20. 38,13.). A héber szerint …Dédan vándorcsoportjai.
Iz 21,14
Ti, délen lakó arabok! jõjetek segítségére az éjszakon lakóknak. A héber szerint …kik Téma (egyik edomita törzs) tartományában laktok.
Iz 21,16
oly pontosan számítva, mint a béres számítja éveit. Jerusalem pusztulása után egy évvel; különben 130 év múlva.
Iz 21,16
Cédár, egy Izraeltõl szakadt arab törzs (Móz. I. 25,13.) itt sok más arabs törzs helyett vétetik.
Iz 21,17
Cédár nyilasai, kik oly hiresek, legnagyobb részben le fognak veretni.
Iz 22
Iz 22,1
Azaz: Jerusalem terhe, mely halmokon való fekvése, és mint az isteni kijelentés székhelye (Izai. 2,3.) neveztetik így. Jerusalem városának e jövendölésben kijelentett ostromát, némely irásértelmezõk e városnak a kaldeusok által történt bevételére (Krón. II. 36.) magyarázzák, mások Manasszesnek Azarhaddon hadvezér által lett elfogatására (Krón. II. 33,11.), ismét mások Szennakerib megtámadására (Izai. 36. r. s követk.). E jövendölés úgy látszik ez utóbbi eseményt csak kevés idõvel elõzte meg.
Iz 22,1
A próféta hallgatóit kellõ közepébe helyezi az ostromnak, melynek bekövetkezésével fenyeget. – Midõn az ellenség a városba vonúlt, a lapos tetõkre szaladtak, részint, hogy lássanak, részint, hogy magokat védjék. Bir. 9,51. Makk. II. 5,12.
Iz 22,2
hanem az ostrom alatt éhség és dögvész által.
Iz 22,3
fejedelmeid gyáván megfutnak, de utól érik õket, minden néped megkötöztetik, ha megfutott is.
Iz 22,4
Jerusalemnek.
Iz 22,5
azon nap.
Iz 22,5
Jerusalem erõs hegyeit beveszi. A héber szerint …földúlván, és lármát költvén a hegyek ellen.
Iz 22,6
a médusok és persák, kik, mielõtt a világuralmat kivítták, elõbb az asszíriusokkal (Kir. IV. 18,11.), késõbb a babiloniakkal voltak összeköttetésben.
Iz 22,6
Mások a hébert így …lovasságot. Kir megmezteleníti a paizst (leszedi annak borítékát). Kir, Asszíria egyik tája. (Lásd Ámosz 1,5. 12-ik jegyz. Kir. IV. 16,9. 6-ik jegyz.).
Iz 22,8
Értelme ez: Te Júda! gyalázatosan megfosztatol utolsó védeszközödtõl, s hiába nézesz a fegyvertár után. Lásd Kir. III. 7,2–6.10–17.
Iz 22,9
Vagyis: az alsó tó vizét a városba vezetitek. Az alsó valamint a felsõ tó, délnyugatra, a városon kivül, közel a kõfalhoz, Siloe patakából képzõdött (lásd Izai. 7,3.), s azért azokat minden ostromló ellenség használhatta. Hogy ettõl a vizet elvonhassák, közelgõ ostrom esetében az ostromlottaknak arra kellett törekedniök, hogy azt elõle csatornán elvezessék.
Iz 22,10
hogy megtudjátok, mennyit lehet azokból nélkülözni.
Iz 22,11
hogy azt abba ereszthessétek. A régi tó valószinûleg a felsõ tó; a második kõfal, némely irásértelmezõk szerint, az, mely a Siloe patakja körûl vonatott, hogy ezt a város körébe vehessék.
Iz 22,11
Ti bizalmatokat védmûveitekben helyezitek, és nem az Istenben, ki a rátok mért baleseteket már rég idõ óta mind elõkészítette.
Iz 22,12
Lásd Izai. 15,2.3. Ama szerencsétlen napon fölhínak titeket az Úr nevében gyászolásra és bûnbánatra, de ti könnyelmûségtekre hagyjátok magatokat.
Iz 22,15
Mások szerint: a palota gondviselõjéhez. Az idõben, valószinûleg, midõn Izaiás az eléadott jövendölést tette, úgy látszik, a királynak valami Szobna nevû, méltatlan kegyencze lehetett az udvarnál. Ennek bukását hirdeti a próféta, valamint helyére Eliacim fölemeltetését. A jövendölés csakhamar teljesedésbe ment, mivel már Szennakerib megtámadásának idején Eliacim említtetik palotagondviselõûl; a bukott Szobna pedig titoknoki, alacsonyabb állomáson találtatik. (Lásd Izai. 36,3. 37,2.).
Iz 22,16
Szobna épen sirboltját tekintette meg, melyet családja számára vágatott, midõn a próféta az õ elvettetését hirdette. Mit akarsz te itt? nem fogsz itt eltemettetni sem te, sem családod.
Iz 22,16
A legpompásabb síremlékeket a kõsziklák tetején emelték, hogy mindenki elõtt szembetûnjenek.
Iz 22,17
Mint a kevély kakas összekötött lábakkal vitetik vásárra eladás végett, úgy fognak téged egykor nyomorúságra hurczolni. Ezekiás alatt Szobna még királyi szolgálatban volt (lásd 16-ik jegyz.); a héber szerint: Az Úr téged elvet hatalmas erõvel.
Iz 22,18
A héber szerint: Összegörget téged gombolyag gyanánt. Mások másképen.
Iz 22,18
ha azt magaddal viheted.
Iz 22,20
Lásd a 16-ik jegyz.
Iz 22,22
A kulcsok a palota és ország fölötti legfõbb felügyelés és hatalom jelvényei voltak. Füzérbe kötve volt szokás azokat vállra vetni. Vesd össze: Izai. 9,6. Máté 16,19. Jel. 3,8.
Iz 22,23
Állandó helyet adok neki, s dicsõség kútfejévé legyen házára nézve.
Iz 22,24
Kicsinyek és nagyok, elõkelõk és csekélyek ragaszkodnak hozzája, és õ gyámoluk leszen.
Iz 22,25
Szobna. E jövendölés, mely betû szerint a fölhozott két hivatalnokot érdekli, képleg Isten minden hû és hûtelen szolgáját illeti; amazok megállanak Isten elõtt, a hûtlenek elvettetnek.
Iz 23
Iz 23,1
E jövendölés a dúsgazdag világvárosnak, Tírusnak, Nabukodonozor, kaldei király általi elpusztítását hirdeti (Kr. e. 586. évb.).
Iz 23,1
A héber szerint: Tarzis hajói, – spanyolországi Tartesszusba járó hajók. A próféta fölhíjja a Tírustól távollevõ hajókat gyászolásra a város meghódítása fölött, mirõl visszatértökben hírt vettek.
Iz 23,1
honnét szoktatok vala jõni.
Iz 23,1
Cétim alatt az irásban a tengermelléki tartományok és a nyugati szigetek, úgyszinte Macedonia is értetnek.
Iz 23,2
azaz: álmélkodjatok.
Iz 23,2
Fenicia partvidékén. A tengermelléki tájak a héberben szigeteknek neveztetnek.
Iz 23,2
Szídon, a feniciai város, népesítette be Tírust.
Iz 23,2
téged, feniciai partvidék, népesítés és kincsek által.
Iz 23,3
Egyiptom terménye, melyet a Nílus kiáradásának lehetett köszönni, Tírus városában lõn fölhalmozva.
Iz 23,4
Tírus.
Iz 23,4
néptelenné tétettem.
Iz 23,6
A héber szerint: Tarzisba. Lásd a 2-ik jegyz. Tarzisban a tírusiak gazdag ezüstbányákkal birtak.
Iz 23,6
Lásd a 6-ik jegyz.
Iz 23,7
Nabukodonozor a meghódított városban csak üres házakat talált; mert a lakosok elfutottak, mint sz. Jeromos értesít, vagy Spanyolországba és Kartágoba, vagy egy, a tengerparttól körûlbelûl egy órányira fekvõ szigetbe, melyen késõbb a világhirû város, új Tírus, emelkedett.
Iz 23,8
Mások szerint: koronákat osztó Tírusról.
Iz 23,10
A héber szerint: Tarzis leánya, azaz, te, Tarzis!
Iz 23,10
Te most szabad vagy, Tartesszus! az anyaváros, Tírus nyomasztó terhe által nem vagy lekötve, szabadon mozoghatsz országodban, mint a folyóvíz.
Iz 23,11
Fenicia városait, melyek egymástól független kis községeket képeztek.
Iz 23,11
A feniciai tengermellék lakosai Móz. I. 10,15–19. szerint, Kánaánból származtak.
Iz 23,11
Mások szerint: annak erõsségeit.
Iz 23,12
elnyomatott.
Iz 23,13
mint az ostrom idejében.
Iz 23,13
mely az asszíriai uralom alatt fejlett nemzetté.
Iz 23,13
Tírus városának.
Iz 23,13
A héber szerint: alapította azt, õrtornyokat emelt abban.
Iz 23,14
Lásd a 2-ik jegyz.
Iz 23,14
Az elpusztúlás alatt itt a vármûvek és a város nagy részének leromboltatása értetik; mert Tírus még ekkor nem pusztíttatott el egészen, hanem tulajdon, bár Kaldeától függõ királyokat nyert. Vajjon ezek a régi vagy új Tírusban (14-ik jegyz.) országlottak-e, nem tudatik.
Iz 23,15
A „hetven“ szám itt kerekszám, nem pedig bizonyos meghatározott szám gyanánt vétetik. Épen addig kellett tartani a zsidók babiloni fogságának is (Jer. 25,11.12.). Értelme ez: Elpusztulásod után, oh Tírus! körûlbelûl hetven évig, a zsidók fogságának idejéig fogsz pusztán maradni, megfosztva régi fényedtõl és tekintélyedtõl.
Iz 23,15
Szószerint: egy király napjaiig, azaz, valószinûleg, a meddig egy királyság tartani fog, t. i. a kaldei (babiloni), mely körûlbelûl hetven év mulva a persa Círus által földúlatott. A persa királyok szelíd uralma alatt Tírus (új Tírus) ismét oly virágzó és gazdag fõváros lett, mint Nabukodonozor elõtt volt, mígnem nagy Sándor, ki általa kigúnyoltatott, azt egész földig leromboltatta, és lakosait, kik az ostrom alatt el nem vesztek, vagy Kartágóba nem futottak, vagy keresztre feszíttette, vagy rabszolgákúl eladatta.
Iz 23,15
A helyett, hogy mondatnék: Hetven év mulva úgy jár Tírus, mint egy vén kéjhölgy, ki kaczér énekei által újítja föl hódolóinál régi emlékét… a 16. versben egy hely hozatik föl az ily kéjhölgyre írt gúnyversbõl. Kéjhölgyhöz hasonlíttatik Tírus, a mennyiben a külországi népekkel való viszonya neveztethetik azokkal gyakorlott kéjelgésnek. Lásd Náhum 3,4.
Iz 23,16
A keleti kéjhölgyek még most is az utczákon barangolva énekelni szoktak.
Iz 23,17
ismét fölvirágoztatja.
Iz 23,17
keresetére.
Iz 23,18
Tírus az igaz Isten ismeretére fog jutni, és kincseibõl az Úrnak ajándékokat vinni.
Iz 23,18
a papoké és levitáké.
Iz 23,18
Értelme ez: Keresetének fölöslege nem fog uzsorára fordíttatni, hanem a religio szolgáinak isteni szolgálatra ajándékoztatni. E jövendölés teljesedett részint az által, hogy a tírusiak közõl többen telepedtek le a szent városban (Ezdr. II. 13,16.), s adományaikat ott tették le; részint az által, hogy a zsidók számosan költöztek Tírusba, ott kereskedést ûztek, s onnan küldték ajándékaikat Jerusalembe. A babiloni fogságban és az után t. i. a zsidók nagy részben kereskedésre adták magokat, s ezt annyira megszerették, mikép biztosan feltehetõ, hogy Tírusban is jelentékeny számmal telepedtek le, s igy a város késõbbi jólétében szinte részök volt.
Iz 24
Iz 24,1
A 24–27. részek egy összefüggõ jövendölést képeznek. Kezdõdik ez egy földúlt város leirásával, melybõl csak kevesen menekednek meg; ezek dicsérik az Istent, ki Sionból uralkodik (24. r.). E szabadúlásért hálát ad a próféta; mert ezután Jerusalem gyûlhelye lesz minden népnek, s az Isten népének minden ellenségei elvesznek (25. r.). A megmentett nép is hálát ad (26.); mert az idõben esik el a nagy kigyó, és Izrael a kiállott büntetés után ismét föléled (27.). E jövendölés betû szerinti és közvetlen értelemben czéloz Jerusalem pusztúlására (24,10–13.), az elpusztúlt Júdaország lakosainak elhurczoltatására (24,1–3.) a babiloniak által, Babilonnak és az õ tartományainak elpusztítatására (24,16–21.) a persák által, a zsidók visszatérésére Babilon eleste után (25,2.8. 27,1.12.13.), és a zsidó nemzet isméti fölvirágzására (26,12–16.). Mivel ez események, elõképei a messze jövendõségben rejlõ messiási és végsõ idõnek, az irásértelmezõk méltán tekintették és értették ezen utolsó idõket, mint melyek e jövendölés betüje alatt rejlenek. E mellett még megjegyzendõ, hogy a próféta a földi, a látható Jerusalem sorsát, melyet legközelebb hirdetni akart, néha elhagyja, és ama végsõ idõkre megy át, hogy ezeket nem csak képleg, hanem betûszerint is hirdesse, hol aztán a földi Jerusalem eseményei háttérbe szorúlnak; ama szellemi és mennyei Jerusaleméi, az egyházéi pedig elõtérbe lépnek: így az egyetemes világreligió (25,6.7.), a világ vége (24,4.19.), a föltámadás (26,14.19.), a világitélet (24,21.22.), s az egyház föloszlása a mennyei Jerusalembe (24,23.). Ugyanily móddal kapcsolja a Megváltó is (Máté 24.) Jerusalemnek a romaiak által leendett elpusztítása jelentéséhez a világ végének leirását.
Iz 24,1
néptelenné teszi az országot.
Iz 24,1
A héber szerint: Megfordítja a mi azon van, (a kép az üvegtõl vétetett, mely megfordíttatik, ha ki akarják üresíteni).
Iz 24,1
Igy lett ez Jerusalem megvételénél a babiloniak által (Kir. IV. 24.); így lesz a világ végén (Máté 24.).
Iz 24,3
engedte úgy történni.
Iz 24,4
Mások szerint: ellankadnak a föld népének legfõbbjei.
Iz 24,5
Mások szerint: megmérgeztetett.
Iz 24,6
A héber szerint: elbágyadnak, szomorúak lesznek.
Iz 24,7
A héber szerint: sírni fog a must.
Iz 24,8
A héber szerint: a hárfa (czitera) öröme.
Iz 24,10
Mások szerint: az elpusztított város.
Iz 24,11
az ellenség által elpusztított szõllõhegyek miatt.
Iz 24,12
A héber szerint határozottabban: rommá tétetnek a kapuk.
Iz 24,13
Az elveszendõkhöz aránylag kevesen fognak ezen (ország-, világ-, s föld-rendítõ) eseménykor (Jerusalem bevételekor, az utolsó itéletkor) megmenekedni.
Iz 24,14
a kevés választottak.
Iz 24,14
A tenger alatt tulajdonképen a Palesztinától nyugatra fekvõ tengermellék és szigetország értetik (15. v.), azután, átvitt értelemben, a távol esõ országok átalán (lásd Izai. 49,1.), úgy hogy az értelem ez: A kevés megmenekûltek messze távolban fogják Isten itéleteit magasztalni.
Iz 24,15
A próféta lelkesíti a dicséneklõket: Hirdessétek az üdvösség tanitását! (Lásd Máté 3. Ap.cs. 28,28. Zsid. 6,2. s követk.). A héber szerint: Ezért dicsõítsétek az Urat világosságban, – tulajdonképen, lángban, az arab nyelvszokás szerint. A föld nyugati (14. v.) és éjszaki tartományai fogadták el különösen a kereszténység áldását. Lásd Móz. I. 9,27. Zsolt. 106. 3-ik jegyz. Mások szerint: Dicsérjétek az Urat keleten. Mások szerint: a völgyekben. Mások másképen.
Iz 24,16
A jerusalemi pusztúlásból megmenekûltek, a távol országokban, a hol lesznek, magasztalni fogják Isten itéletét. A Krisztus által megszabadúltak, õt, az igazat, ki által mindnyájan megigazúltak, dicsérni fogják.
Iz 24,16
A próféta itt másra fordítja figyelmét.
Iz 24,16
Nem jöhetek szóhoz a rettenetesség miatt, melyet látok (sz. Jerom.). Mások a hébert igy: Oda vagyok, oda vagyok! Mások másképen. A próféta leirja a rettenetes bûntetõ itéletet, mely magokat a babiloniakat éri.
Iz 24,16
A babiloniak nagy bûnösök (de épen oly nagy büntetésök is, mint következik).
Iz 24,17
terád, babilon- (kaldea-)beli!
Iz 24,18
Ki egyik veszélybõl menekedni akar, másikba esik.
Iz 24,18
mert az ég maga harczol ellenök, mint a vizözön idején.
Iz 24,19
A próféta közvetlen Kaldeának a persák általi elpusztítását rajzolja, de e végre oly kifejezéseket választ, melyekbõl kitûnik, hogy ama pusztítás alatt mint másod értelemben rejlõ világvéget, világitéletet tartja különösen szemei elõtt.
Iz 24,20
A héber szerint: és lebeg mint egy függõágy (minõket keleten utazáskor használnak a vad állatok miatt, felkötve két fára).
Iz 24,21
A próféta most átmegy a világitélet leirására, mely elõtt Babilon országának elpusztúlása háttérbe szorúl, s már csak képletesen érthetõ. – Utolsó itéletkor a gonosz angyalok számadásra fognak vonatni (Kor. I. 6,3. Jel. 20,9.), és semmi földi nagyság sem talál kiméletet.
Iz 24,22
Némelyek így értelmezik: Elzáratnak pokolba, és egymás után sok napig, azaz, mindörökre fognak büntettetni. Mások így értik: elzáratnak pokolba, és sok napok azaz, ezer esztendõk múlva ismét elbocsátatnak, és az utolsó itéletre eléidéztetnek, mely után pokolba örökre eltemettetnek. E vélemény Jel. 19,9–20. v.-re támaszkodik. E szerint a kereszténység azon idejében a pogány világbirodalom az õ királyaival együtt Krisztustól legyõzetik, és a sátánnal pokolra taszíttatik. Ezután uralkodik Krisztus anyaszentegyháza ezer évig (azaz, hosszabb ideig) diadalmasan a földön; de azután a sátán a népek elcsábitására még egyszer kibocsáttatik. S miután õ párthiveivel együtt teljesen legyõzetett, következik az utolsó közitélet, melyre az anti-krisztussal elesett királyok (Jel. 19,19. s követk.) ismét eléidéztetnek (Jel. 20,12.), a sátánnal megitéltetnek, s mindörökre pokolra taszíttatnak.
Iz 24,23
A próféta jelen látomása leirásában a közelebbi értelmet a földi Jerusalemre vonatkozólag, ismét elõtérbe állítja, s a távolabb jövendõt háttérbe lépteti. Azután (ha a kaldeus birodalom megbukott) az Isten Sionban oly fénynyel (oly dicsõ hatással) fog uralkodni, hogy mellette a nap és hold elenyésznek. Egyszersmind: Azután (ha a világitélet bevégeztetett) Isten a mennyei Sionban az ég lakói elõtt oly dicsõséggel fog uralkodni, mely minden földi nagyságot fölûlhalad.
Iz 25
Iz 25,1
Ennek az elõzményekkel való összefüggésérõl lásd Izai. 24. r. 1-sõ jegyz.
Iz 25,1
Te beteljesíted a régi idõkben tett jövendöléseidet, oh teljesítsd azokat! Mások a hébert így …a te végzéseid hívek és igazak.
Iz 25,2
Babilon városát, a pogányságot, a világbirodalmat a világ végén.
Iz 25,4
Magasztalni fognak a népek, mert a zsidókat kiszabadítottad a fogságból, – a népeket az anyaszentegyházba, – a választottakat a mennyei Sionba vezetted, s elleneik kezébõl mindnyájokat megmentetted.
Iz 25,5
az elnyomók és zsarnokok.
Iz 25,5
A héber szerint: mint a hõséget sûrû felleggel, úgy nyomod el a zsarnokok diadalénekét.
Iz 25,6
A Sion hegye alatt, melyen minden nép összegyûl, prófétai szólásmód szerint, a Messiás országa értendõ, melynek itt a vendégség jelképe alatt elõadott áldásaiban minden nép részt veszen. Lásd Izai. 2,2.3. Az új szövetségben is Krisztus országa a földön és mennyben vendégség jelképe alatt ábrázoltatik Máté 8,11. Luk. 13,29. 14,15. 22,16. s követk. Jel. 19,9. Mások a vendégség alatt különösen az Oltáriszentséget értik. – Távolabb és nem tulajdon jelentésben, az alatt amaz áldozatlakomák is értetnek, melyeket a zsidók a babiloni fogságból történt visszatérés után ismét tartottak, s melyekben részt vehettek az idegenek is, kik köztök minden népbõl találtathattak. Vesd össze: Móz. V. 26,12.
Iz 25,7
kiírtja a tévelyt és bûnt.
Iz 25,7
A héber szerint e vers: Szétszakítja e hegyen a takarót, mely minden nép arczát födi, a lepelt, mely minden nemzetet borít (azaz, a gyászt, mely az emberiségre nehezûl) lelki insége miatt. A szíriai fordítás így adja e verset: E hegyen megöletik az uralkodó, kinek uralkodni kell minden nép fölött, és az áldozat, mely föláldoztatik minden nemzetért. Igy jövendölése lenne ez Jézus véres váltsághalálának.
Iz 25,8
Krisztusnak már földi országában is el van véve a halál és szenvedések ereje; még inkább teljesedik majd ez Krisztus mennyei országában (Jel. 7,17. 21,4.).
Iz 25,10
Isten az õ anyaszentegyházával vagyon.
Iz 25,10
Moáb, mint Édom (Izai. 34,63. 1.) Izrael nemzeti ellensége, átalán a Messiásnak és az õ országának ellenségei helyett vétetik (Izai. 11,14. 24-ik jegyz. Zsolt. 58,6.).
Iz 25,10
A megsemmisítés képe. A héber szerint: Mint a szalma ganéjba (a marhák trágyagödrébe) tapodtatik.
Iz 25,11
Moáb.
Iz 25,11
A héber szerint: és kezeinek csalárdságát megbünteti. Mások másképen. Értelme ez: Midõn Moáb, az Isten ellenségeinek tömege, a romlás fertõjében (a héber szerint: trágyagödörben) úszva, az Úr kezét érzi maga fölött, minden erejét megfeszíti, hogy magát megszabadítsa; de Isten az õ kevélységének büntetéseûl ismét alámeríti, összetörvén kezeit, melyekkel szabadúlni akar.
Iz 25,12
oh Moáb!
Iz 26
Iz 26,1
Júdában a fogságból való visszatérés után – az anyaszentegyházban – a mennyei Jerusalemben. Lásd Izai. 24,1. 1-sõ jegyz.
Iz 26,1
A héber szerint …Júda földén. Erõs városunk van nekünk. (Istentõl) az oltalom kõfalunk és bástyánk.
Iz 26,3
Mások a hébert így: Erõs végzésed, megtartani a békeséget stb.
Iz 26,4
A héber szerint: Bízzatok az Úrban mindörökké, mert az Úr Isten örökkévaló kõszál.
Iz 26,5
Babilont, – a világot, a sátán országát.
Iz 26,6
Az erõtlen zsidók a babiloni birodalom romjai közt jártak, miután ezt a persák legyõzték. – A szegény, s a világ elõtt eszteleneknek látszó keresztények gyõzedelmet nyertek a pogányság bölcsesége és vétkei fölött. Egykor a kisded nyáj gyõzni fog a kevély és elvetemûlt világfiak nagy tömege fölött, és bemegy a mennyei Sionba.
Iz 26,7
Az igaz jól jár.
Iz 26,8
Látván az itéleteket, melyeket elleneidre bocsátasz, bízunk kegyességedben, és hiszszük, hogy ez itéletek a világ üdvére és jobbúlására szolgálnak (9. 10. v.).
Iz 26,9
Minden lelki tehetségeim éjjelnappal terád irányozvák.
Iz 26,10
nem félemlik meg az õ fölségétõl.
Iz 26,11
A héber szerint: Uram! hatalmas a te kezed, de õk azt nem látják, azonban látni fogják szégyenökre a buzgalmat néped mellett; tûz emészti meg ellenségeidet.
Iz 26,13
Csak a te segedelmed által nyertük meg azt, hogy segítségûl híhatjuk nevedet.
Iz 26,14
A héber szerint: õk holtak, és nem élednek föl többé; árnyképek, és nem támadnak föl újra. Lásd az ellentétet a 19. v. Ez képletes értelemben a babiloniakra szól, kik a világuralmat többé nem nyerték vissza; tulajdon értelemben minden istentelenre alkalmazható átalán, kik az elsõ (szellemi) föltámadásban (Jel. 20,5.6.) nem vesznek részt, hanem csak az itéletre támadnak föl (Jel. 20,12.), hogy a második, az örök halállal meghaljanak, és pokolban örökre eltemettessenek.
Iz 26,15
Mások a hébert így: Megsokasítod népedet, Uram! Mások szerint: Sokasítsd meg népedet.
Iz 26,15
kiterjeszted Júda határait. – A fogságból való visszatérés után a zsidók nem csak az elõbbi Júda-ország egész területét elfoglalták, hanem a régi Izrael-ország egy részét is. Egyszersmind a kereszténység elterjedése és a mennyország gyarapodása is értetik együtt.
Iz 26,16
A héber szerint: kerestek téged, és midõn fenyíted õket, szorongva kiáltanak. Mások másképen.
Iz 26,18
Szorongatóink által gyötrelmes kínokban voltunk, de a váltság üdve nem jött; oka következik. A népek gyötrelemteljes és áldástalan állapota a szülõasszonyéhoz hasonlíttatik, ki csak ál, vagyis oly fájdalmakban szenved, melyek után szülés, üdv nem következik, hanem szél, azaz, semmi, csalódás.
Iz 26,18
a föld urai, a mi elleneink. Mivel nem jobbúltunk meg, a gyötrelmek sem vétettek el tõlünk, és nem jött szabadúlás.
Iz 26,19
kik közõlünk megölettek. A héber szerint: a te holt testeid.
Iz 26,19
Mások szerint: Élni fognak halottaid stb. Mivel föl kell tenni, hogy a dics-ének a néptõl a váltság után énekeltetett (1. v.), a föltámadást is mint megtörténtet kell fölfogni.
Iz 26,19
Fölhivás minden hivõhöz, hogy örvendjenek a föltámadásnak és váltságnak.
Iz 26,19
azaz: mert mint a reggeli harmat az elhalt növényeket fölüdíti és föléleszti, úgy a te lelked, oh Isten! életet lehet az elhalt csontokba (lásd Ezekiel 37,9.).
Iz 26,19
de az istentelenek testeit átadod örök romlásra. A héber szerint …harmatod, a föld újra szüli az árnyakat. Ezen, valamint az elõbbi 14. versben a próféta kifejezi a holtak föltámadása iránti hitét, s azalatt egyszersmind képletes értelemben a nép föléledését is érti a babiloni fogságból való visszatérés után, valamint a szellemi föltámasztást a messiási idõben. Vesd össze: Ezek. 37. Rom. 11,15.
Iz 26,20
A 19. verssel végzõdik a dics-ének. E két versben a próféta kitartásra inti a híveket, hogy a bekövetkezõ eseményeket nyugodtan várják be. – Legyetek kitartók, békén tûrve, míg Isten megszabadít elleneitektõl, – míg a Messiás eljõ, míg a sírból való föltámadás által fölemelkedhettek.
Iz 26,21
Lásd a 18-ik jegyz.
Iz 26,21
hogy boszúért kiáltson.
Iz 27
Iz 27,1
Mikor elkövetkezik ideje (lásd az elõbbi rész 24-ik jegyz.), büntetés jõ a szörnyetegre, mely alatt, prófétai szólásmód szerint, közvetlen az Izraelt szorongató ellenségek (Zsolt. 67,31.), azután az üdv ellenei átalán, vagy e földi ország (Dániel 7,1. s követk. Jel. 12,3.), a szent atyák szerint, e világ fejedelme – a sátán (Jób 41. r. 23-ik jegyz.) értetik.
Iz 27,1
Mások szerint: gyürûs kigyót, – a daczos ellenséget.
Iz 27,1
a csalárd ellenséget.
Iz 27,1
A három nevezet alatt valószinûleg az egy s ugyanazon Leviatan értendõ, a gonoszságban sok alakú egy ellenség. Mások szerint: Izrael különféle ellenségei értetnek. E jövendölés szól Babilonnak a persák által történt megbuktatásáról, – Krisztus gyõzelmérõl a világ s a világ fejedelme fölött, Krisztus elsõ (Luk. 10,18.) és második eljövetekor (Jel. 20,2.). A tenger, melybõl a szörnyeteg feljõ, prófétai szólásmód szerint, a népeket jelenti (Jel. 17,1.).
Iz 27,2
A szabadúlás ez idejében a választottak e következõ éneket zengik fölváltva az Úrnak. Mások a hébert így: Az napon, mi a szõllõt illeti, elõtte így énekelnek stb.
Iz 27,4
A szõllõ szól: Büntetésének határt vetett.
Iz 27,4
A tövisek és burjánok belsõ ellenségei a szõllõnek (lásd Izai. 5,6.); itt a megtisztúlás után még hátramaradt szenvedélyek és rosz hajlamok. Izrael azokat a harczon teljesen kiírtani ohajtja.
Iz 27,5
Ezt remélhetem; mert Isten gyámolító kegyelme segít engem, és bensõ békét szerez nekem.
Iz 27,6
Ama pogányok, kik az idõben a zsidó egyházba térnek, buzgalmuk által magát Izraelt a szentségre és jámborságra fogják gyulasztani, és a földön sok jót eszközölnek. A próféta közvetlen a messiási idõt tartja szem elõtt. A héber szerint e vers: Jövendõben Jákob gyökeret ver, zöldell, virágzik Izrael, és a földkerekség stb.
Iz 27,7
A héber szerint: mint azokat megölé, kik õt (Izraelt) megölték?
Iz 27,8
A büntetés mértékével a bûn mértékéhez képest, aránylag vétkéhez.
Iz 27,8
súlyos kínokat mér rájok.
Iz 27,9
e fenyítésnek, a fogságnak.
Iz 27,9
hogy bûneért, különösen a bálványozásért engesztelést nyer, s attól jövõre megóvatik.
Iz 27,10
Jerusalem. A próféta Izraelnek a 8. v. érintett büntetését bõvebben leírja. Mások Babilont értik, Izai. 26,5.
Iz 27,11
A nép tanács nélkül leszen. A héber szerint: ágai a szárazságtól töredezni fognak, úgy hogy az asszonyok eljõnek, hogy azokból tüzet rakjanak.
Iz 27,12
A próféták a zsidók büntetésének hirdetésével közönségesen összekapcsolják a hazájokba leendõ visszatérésre, vagy a messiási idõre való kilátást. Azért hirdettetik itt is közvetlenûl a fogságból való visszatérés, mely képe a bemenetnek az anyaszentegyházba és mennyországba.
Iz 27,12
A héber szerint: le- vagy kiverni fog; az izraelitákat, mint a gyümölcsöt lerázza, vagy mint a gabonát kicsépli. Bir. 6,11. Izai. 28,27.
Iz 27,12
az Eufratestõl.
Iz 27,13
A megkegyelmezés idejében nem csak az Eufratestõl Egyiptomig a pogányok között lakó zsidók fognak Isten egy népévé egyesûlni (12. v.), hanem a világ más részeiben, kelet és nyugat felé szétszórt Izrael fiai is csatlakozni fognak testvéreikhez, hogy Jerusalemben imádkozzanak. A keresztény idõszakra emlékeztet a betû értelem.
Iz 28
Iz 28,1
A 28–33. részek egy összefüggõ sorozatát képezik a jövendöléseknek, melyekben ugyanazon eszmék többször eléfordúlnak. Miután a próféta Izrael országának elpusztulását röviden megjövendöli, kizárólag Júda országához fordúl, mely Izrael eleste után egy igazságos és hõs király (Ezekiás) alatt virágzani fog, de mind a mellett gonoszságai miatt Istentõl súlyosan meglátogattatik. A próféta megrója e vétkeket, különösen az elõljárókéit, az õ álvallásosságukat, igaztalanságaikat, Isten hátravetését az idegen Egyiptommal kötött szövetségek által, és megjövendöli az asszíriusok betörését, kiknek elbizottsága azonban megfenyíttetik. Az istentelenek büntetéséhez a próféta a jámborokra és megtérõkre nézve jobb idõk hirdetését kapcsolja, melyekben a bálványozást kiírtják, Isten igéjét hallgatják, és az ország mindennemû áldással megáldatik. Mivel Izraelország elpusztítása Ezekiás király hatodik évében Szalmanaszár által vitetett véghez, e jövendölésnek bizonyosan ez idõpont elõtt kellett adatnia.
Iz 28,1
Izraelország fõvárosának, Szamariának.
Iz 28,1
azaz, Izrael részegeinek. Vesd össze: Izai. 7,2. Izraelország polgárai részegeknek mondatnak, vagy esztelen tanácsaik miatt, vagy mivel részegeskedésre adták magokat. Vesd össze: Ámosz 4,1.
Iz 28,1
Szamaria egy tojásdad alakú halmon feküdt, mely termékeny völgy közepében emelkedett.
Iz 28,2
A héber szerint …földhöz veri azt (Szamariát) hatalommal. Tulajdon értelme ez: Az asszíriai király, Szalmanaszár, Isten megengedésébõl fogja Szamariát ostromolni, bevenni és földig elpusztítani. Teljesedését lásd Kir. IV. 18,9.
Iz 28,4
Tulajdonképen: mielõtt a (füge-) szedés ideje elérkeznék. A füge csak Augustus hóban érik; azonban megtörténik lágy tél után, hogy az egészséges fák hat héttel is elõbb érett gyümölcsöket teremnek, ezek korai fügének neveztetnek, s ujdonságuk miatt mint csemegék, kedvesek, s mihelyt meglátják, benyelik. Ily csemege lesz Szamaria Szalmanaszár elõtt.
Iz 28,5
Mikor Izraelország és Szamaria föl lesz dúlva, az Úr Júdaországot megdicsõíti.
Iz 28,6
A biráknak Isten igazságszeretetet ad, a harczosoknak erõt, úgy hogy ezek diadallal térnek vissza a csatából városaikba. A héber szerint: és erõsség azoknak, kik az ellenséget kapujáig ûzik.
Iz 28,7
egy nagy része Júdaország lakosainak.
Iz 28,7
azaz, nem hallgatnak semmi igaz prófétára.
Iz 28,7
Júdában is egy rendûeknél sincs értelmesség, hanem csak duskálás. A héber szerint: értetlenek a jövendölésben, ingadozók az itéletben.
Iz 28,8
Minden helyen s rendûeknél feltûnõk e tobzódás nyomai.
Iz 28,9
mondják e könnyelmû, élvhajhász emberek.
Iz 28,9
gyermekek vagyunk-e még?
Iz 28,10
A papok és próféták (mondják folytatva e világfiak) csak a törvényrõl s Istenhez való bizodalomról tudnak beszélni; s majd ezt, majd azt parancsolják. A héberben az ezt elõadó szavak hasonhangzatuakból vannak összeállítva (zav-la-zav zav-la-zav, kav-la-kav kav-la-kav), ama féktelenek és részegesek gúnybeszédének kifejezésére.
Iz 28,11
Ti gúnyt ûztök a törvénybõl, s hebegõ nyelvvel panaszkodtok annak terhe miatt; azért Isten más nyelvû népet küld rátok, hogy titeket megfenyítsen.
Iz 28,12
a törvény megtartása és a bizalom Istenben.
Iz 28,13
Gúnybeszédök az Isten igéje helyett van nekik, és így rohannak vesztökre.
Iz 28,15
Biztosak vagyunk a haláltól és pokoltól.
Iz 28,15
Ha bajba esünk, kisegítjük magunkat hazudság és csalás által.
Iz 28,16
A szeglet- és alapkõ alatt a szentirásban gyakran értetik Krisztus (Zsolt. 117,22. Dániel 2,34. Zak. 3,9. Pét. I. 2,6. Ap.cs. 4,11. Rom. 9,33.); úgy szintén itt is, mint a határozott kifejezésekbõl kitûnik.
Iz 28,16
segélyt keresni, nincs mit félnie, nincs miért futnia, mint a héberben van. E vers értelme: Azért ezen elkövetkezõ büntetõitéletek miatt (11. v.) a Messiásra utalok. A ki õ benne hiszen, nincs szüksége másutt menedéket keresnie; nem fél, midõn a büntetõ itélet elétör, mert tudja, hogy benne Izraelország állandóan megmarad, és miatta Dávid nemzedéke nem enyészik el.
Iz 28,17
jog és igazság szerint fogok fenyíteni.
Iz 28,17
A jégesõ és árviz, képei a büntetõ itéletnek (Izai. 30,30. 32,19.). Én a menedéket és védhelyet, melyben a hitetlenek bíztak, megsemmisítem.
Iz 28,18
Lásd a 15. v.
Iz 28,19
Értelme ez: Valahányszor Isten e csapással titeket megfenyít (s ez különféle idõkben fog megtörténni), keményen elévesz, és már csak a hír is, hogy közeledik, megtanít titeket hinni az Isten igéjének. A csapások alatt itt az asszíriusok betörései értendõk, melyek különbözõ idõkben történtek (Kir. IV. 16,5. Krón. II. 18,30. 32,1. 33,11.), és az országot elpusztították. A héber szerint …és éjjel, és már csak a hir is megrémít titeket.
Iz 28,20
Képe az ellenség által tett legnagyobb szorongatásnak. Vesd össze: Móz. II. 22,26.27. 9-ik jegyz.
Iz 28,21
A héber szerint: Ferazim hegyén.
Iz 28,21
úgy fog fölkészûlni.
Iz 28,21
Azért neveztetik így, mert kényszerülve volt az õ választott népével úgy bánni, mint idegennel, elpártolttal, mint mely szeretetétõl elidegenûlt.
Iz 28,24
a nélkül, hogy valóban vetne.
Iz 28,24
Vajjon a földmûves ember mindig csak egy munkát tesz-e?
Iz 28,25
vagy fekete koriandert.
Iz 28,26
A próféta mondani akarja e hasonlat által: Valamint a földmûves, Istentõl tanítatva, földét különféleképen használja, s munkáját különféleképen osztja föl: úgy Isten is az õ bölcsesége szerint engedi változni az általa intézett eseményeket; és valamint Júdát elõbb megáldá, úgy most megbünteti.
Iz 28,27
A hüvelyes terményt vagy a gabonafélét is, ha kevés volt, botokkal csépelték ki; azonkivül ökrök vagy lovak használtattak nyomtatásra, vagy más nyomtató eszközök, melyek kétfélék voltak, t. i. vagy nyomtató szánok, vagy szekerek, melyeknek talpai és kerekei alant éles kövekkel vagy vassal voltak ellátva. Mind a kettõ a termény fölött vonatott, hogy azt mintegy szecskává vágja, s a kalászokból a szemet kihozza.
Iz 28,28
szünet nélkül.
Iz 28,28
annak éles köveivel és vasfogaival. Lásd 35-ik jegyz. A héber szerint …mindörökké, szekér-kerékkel és lovakkal járnak ugyan rajta, de nem zúzzák szét.
Iz 28,29
Épen így tesz az Isten. Nemcsak hogy változtatja az általa intézett eseményeket, mind a földmûves az õ munkáját (24–26. v.), hanem fenyítékeit is úgy alkalmazza az emberek (Júda és más országok) szükségleteihez, mint a földmûves ember a cséplés különféle módját a termény különféle nemeihez; és valamint ez a cséplés által a magot nem megsemmisíteni, hanem megnyerni akarja: úgy Istennek az õ kemény csapásainál nem czélja a mi romlásunk, hanem üdvösségünk, hogy minket, mint jó búzát örökkévaló csûreibe gyüjthessen, hol azután végzete teljesedésbe megy, és igazsága kitûnik.
Iz 29
Iz 29,1
Ariel, annyit tesz, mint Isten oroszlána, s ez Jerusalem mellékneve (7. 8. v.), annyit jelent, mint hõsök városa.
Iz 29,1
Lásd Kir. II. 5,6–9. Mások a hébert így: melyben Dávid letelepedett.
Iz 29,1
néhány évig még ünnepet ültök, azután stb.
Iz 29,2
azután Jerusalemet közbánkodásra ostrom alá vétetem. A próféta megjövendöli az asszíriusok betörését, kik Jerusalem ostromára jöttek. Lásd Izai. 36. r. Mások egyszersmind értik a kaldeusok és romaiak által véghezvitt ostromot is.
Iz 29,2
t. i. mégis gyõzhetlen marad; mert az asszíriusok nem értek czélt. A kaldeusok és romaiak által vivott ostrom után sem tétetett egészen semmivé, a mennyiben a babiloni fogság után Círus által földi, a kereszténységben szellemi módon élni maradt.
Iz 29,3
Mások szerint: hadi néppel szorongatlak meg téged.
Iz 29,4
A földbõl szóló varázsló alatt itt, mint a héber világosabban kifejezi, az alvilágból fölidézett árnyalak értetik.
Iz 29,4
Értelme ez: Lealázva a porban fogsz fetrengeni, és a porból fölsohajtozni. Jerusalem panasza t. i. ama csendes beszédhez hasonlíttatik, melyet a hasbeszélõ, ki magát halottidézõnek adja ki, mintegy a porból mondat, mintha az árnyalaké lenne az.
Iz 29,5
Mások szerint: polyva. A por és hamu jelképezik a sokaságot, de egyszersmind Jerusalem ellenségeinek tehetetlen erõlködését is.
Iz 29,6
véletlen, éjjeli idõben veretett meg Szennakerib serege.
Iz 29,7
mely reggel elenyészik.
Iz 29,9
Ti megbámúljátok hitetlenûl és könnyelmûen e jövendölést, mert lelkiképen mintegy részegek és érzéketlenek vagytok.
Iz 29,10
Mások szerint: fejeiteket, a prófétákat. – Az Úr álomkórsággal büntet titeket, hogy a miknek szemfényetekûl kellene lenni, a jövendöléseknek rátok nézve nincs világossága, és a ti fejedelmeitek, prófétáitok mintegy el vannak takarva. Lásd a következõt.
Iz 29,12
A két vers értelme: Minden jövendölés, intelem és fenyegetés, sõt az egész törvény, tanúltak és tudatlanok elõtt bezárt könyv, mintha nem is léteznék. A tudós megátalkodottságból, a tanulatlan tudatlanságból van vakságban a jövendölés iránt.
Iz 29,13
Istenifélelmök és religiójuk úgy van alkalmazva, hogy az emberek roszallását elkerüljék. Igy voltak e részben a zsidók Krisztus idejében is az õ tettetett szentségökkel (Máté 15,8.9.) és vakságukkal (Kor. II. 3,15.).
Iz 29,15
a tervet, hogy szükségben segélyért Egyiptomhoz fordúljanak. Lásd Izai. 28. r. 1-sõ jegyz.
Iz 29,16
Mintha a fazekas nem ismerné agyagját. A héber szerint: mintha a fazekas nem lenne több, mint az agyag (azaz: tudósabb, hatalmasabb).
Iz 29,17
Nem tart ez soká, és valóban minden megfordúl, a terméketlen föld kárméllá, azaz, gyümölcsözõ kertté lesz, és a termékeny terméketlenné; a kevélyek, az erejökben bizók elvesztik erejöket, a gyengék, az Istenben bízók megerõsíttetnek. Sz. Jeromos és más sz. atyák szerint, az itt megjövendölt közelebbi idõszak a Messiás eljövetének idejét is magában foglalja, mely által a zsidóság pusztává, a pogányság virágzó kertté lett. Vesd össze: Máté 21,43. A következõ is Krisztus idejére alkalmazható.
Iz 29,18
Akkor, midõn a büntetõ itélet eljõ, az elõbb siketek és vakok (10–12. v.), habár késõn, a törvényt és isteni kijelentéseket érteni megtanúlják.
Iz 29,19
A csendesen szenvedõk, elnyomottak azután örûlni fognak az Úrban. Krisztus az üdvöt a szegényeknek és nyomorúaknak hirdette.
Iz 29,20
kik az igaztalanságot fentartani igyekeztek.
Iz 29,21
ki jogát érvényesíteni akarta az itéletben.
Iz 29,21
A héber szerint: és az igazat csalárdság által megbuktatták.
Iz 29,22
az õ, Istenrõl elfelejtkezett hazájából kivezette. Azért (e kegyelemteljes megszabadúlásért, 19–21. v.) mondja az Úr Jerusalemnek bekövetkezendõ ostrománál, hogy Izrael bizodalma nem fog szégyent vallani.
Iz 29,23
Mások e verset így: Midõn az õ gyermekei látják büntetõ itéleteimet, megszentelik közepette az én nevemet, megszentelik Jákob Szentét, tisztelni fogják Izrael Istenét.
Iz 30
Iz 30,1
Mások szerint: és szövetséget köttök. Mások másképen. Vesd össze: Izai. 28. r. 1-sõ jegyz.
Iz 30,2
oltalmába.
Iz 30,4
Elõkelõ követek mentek Tanisba, hogy segitséget kérjenek. Lásd Izai. 19. r. 14-ik jegyz.
Iz 30,4
Hanes (arabul Ahnas) kétségkivûl Herakleopolis Közép-Egyiptomban, akkoron egy egyiptomi dinasztia székhelye. Bár Egyiptom két fõvárosába küldtök követséget, de stb.
Iz 30,6
A zsidó követek itt délszak teherhordó barmainak neveztetnek, mert szamarakon vitték ajándékaikat a délre fekvõ Egyiptomba, hogy ennek segélyét megvásárolják.
Iz 30,6
Jövendölés a déli barmokról.
Iz 30,7
Az egyiptomiaknak csak sokat igérõ nagy szavaik vannak, de a mellett csendesen otthon maradnak, a nélkül, hogy segítenének. Mások a hébert így: Õ (Egyiptom) Rahab (kevély, elbizott, szószátyár), és veszteg marad.
Iz 30,8
A próféta az elõtte levõ jövendölést emlékûl vésse táblára.
Iz 30,9
t. i. Izrael.
Iz 30,11
Izraelben vannak emberek, kik az Isten törvényérõl, az Isten iránti bizalomról mitsem akarnak hallani; kik a prófétákat eltiltják attól, hogy jövendöléseiket, fenyegetéseiket és intelmeiket közrebocsássák; sõt arra hivják föl õket, hogy az igaz religiót tévelyek által torzítsák el, és az igaz Istent szüntessék meg.
Iz 30,12
az igaz próféták rágalmazásában, mondásaik megvetése által, az isteni Király elleni föllázadásban az egyiptomiaknál történt segélykeresés által. Mások a hébert így: az álnokságban és gonoszságban. Mások másképen.
Iz 30,13
Mások szerint: mint a dõleteg épûlet.
Iz 30,15
Ha bûnbánatot tartotok, és magatokat csendes bizalomra elhatározzátok. Mások a hébert így: Ha csendesen ültök, és nyugton maradtok.
Iz 30,16
az egyiptomi lovassághoz.
Iz 30,16
az asszíriusok elõtt.
Iz 30,17
mig csak itt-ott látnak egyet közõletek, mint kopasz tetõkön gyakran egyes fák állanak, vagy egyes harczi jelek vannak kitûzve fölhívásúl a csatára.
Iz 30,18
A héber szerint …rajtatok és fölemelkedik, hogy nektek kegyelmezzen. Mások másképen.
Iz 30,19
Az alább eléfordúló vigasztaló igéretek legközelebb az asszíriusok futása után bekövetkezõ boldog idõre vonatkoznak, de egyszersmind, sz. Jeromos és más sz. atyák szerint, az abban eléjövõ erõsebb kifejezések a Messiás idejére szólanak, mikor a szent nép a lelki Jerusalemben, az anyaszentegyházban egy úr és egy mester alatt van egybegyûlve, ki a bûnbánók könyeit fölszárítja, a benne bízók imádságait meghallgatja.
Iz 30,20
A legközelebbi idõk ugyan még szomorúak lesznek, de azokban Isten egyik legnagyobb jótéteményét, az igaz tanítást fogja árasztani.
Iz 30,22
Lásd Kir. IV. 23,14.
Iz 30,24
Mások szerint: megsózott. A héber szerint: tiszta terményt, a mint a szérûrõl bejõ.
Iz 30,25
midõn az asszíriusok megöletnek, és a kevélyek mind elesnek.
Iz 30,26
Azután, mikor Isten az õ népét megmentette, örömében az egész természet megdicsõûlve fog elétûnni. Az itt (22–26. v.) leírt kiírtása a bálványozásnak, a mezõk megöntözése és termékenysége, az ég derültsége legközelebb Ezekiás végsõ boldog idõszakára szól, az asszíriusok megveretése után, de egyszersmind a sz. atyák szerint, magasb értelemben jelképezi a kegyelemszereknek tisztaságát, szentségét, lelki javakban bõvelkedését, és hétfelé oszló kegyelem-sugarát, a messiási idõkben véghez vitt isteni engesztelés után.
Iz 30,27
Most a próféta leirja, mikép jön az Isten megitélni a népeket a választottak örömére, s minden ellenségeinek vesztére. Közvetlen itt ismét az asszíriusok fölött tartott itélet, magasabb értelemben pedig Krisztus itélete vétetik.
Iz 30,27
maga az Úr.
Iz 30,27
A héber szerint: és égõ tüze súlyos. Mások másképen.
Iz 30,28
Isten itéletre jõ, hogy megrontsa az asszírius népeket bálványképeikkel együtt, melyekben gyönyörködnek, (hogy kiírtsa mind a bûnösöket tévelyeikkel és gonoszságaikkal együtt, melyekben gyönyörködnek). A héber szerint …patak, hogy föl szórja a népeket a végromlás rostájában, s a tévelygés zabláját tegye a nemzetek állaira (hogy a népeket részint kiírtsa, részint ki az országból tévutakra széleszsze).
Iz 30,29
mint az ünnepek, különösen a húsvéti ünnep elõestéin.
Iz 30,29
mint a jerusalemi zarándoklatnál. Lásd Móz. V. 16,16. Zsolt. 121,4.
Iz 30,30
csapásait.
Iz 30,30
A héber szerint: tûzlángban és árvizben, záporban és jégesõben.
Iz 30,31
Az asszíriusok remegni fognak, mikor Isten mennydörögve rájok méri büntetését.
Iz 30,32
tisztelõinek diadalörvendezése közt.
Iz 30,33
A héber szerint: a király számára készítve.
Iz 30,33
Tofet, azon hely Jerusalem egyik völgyében, hol az izraeliták gyermekeiket Moloch tiszteletére égették (vesd össze: Kir. IV. 16,3.). Itt közvetlen az asszíriusoknak, azután átalán az Isten ellenségeinek fölégetési és elpusztulási helye értendõ. Értelme: A pusztítás helye, mint egy mély és tág verem, már rég elkészíttetett a királytól, azaz, Istentõl (a héber szerint: a király részére) égõszerekkel, melyeket Isten fölfúj és meggyujt, mintha lélekzete kénfolyam lenne.
Iz 31
Iz 31,2
Bizonynyal van oly bölcs, mint a bölcs egyiptomiak! Õ tud majd büntetni!
Iz 31,3
nem halhatatlanok és hatalmasok, mint az Isten lelke.
Iz 31,4
a Sionhegy mellett fekvõ Mória hegyén, melyen a templom állott.
Iz 31,5
mint fiaik fölött lebegõ. Lásd Móz. V. 32,11.
Iz 31,6
A héber szerint: Izrael fiai! térjetek ahhoz, kitõl oly messze távoztatok.
Iz 31,7
a szabadúlás napján.
Iz 31,8
hanem emberfölötti hatalom által. Lásd Izai. 37,36. Jel. 19,15.
Iz 31,8
rabszolgaságra itéltetnek. Mások szerint: rettegõk lesznek. A héber szerint …emészti meg õt, de mégis mintha had elõtt futna, és ifjai stb. A nagy veszteség után visszafutottak az asszíriusok, mint fegyver elõl, a nélkül, hogy ez által üldöztettek volna. Lásd Kir. IV. 19,36.
Iz 31,9
A héber szerint e vers: És a félelem miatt elfutnak erõsségeik mellett, s minden tábori jelre rettegnek fejedelmeik (mivel ott egybegyûlt harczosokat gyanítanak).
Iz 31,9
kinek temploma és áldozat-oltára Jerusalemben vagyon.
Iz 32
Iz 32,1
Miután az ellenség ki lesz irtva, igazságos uralom fogja a népet boldogítani. A próféta legközelebb Ezekiás király igazságos uralmára czéloz, egyszersmind azonban, mint a sz. atyák öszhangzólag tanítják, a Messiásra, kinek földi elõképe volt Ezekiás.
Iz 32,2
a király, és mindenik fejedelem. Mások szerint: És olyan lesz mindenik, mint stb.
Iz 32,2
A király és fõemberek a népet védeni és boldogítani fogják.
Iz 32,3
A lelki vakság és siketség azután meg fog szûnni.
Iz 32,4
A hebegõk az Izai. 28,13. leirt szabadszellemûek, kik hebegõ nyelvvel ûztek gúnyt a törvénybõl.
Iz 32,5
Mások szerint …sem a fukar nem mondatik kegyes úrnak. Mások másképen. Azután az esztelen nem emeltetik fejedelemmé, és az ármánykodó nem nyer magas tisztséget.
Iz 32,6
Mert a bolond bolondnak fog mutatkozni és úgy is neveztetni, hasonlóképen az ármánykodó is meg fog ismertetni. A 6. 7. v. a bolondok és ármánykodók viseletét irja le részletesen.
Iz 32,6
imádkozik, a nélkül, hogy élte folyását imádsága szerint intézné. Mások szerint …gonoszúl cselekszik, és káromlást szól Istenrõl (hamis tanokat).
Iz 32,6
könyörûletlen.
Iz 32,7
az õ eszközei és utai, melyeket czéljai elérése végett használ.
Iz 32,7
átalán a szegények, elhagyottak vesztére.
Iz 32,7
az igaz ügy elferdítése által a törvényben.
Iz 32,7
mikor a szegénynek igaz ügye van.
Iz 32,8
A fejedelem és elõkelõ akkor lesz valóban nemes és kitûnõ. A héber szerint e vers: A nemes gondolatja nemes, és a nemes mellett állandóan megmarad. Az eddig leirt, s kissé távolabb lévõ boldog idõszaktól a próféta ismét a szerencsétlenségnek és büntetésnek közelebb esõ idejére tér vissza, s különösen a gazdag, gondtalan asszonyokhoz fordúl, kik férjeik erkölcsi sülyedésének és kevélységének sokszor vétkes okai.
Iz 32,9
A héber szerint: kevély.
Iz 32,10
bizonyos, általam meghatározott, de elõttetek elrejtett idõ múlva.
Iz 32,10
gyümölcs- terményszedés.
Iz 32,11
Rettegjetek; mert eljõ az idõ, midõn pompás ruháitokból kivetkeztek, hogy vezeklõ és gyászruháitokat fölvegyétek. Mások a hébert így: levetkezés, mezítelenítés, ágyék-leövezés (jõ rátok).
Iz 32,12
A héber szerint: mezeitek fölött.
Iz 32,13
az örvendezõ városokéban, miután ezek az asszíriusok által földúlattak és romhalmokká tétettek.
Iz 32,14
Nyomasztó inség, különösen pusztaság jõ a barlangokká omladozott városokra, úgy hogy a szamarak és nyájak legelõivé lesznek. A héber szerint …elfogy, úgy hogy a tornyok és erõsségek örök barlangokká lesznek (pusztítva) a vadnak örömére. – A próféta ez utolsó versben a jövendõ büntetõ itéleteket oly kifjezésekkel írja le, melyek a zsidókra következõ összes büntetéseket magokban foglalják, valamint a most következõ kilátás a messiási idõre, ennek minden korszakát magában foglalja.
Iz 32,15
Vesd össze: Izai. 44,3. Joel 2,28. s követk.
Iz 32,15
termõ földdé leszen.
Iz 32,15
Lásd Izai. 29,17. A puszta hasonló lesz a virányos mezõhöz, a virányos mezõ a rengeteg erdõhöz.
Iz 32,16
A termékeny földön. Az egész tartományban (az egész földön) igazság és erény lesz gyakorlatban.
Iz 32,17
Lásd Rom. 5,1. Zsid. 12,11.
Iz 32,18
Mások szerint: lakhelyén.
Iz 32,18
Ezekiás utolsó 15 kormányéve igen békés volt; de ez erõs kifejezések még inkább czéloznak a békefejedelem, a Messiás idejére, mint a szent atyák értelmezik.
Iz 32,19
A jégesõ, képe az isteni büntetõ itéleteknek (Izai. 28,2.17.); a vadon az Isten országának ellenségeit jelenti (Izai. 10,18.19.).
Iz 32,19
Ninive, azután, tágabb és magasabb értelemben, a világbirodalom. Lásd Izai. 25,2. 26,5.
Iz 32,20
vizzel bõvelkedõ földeken.
Iz 32,20
ökreiteket és szamaraitokat azokon legeltetitek. Prófétai szólásmód szerint, a vizek népeket is jelentenek (Izai. 48,1. Jel. 17,15.); azért a sz. atyák itt az evangéliom hirdetésére választott apostolokat és tanítókat értik. Vesd össze: Kor. I. 9,9.10.
Iz 33
Iz 33,1
Mások szerint: ki pusztítasz. Lásd Izai. 28. r. 1-sõ jegyz. Azalatt közvetlen Szennakerib, azután Isten minden ellensége értendõ.
Iz 33,3
Az angyalok hatalma elõl, a hatalmas segély elõl, melyet angyalok által küldesz. Mások szerint: a mennydörgés elõl, ha segíteni akarsz, megszabadúlunk.
Iz 33,4
oh asszíriusok! oh Isten ellenségei!
Iz 33,4
Elveszik vagyontokat, és eltemetik holttesteiteket, mint a sáskát, halmazonkint összeszedik, és gödrökbe elássák, miután megölve, a földet ellepték. Az asszíriusok, mint sáskasereg jöttek Palesztinába, és mivel közõlük egyszerre 185,000 öletett meg, sietve kellett õket ruháiktól megfosztani és eltemetni, hogy a dögvésznek elejét vegyék.
Iz 33,5
a választottak gyülekezetét.
Iz 33,6
egyszersmind hûség, biztosság.
Iz 33,6
t. i. Sion.
Iz 33,7
A próféta élénken leírja az asszíriusok betörését, a tõlök való megszabadúlást s ennek boldogító következményeit.
Iz 33,7
a kémek, az õrök az õrhelyen. Mások a hébert így: a hõsök (kik a város védelmére összegyûltek, panaszkodnak a közelgõ gyalázat miatt). Mások másképen.
Iz 33,7
Értsd a békeköveteket, kiket Ezekiás a közelgõ asszíriusok elé küldött. Lásd Kir. IV. 18,17.18.37. Izai. 36,12.
Iz 33,8
Frigybontás volt Szennakeribtõl, hogy adót fizettetett magának, és mégis követelte Jerusalem föladatását. Lásd Kir. IV. 18,14.
Iz 33,8
gúnyolja az erõs helyeket.
Iz 33,9
termékeny síkság a középtenger mellékén.
Iz 33,9
elvesztik lombjaik ékességét. Mind meg annyi képei a pusztításnak, melyet az asszírius hadsereg el fog követni.
Iz 33,11
heves bátorságot, merész reményeket.
Iz 33,11
esztelen terveiteknek semmi következései sem lesznek.
Iz 33,11
Mások szerint: haragotok a tûz, mely titeket megemészt. Boszúvágyó merényetek készíti elõ veszteteket.
Iz 33,12
A héber szerint: mészszé égettetnek.
Iz 33,13
Figyelmeztetés a közel és távollevõkre, a most és jövõben élõkre nézve, hogy az elbeszélt büntetõ itéleteket szivökre vegyék.
Iz 33,14
A büntetõ itélet hatással lesz a bûnösre (14. v.); csak a jámbor (15. 16.) ment attól (16.), mentességében Istenhez tekint (17.), és az átélt szorongatásokra (18. 19.) vigasztalódva néz vissza, miután a szent gyülekezet minden ellenségtõl megszabadúlt (20–24.).
Iz 33,14
kik majd így szólanak: Ki lakhatik stb.
Iz 33,14
A héber szerint: közõlünk.
Iz 33,14
Ki állhatja ki Isten pusztító hatalmát? Mások szerint: Ki ment meg minket Isten emésztõ hatalmától? Mások szerint: Ne csodálkozzatok reszketésünkön; mert ki viselheti el közõletek a tüzet, mely minket megragadott? Egyszersmind e fölkiáltás kifejezi az elkárhozottak panaszszavát, valamint a 16. 17. v. leirja a jámborok örök boldogságát az egekben.
Iz 33,15
hogy a test és vér szavára ne hallgasson stb.
Iz 33,17
Széltére, messzire látják az országot, mert az ellenektõl elhagyatott. A boldogok mennyben távol vannak a földtõl, a szenvedések hazájától, s mentek azoktól.
Iz 33,18
a rémületes idõrõl, mely már akkor elmúlt.
Iz 33,18
mondod majd akkor.
Iz 33,18
Nem vagyunk-e mentek az elnyomó írástudóktól, kik a törvény betûjét fölhasználják, hogy a népet elnyomják; nem szabadúltunk-e meg szorongatóinktól? – A héber szerint: Hol van az adó-jegyzõ és szedõ? hol a tornyok vizsgálója, (az ellenséges vezér, ki erõsségeinket vizsgálgatta)?
Iz 33,19
Némelyek szerint: homályos, mások szerint: fennhéjázó beszédû.
Iz 33,19
Nem látod többé az asszíriusokat, kiknek kevély beszédét te nem érted. Tágabb és magasb értelemben, a bölcseség nélkül való szemtelen nép, a religio megvetõje, üres nagy szavaival jellemezve. A héber szerint …a magas beszédû népet, melyet nem értenek, a barbár nyelvût, melyet nem ismernek.
Iz 33,23
oh ellenség! (ki hajóhoz hasonlíttatik). A próféta ismét különösen a közvetlen jelenre gondol, az asszíriusok leveretésére, s táboruk fölprédálására.
Iz 33,23
A héber szerint: Nem tartják az árboczfát, s nem terjesztik ki a vitorlát.
Iz 33,24
Semmi szenvedés, semmi baleset sem fogja többet érni Jerusalem polgárait; mert a bûn, a minden szerencsétlenség oka, elvétetett. Vesd össze: Márk 2,9. Máté 8,17.
Iz 34
Iz 34,1
A 34. és 35. r. egy összefüggõ jövendölést képez. A próféta minden pogány népnek, mint Isten és az õ választott népe ellenségeinek, vesztét hirdeti (34,1–4.); különösen az edomitáknak, kik habár rokonok voltak az izraelitákkal, ezek iránt mindig ellenséges indulattal viseltettek (Móz. I. 25,23. Móz. IV. 20,14–21. Kir. I. 14,47. Kir. III. 11,14. Kir. IV. 8,20–22.) teljes elpusztúlását (5–17. v.). Ezen itéleteknek a népektõl elnyomott izraeliták fognak örvendeni; mert ez által ismét fölélednek õk és országuk, hová örömriadással visszatérnek (35. r.). Mivel Isten pogány elleneinek elpusztítása a messiási uralom képének egyik vonásaképen gyakran fordúl elé (Izai. 41,11.12.15.16. 42,13–15. 49,24–26. 51,17–23.), nincs kétség benne, hogy a népekre és Édomra hirdetett büntetések közvetlen ugyan a kaldeusok és edomiták politikai megsemmisítésére czéloznak, de egyszersmind Krisztus diadalára is minden ellensége fölött, ezek megbüntetésére, s az ez által eléidézendõ boldog állapotra a földön és egekben. (Vesd össze: Izai. 35,6–9. a 11,6–11.-el).
Iz 34,2
A héber szerint: megátkozza õket (kimondja rájok a kiírtás átkát).
Iz 34,3
temetetlenûl.
Iz 34,4
a kaldei világbirodalom bukásának leirása, oly kifejezésekkel, melyek egyszersmind a világ végére is czéloznak. Pét. II. 3,12. Máté 24,29. Jel. 6,13.
Iz 34,5
Elvégzettem az égben ez ellenek megsemmisítését.
Iz 34,5
Édomra, mi annyit jelent, mind földi. Itt ez nem annyira egészen õrá, mint inkább mind a többi pogány ellenszegülõ világnépekre szól. (Vesd össze: Izai. 63,1. s követk.).
Iz 34,6
annyira eltelt, hogy a vér kövérsége vastagon ragad rája.
Iz 34,6
a köznép és elõkelõk vérével.
Iz 34,6
Bószra az edomiták fõvárosa volt (Izai. 63,1.).
Iz 34,7
a nevezett állatokkal.
Iz 34,7
A szarvorruak és bikák alatt az értelmezõk az erõ embereit értik, kik az elõkelõkkel és közönségesekkel együtt elvesznek akkoron. Mások a hébert így: A vad bivalyok elesnek velök, a bikák a sõrékkel. Mások másképen.
Iz 34,8
hogy Sionért (a választottakért) az edomitáktól (a népektõl) szenvedett méltatlanságok miatt boszút álljon.
Iz 34,9
Édomnak.
Iz 34,9
A teljes elpusztúlásnak Sodoma vesztétõl kölcsönzött képei. Lásd Jerem. 49,18. Világ végezetekor tûz fogja elpusztitani mind az országokat, s az elkárhozottak az örök tûzre mennek.
Iz 34,10
Lásd Jel. 19,3.
Iz 34,11
Mások szerint: pellikán.
Iz 34,11
Leirása a pusztaságnak, melylyé Édom változni fog. Vesd össze: Izai. 13,21.22.
Iz 34,11
az egyiptomi gém. Ibis. Mások szerint: bagoly.
Iz 34,11
Az épûletekre, melyeket részenkint akartak lerombolni, mérõ zsinórt tettek (Kir. IV. 21,13. Vesd össze: Kir. II. 8,2.).
Iz 34,12
A törzs-fejedelmek szabad alkotmánya megszûnt; külföldi zsarnok uralkodik az ország fölött. A héber szerint: Az õ nemesei nem hínak többé királyt segélyûl (nem választanak többé királyt). Mások másképen.
Iz 34,13
Mások szerint: sakálok.
Iz 34,14
Mások a hébert így: Zijim és Ijim (vadmacskák és ebek) találkoznak. Mások másképen.
Iz 34,14
Lásd Izai. 13,21.
Iz 34,14
A héber szerint: lilit, éjjeli nõrém.
Iz 34,14
Az egésznek értelme ez: Ott olyan pusztítás leszen, hogy a hely méltó lakása lesz a legiszonyúbb teremtményeknek, a mint azok valóságban vagy képzeletben léteznek.
Iz 34,15
a földúlt Édomnak.
Iz 34,15
A héber szerint: Ott fészkel a mérgeskigyó és tojik, ott költi ki fiait annak árnyékában.
Iz 34,16
Ha majd egykor e jövendölés az Úr könyvébe (a szentírásba) fölvétetett, akkor fontoljátok meg azt gondosan, hogy értsétek, mennyire teljesedett az.
Iz 34,16
ezekbõl.
Iz 34,16
ki e szörnyû dolgokat ereszti.
Iz 34,17
Maga Isten e lényeket az örök pusztaság örök lakóivá tette. – A mennyiben e jövendölés Édomot illeti, teljesedése világos; mert ez a kis tartomány most csak vadállatok tanyájaúl szolgáló pusztaság, melyben csak a költözõ arabok vándorolnak. A mennyiben pedig Édom alatt az Istennek ellenszegülõ pogányság értetik (1-sõ jegyz.), e jövendölés tökéletesen csak világvégezetekor fog teljesedni, midõn az Isten országának fõellensége leveretik, s mindaz, mi a kereszténységgel ellenkezik, pusztúlásra jut.
Iz 35
Iz 35,1
Akkor, miután Izrael népének ellenei megsemmisíttettek, – miután a pogányság megbukott, Krisztus elsõ, de különösen második eljöveténél. Lásd Izai. 34. r. 1-sõ jegyz.
Iz 35,1
Mások szerint: nárczis. Értelme ez: A szerencsétlen nemzet ismét fölvirágzik. Az itt leírt termékenységet a sz. atyák mindnyájan a Krisztus által alapított országnak, az anyaszentegyháznak lelki áldásos voltára értelmezik.
Iz 35,2
pompája, magas árnyai.
Iz 35,2
Lásd Izai. 33,9.
Iz 35,2
a nép új föléledésében a fogság után; látni fogják az Istenembert. Vesd össze: Ján. 1,14.
Iz 35,3
Üdûljetek föl rémüléstekbõl, és bátorodjatok föl (miután az ellenek már elpusztíttattak, az Isten váltsága megérkezett). A próféta a kislelküeket bátorítja, hogy üdvösségökért mûködjenek, miután itt van rá az alkalom.
Iz 35,4
Szabadúlástok, izraeliták! magától az Istentõl vagyon. Tágabb és magasb értelemben: Maga Isten, az örök Atyának Fia jõ el, hogy ellenségteket, a sátánt, e világ fejedelmét és a világot legyõzze, s titeket minden lelki jóban részeltessen. Igy a sz. atyák.
Iz 35,6
Azután (midõn a hazába visszatér) mindenki elfelejti szenvedéseit, és ment lesz minden gyarlóságtól. Magasb értelemben maga Krisztus is ezt csodáira alkalmazta (Máté 11,5. Luk. 7,21.), melyeket testiképen egyeseken, lelkiképen minden megváltottján cselekszik.
Iz 35,6
mert Izrael megsemmisített népe ismét föléled, az elpusztított pogányság az anyaszentegyház virúló kertévé növekedik.
Iz 35,7
A héber szerint: Sarab, vagyis: az égõ homokterület. Ez tóvá leszen, a mennyiben kigõzölgésének délibábszerû hullámzása által déli napfénynél a távol utazóknak tó gyanánt tûnik elé.
Iz 35,7
Mások szerint: sakálok.
Iz 35,8
Ott ismét Jerusalembe járnak az ünnepekre; – ott (a föltámasztott egyházban) van Krisztus, az igazság, az út. Lásd Ján. 14,6.
Iz 35,8
Az új Jerusalembe semmi tisztátalan be nem megyen. Ezekiel 44,9. Zak. 14,20. Jel. 21,27.
Iz 35,9
Ott nem lesz többé veszedelem, az út biztos lesz. A babiloni fogságból visszatért zsidók Istenhez hívek maradtak, és az igaz Isten tiszteletétõl többé nem hagyták magokat eltántoríttatni. E szavak még inkább teljesûlnek azon biztosságban, melyet az Isten országának polgára bír a földön és mennyekben. Márk 16,17.18. Jel. 21,2. s követk.
Iz 35,10
a földi Sionba a babiloni fogság után, – az anyaszentegyházba, a mennyei Sionba.
Iz 36
Iz 36,1
Kr. el. 713–714. évb. Vesd össze: Kir. IV. 18,13. s követk. Krón. II. 32,1. A következõ elbeszélés mutatja részben teljesedését az elõbbi jövendöléseknek Júda és Asszíria felett.
Iz 36,2
Vesd össze: Izai. 7,2.
Iz 36,3
Vesd össze: Izai. 22,15–25.
Iz 36,5
tõlem az adót megtagadni (Kir. IV. 18,15.16.), azaz, már elõbb; mert ekkor, midõn Szennakerib Egyiptom ellen Júdán átvonúlt, Ezekiás fizette az adót (vesd össze: Kir. IV. 18,15–16.). De mind ennek daczára is Szennakerib ürügyet keresett Jerusalem bevételére, valószinûleg, mivel a hatalmas várost nem akarta háta mögött hagyni. A héber szerint e vers: Én azt mondom: Hasztalan beszéd az, hogy ti a harczra tanácscsal és erõvel bírtok. Kiben vagyon stb.
Iz 36,6
Vesd össze: Izai. 30.
Iz 36,7
Ti bíztok Istentekben, de ez Istent Ezekiás megbántotta az által, hogy a magas helyet lerontotta és parancsolta, hogy csak Jerusalemben kell áldozni az Istennek.
Iz 36,8
Ha mindjárt hozzánk átjönnél, s neked kétezer lovat adnánk is, nincsenek arra való embereid! oly erõtlen vagy! Mások a hébert igy: Jól van, fogadj az én urammal, az asszíriusok királyával; én neked kétezer lovat adok, de te nem adhatsz stb. Mások másképen.
Iz 36,9
A héber szerint: csak hadnagynak.
Iz 36,10
Az Úr akaratja és oltalma nélkül.
Iz 36,16
Mások szerint: jõjetek velem jóra.
Iz 37
Iz 37,4
Az izraeli ország elpusztítása után még fenmaradandó Júdaországért (mely Júda és Benjamin nemzetségekbõl áll).
Iz 37,9
az asszíriusok királya, Szennakerib.
Iz 37,18
Mások szerint: Minden országot és tulajdon tartományukat.
Iz 37,24
kert-erdejébe, virányos erdejébe. Lásd Izai. 32. r. 24-ik jegyz.
Iz 37,25
A héber szerint: Egyiptom minden folyóvizét. Hiú dicsekvés!
Iz 37,26
hogy a magas várak harczosaikkal, és az erõs városok megsemmisittessenek. A héber szerint: hogy te (Szennakerib) erõs városokat puszta halmokká rombolj.
Iz 37,30
oh Ezekiás!
Iz 37,30
A héber szerint: Egyed, a mi vetés nélkül terem.
Iz 37,30
Lásd Kir. IV. 19. r. 13-ik jegyz. Mások így adják értelmét: Két éven át pusztíttatott az ország az ellenségtõl, úgy hogy sem vetni, sem aratni nem lehetett; ezen harmadik évben megszabadúlva elleneitektõl, vetni fogtok és aratni.
Iz 38
Iz 38,6
Kir. IV. 20,7. szerint, az e rész végén levõ két verset ide kell közbeszúrni. Melyek hihetõleg valamelyik leíró által elnézésbõl hagyattak ki, és a 20. v. után irattak pótlólag, talán utasítással, melyet késõbben ismét átnéztek.
Iz 38,9
Mások szerint: éneke.
Iz 38,10
azaz: napjaim delén, éveim javában, oly idõben, mikor legjobb dolgom van. A héber szerint: napjaim nyugodalmában.
Iz 38,10
a halál országába, hol az elhunytak mind összegyûltek.
Iz 38,10
A héber szerint: megfosztatva esztendeim maradványától.
Iz 38,12
Mások szerint: maradékom. Mások szerint: születésem. Némelyek a hébert így: sátorom szétszedetett.
Iz 38,12
Mások szerint: és elvándorol tõlem, mint a pásztorok sátora.
Iz 38,12
A halál itt kétféle képben ábrázoltatik, a pásztori sátor szétszedetésében, és a szövet levevésében a szövõszékrõl.
Iz 38,12
A reggeli és esti idõ között, azaz, gyorsan.
Iz 38,12
A héber szerint …életem, a fonaltól szakasztja el azt, reggeltõl stb.
Iz 38,14
Mások szerint: Mint a fecske és daru. Mások másképen.
Iz 38,14
Mások a hébert így: Elbágyadva néztek szemeim a magasba.
Iz 38,14
mondám én.
Iz 38,14
Mások szerint: Uram! szorongattatom, szabadíts meg engem.
Iz 38,15
megmentésemre, nincsenek szavaim. Itt következik a hála a szabadúlásért, és a további hálaadás igérete.
Iz 38,15
Miután maga mentett meg, vajjon mit fog hálaadásomra felelni? mit fog tõlem hálajelül kivánni? A héber szerint …Mit mondjak? õ igérte (hogy meggyógyít), és megcselekedte.
Iz 38,15
Visszagondolok lefolyt életemre bûnbánattal.
Iz 38,16
Értelme ez: Uram! ha szenvedés által kell élni, és lelkemnek valódi élete, szenvedés: akkor mérj rám bárminõ csapásokat és szenvedéseket, s ez által segíts engem életre. A héber szerint: Ez által kell élni, tõled jõ lelkemnek minden élete. Te megerõsítesz és meggyógyítasz engem. Mások másképen.
Iz 38,17
Súlyos szenvedésem javamra szolgált.
Iz 38,18
a holtak nem várják igéreteid teljesedését, hogy hûségedet magasztalhassák. Vesd össze: Zsolt. 6,6.
Iz 38,19
az élõ atyák elbeszélik gyermekeiknek nemzedékrõl nemzedékre a te igéreteid hû teljesedését.
Iz 38,20
mint ezen betegségemben, úgy még azután is.
Iz 38,21
Mások szerint: kelevény, daganat.
Iz 38,22
Lásd az 1-sõ jegyz.
Iz 39
Iz 39,1
Egy, az asszíriai uralom alatt levõ, vagy akkor tán független babiloni király. Vesd össze: Izai. 23,13.
Iz 39,2
Mások szerint: a kincsek tárát.
Iz 39,7
Lásd Kir. IV. 20. r. 11-ik jegyz. Izaiás határozott szavakkal jövendöli meg a zsidók elhurczoltatását Babilonba.
Iz 40
Iz 40,1
A 44–66. r. egy összefüggõ sorozatát képezik a jövendöléseknek. A próféta, ki a babiloni fogságra való hurczoltatást és a kaldeusok bukását már elõbb megjövendölte (lásd Izai. 39,6.7. vesd össze: az 5. 6. 13. 14. r.) prófétai szemléletében e fogságból veszi álláspontját, a mennyiben azt, mint megtörténtet föltételezi (Izai. 44,26.28. 51,3. 62,9. 52,2.3.5.), és ahhoz kapcsolva, abból a szabadúlást és a hazába leendõ visszatérést megjövendöli. A földi szabadúlás ezen megjövendölése közvetlen ugyan, de nem egyetlen s nem is legfõbb czélja a prófétának. Valamint Izaiás az elõbbi jövendölésekben jóformán sohasem szól a földi szabadúlásról a nélkül, hogy egyszersmind ama fensõbbre, a lelkire ne czélozna: úgy itt is, midõn Izrael bûnbocsánatát, a nép kegyelembe fogadtatását s a hazába leendõ visszatérést hirdeti, ez a prófétának alkalmúl szolgál, hogy átmenjen a nagy Szabadítóra, s ennek mûködését ábrázolja, sõt a következõ jövendölésekbõl félreismerhetlenül kitûnik, hogy legfõképen ezt tartotta szeme elõtt. A fönebbi szavakban a próféta azon idõt adja elé, midõn Izrael a fogságban epedett, és õt a közelgõ szabadúlással vigasztalja. A héber szerint: Vigasztaljátok (ti próféták) az én népemet.
Iz 40,2
Vigasztaljátok Jerusalemet, és híjátok elé, hogy szabadúlásáról értesûljön. A héber szerint: Bátorítsátok Jerusalemet, és vigyetek hírt neki.
Iz 40,2
Más olvasás szerint: küzdelme.
Iz 40,2
õ keményen megbüntettetett (Ambr.). Mások szerint: Kétszersen (nagy elégtételt) nyer az Úr kezébõl bûneinek (kiállott) büntetéseért. Vesd össze: Izai. 61,7. 17,13.14.
Iz 40,3
Figyelj; hallom a pusztában (a fogságban) kiáltani a hirnököt! Készítsetek utat a pusztából a hazába Istennek, ki népe elõtt akar menni, mint egykoron az Egyiptomból történt kiköltözésnél tette. Az, mi itt csak képleg alkalmazható a hazába való visszatérésre, tulajdonképen Jézus Krisztus elõkövetén, keresztelõ Jánoson teljesedett, ki a pusztában, azaz, a bûnbe és tévelygésbe merûlt zsidónép között bûnbánatra serkentõ szózata által az eljövendõ Messiásnak utat készített. Máté 3,3. Luk. 3,4.
Iz 40,4
Az elõkövetek, kik a királyokat utjaikon megelõzték, a királyi menet kényelmére a halmokat és völgyeket nem ritkán elegyengették. Itt a fogságból való visszatérésre vonatkozólag ez van kifejezve: Az elõkövet már egyengeti az utat a mi Istenünknek és népének a visszatérésre (Tamás). A Krisztus általi váltságra vonatkozólag, János prédikálása értendõ, és minden más igehirdetõé, ki bûnbánatra, vagyis az üdv minden akadályának elháritására int.
Iz 40,5
hogy igazat szólott, hogy az Isten igéje valóban változatlan, és beteljesedik, a próféta megmutatja a 6–8. versben a szózattal tartott párbeszédbõl. A próféta szózatot hall, mely ezt mondja: Kiálts! Õ kérdi erre: Mit kiáltsak? Amaz felel: Kiáltsd: Minden mulandó, csak a mit az Úr mond, az marad meg.
Iz 40,6
A felelet következik.
Iz 40,7
az égetõ keleti szél.
Iz 40,9
Az elõkövet fölhivatik, hogy a vigasztalást (1. 2. v.) az Úr szabadító eljövetérõl (3–5.), mely nem fog elmaradni (6–8.), Jerusalemnek és Júda minden városának hirdesse (9–11.).
Iz 40,9
jõ, hogy titeket a fogságból kivigyen. Magasb értelemben: maga jõ el testben, hogy titeket a bûntõl és tévelytõl megszabadítson.
Iz 40,10
melyet híveinek osztani fog.
Iz 40,10
a megváltás munkája mindig szeme elõtt van (Jerom.). Vesd össze: Ján. 17,4. Mások a hébert így: és dijosztása elõtte jár.
Iz 40,11
oly gyöngéden fogja föl Isten az õ népe ügyét. E gondoskodás tökéletesen teljesedett Krisztus által. Lásd Ján. 10,11. A héber szerint: az anyákat szeliden vezeti.
Iz 40,12
Ki határozta meg a vizek mennyiségét oly pontosan azon czélra, melyre teremtettek? Az Úr mindenható szabadításának hirdetésébõl (1–12. v.) alkalmat vesz a próféta jellemzeni Isten mindenhatóságát és bölcseségét a természetben átalán (12–18.), mibõl azután a bálványozás esztelenségét, semmiségét megmutatja (18–26.), s hozzá azon intést csatolja, hogy ily mindenható és mindentudó Istenbe kell helyezni minden bizodalmat (27–31.).
Iz 40,12
Ki hozta létre az ég szabályos alkatát?
Iz 40,12
Mások a hébert így: Ki fogja össze egy harmad-mérõbe a föld porát?
Iz 40,12
Ki adta a hegyeknek és halmoknak a meghatározott nagyságot és nehézséget?
Iz 40,15
Minden ország és nép, hozzája képest, semmi.
Iz 40,16
a természet gazdagsága nem elegendõ neki méltó módon áldozatot adni.
Iz 40,18
Lásd a 15-ik jegyz. A próféta óvakodásra int a bálványozástól, mert ez Manasszes király idejében, midõn a jövendölések ez utolsó része közzététetett (lásd a bevezetést), igen divatban volt; és mivel elõre látta, hogy az izraeliták a fogságban, melyhez oly közel voltak, a bálványozó népek közt nagy veszélynek lesznek kitéve, hogy arra csábíttassanak.
Iz 40,19
A héber szerint …bálványt, nem az ötvös borítja-e be aranynyal, és önt rája ezüst lánczocskákat? Mások másképen.
Iz 40,20
A héber szerint e vers: A ki pedig szegény ehhez, fát választ, mely nem rothad, ügyes müvészt keres a kép elkészítésére, hogy ne ingadozzon.
Iz 40,21
Nem tudjátok-e, hogy fensõbb lénynek kell lenni a világ Teremtõjének, mint sem e kép? A próféta most megmutatja, mint tûnik ez ki Isten mindenhatóságából a természetben, és az õ világkormányzásából.
Iz 40,22
mint szõnyeget, mint finom lepelt.
Iz 40,23
a fejedelmeket.
Iz 40,26
A számlálhatlan csillagsereget õ megszámlálta s elrendezte.
Iz 40,26
minden csillag azon rendben tûnik elé, melyet Isten annak kijelent. Zsolt. 147,4.
Iz 40,27
Isten nem gondol igaz ügyemmel, nem látszik ismerni szerencsétlenségemet.
Iz 40,28
az egész földet.
Iz 40,28
Habár nem tudjuk is, miért késik segedelmével, de ez nem azért van, mintha segíteni nem akarna, vagy nem tudna, hanem mivel a segítségre alkalmas idõt el akarja várni.
Iz 40,30
A legerõsebb természetûek elfáradnak, ha Istenben nem bíznak.
Iz 40,31
A sas, képe a megifjodásnak, mert tollait évenkint változtatja. Lásd Zsolt. 102,5. Mások szerint: fenn lebegnek, mint a sasok.
Iz 41
Iz 41,1
a távol tengermellékek.
Iz 41,1
lépjenek föl új védokokkal a bálványok hatalma mellett a száraz föld népei.
Iz 41,1
A próféta folytatólag megmutatja a bálványok semmiségét. Beszélve állítja elé az Istent, ki minden népet maga elé idéz, hogy õket a bálványok tehetlenségérõl és semmiségérõl meggyõzze (1. v.). Erre a bizonyságot Círus hatalmából veszi, kinek a babiloni népek bálványai nem állhattak ellen (2–7.), és Izrael fölvirúló hatalmából (8–20.), és a bálványoknak jövendölni nem tudó tehetlenségökbõl (21–29.).
Iz 41,2
A próféta múlt idõben szól, mert a következõ események mint megtörténtek tûnnek föl látása elõtt.
Iz 41,2
Az igaz alatt legközelebb Círus értendõ, távolabb és magasabb értelemben, Krisztus, kinek amaz bizonyos tekintetben elõképe volt, a miért õ gyakran jellemeztetik Krisztus tulajdonaival. Vesd össze: Izai. 44,28. 45,1. s követk. 46,11. 48,14.15. Egyébiránt nem kell szem elõl téveszteni, hogy Círus csak a babiloniakhoz hasonlítva neveztetik igaznak.
Iz 41,2
Mások a hébert így: napkeletrõl azt, kinek nyomában igazság jár.
Iz 41,2
Mások szerint: ki adja neki martalékúl a népeket?
Iz 41,2
Ki hagyta õket kardja és kézíve elõtt porrá és polyvává lenni? Mások szerint: ki tette porrá kardjokat, és szétreppenõ polyvává kézivöket? Mások másképen.
Iz 41,3
Megszalasztja ellenségeit, gyõz szerencsésen és oly gyorsan, hogy hadjáratának alig van nyoma. A héber szerint …békeségben oly utakon, melyekre lába még soha nem lépett. Círus oly tartományokat foglalt el, melyekbe az elõtt soha nem lépett vala. 14 nap alatt meghódítá a lídiai tartomány gyõzhetlennek tartott fõvárosát, Szárdist.
Iz 41,5
A föld népei látják e gyõzelmeket, és félnek; igyekeznek egymást megnyugtatni (6. v.), bálványképeiket megerõsítik, nehogy ezek leomlása az õ tulajdon romlásukat vonja maga után (7. v.).
Iz 41,7
Amaz átalános inség idejében tanácskoztak egymás közt a bálványkészítõk, hogyan csinálhatnának gyorsan és tartósan oly bálványképeket, melyek az országot megmentenék a bukástól. A bálványképeket közönségesen fából készítették, azután a fát lemezzel vonták be, s ezt széleinél összeforrasztották, s helyén a képet megerõsítették szegekkel. A héber szerint e vers: A képfaragó biztatja az ötvöst, a simító a põrölylyel verõt, mondván: A forrasztás jó, és megerõsíti azt stb.
Iz 41,8
Ennek összefüggését az elõbbiekkel, lásd a 3-ik jegyz.
Iz 41,9
a ki iránt való tekintetbõl kihoztalak téged Egyiptomból, vagy minden tartományból, a mennyiben Izrael alatt átalán a választottak gyülekezete értetik. A héber szerint: kit magamhoz vettem a föld végsõ részeirõl stb.
Iz 41,10
ne csüggedj el!
Iz 41,10
Mások szerint: igazságom jobbja. Mások másképen.
Iz 41,12
Kiknek igájok alatt a zsidók epedtek, az asszíriusok és kaldeusok birodalmának el kell veszni, úgy hogy létök nyoma is elenyészik.
Iz 41,14
elnyomottak, megvetettek. Vesd össze: Kor. I. 1,26–28.
Iz 41,16
Képlet nélkül: Te, mint bátor és erõs gyõzõ, hatalmas, kevély népeket fogsz legyõzni és semmivé tenni. Ez a makkabeusi uralom fényes korszakában teljesedett. Lásd a Makkab. könyveit. A nyomtató-szekérrõl lásd Izai. 25,10. 28,27.
Iz 41,17
A szegény zsidók a fogságban vigasztalást és váltságot keresnek.
Iz 41,19
Izraelt ismét virágzóvá és boldoggá teszem. Az igért boldog állapot közvetlen a makkabeus fejedelmek alatti szerencsés idõkre esik. A mennyiben pedig, tágabb és fensõbb értelemben, Izrael alatt átalán a választottak gyülekezete értetik, a mondottak (8–20.) ama gyõzelmen teljesednek, melyet az Krisztusban a világ fölött és az üdvösség minden ellensége fölött nyer, és amaz áldásban, mely Krisztus lelke által övéire oly bõségesen árasztatik.
Iz 41,20
Az Isten megmentette és boldoggá tette Izraelt, hogy a népek a mindenható Istenre figyelmesekké tétessenek, ellentétben az erõtlen bálványokhoz, melyek õket nem menthették meg.
Iz 41,21
Az Isten ismét fölhíja a népeket, hogy igazolják bálványaikat; és ezek semmiségét megmutatja a jövendõt megmondani nem tudó tehetlenségökbõl. Vesd össze: 3-ik jegyz.
Iz 41,22
a bálványok.
Iz 41,22
a multban adott jövendöléseiteket mutassátok elé, hogy az eredményt azokkal összehasonlítsuk, és lássuk, vajjon teljesedtek-e? A héber szerint jobban: A mit elõre hirdettetek, mondjátok meg.
Iz 41,22
valóságos teljesedését a történetben.
Iz 41,23
Én megmutatom, hogy Isten vagyok; én jót teszek választottaimnak, roszat azok elleneinek. Ha igaz istenek vagytok, mutassátok meg ily módon hatalmatokat, akkor megmérközünk egymással, és látni fogjuk, ki érdemel elsõséget?
Iz 41,24
kevesebbek a semminél.
Iz 41,24
Mások a hébert így: kigyóból (ördögbõl). Vesd össze: Ján. 8,44.
Iz 41,25
Nyugatéjszakról Círust, a szabadítót, Krisztus elõképét. Lásd a 2. v. 5-ik jegyz.
Iz 41,25
Az értelmezõk szerint, az éjszaki égalj Círusnak, anyai részrõl, éjszaki (médus) származására czéloz, atyai részrõl, keletire (persára), és az õ utóbbi lakhelyére Babilonban.
Iz 41,25
Vesd össze: Krón. II. 36,23. Ezdr. I. 1,2.
Iz 41,25
a babiloniakat.
Iz 41,26
Én Círust bûntetõ itéletem eszközéûl tûztem ki (25. v.); de közõletek, bálványok, valamelyik megmondhatta-e elõre az õ jövetelét? – egyik sem.
Iz 41,27
Én, elsõ mondom Sionnak (a választott népnek): Ez fog jõni! mert csak a választott népnek adtam a prófétaságot, mint rendes intézményt a jövendõ hirdetésére.
Iz 41,28
vajjon nem jövendöli-e ezt meg a bálványok valamelyike?
Iz 41,29
A héber szerint: mindaz csalárdság. Mások szerint: semmiség.
Iz 42
Iz 42,1
A próféta, ki a népszabadúlás felõli látomásában a közelebbi földi szabadúlást a kaldeusok fogságából, a jövendõ, lelki, messiási szabadulással a bûn rabságából, a földi szabadítót, Círust, Krisztussal, a lelkivel, úgy állítja elé, hogy mind a kettõ egy képben olvad össze (lásd Izai. 41. r. 5-ik jegyz. 40. r. 1-sõ jegyz.), ezen képben majd az egyik, majd a másik szabadúlást lépteti elõtérbe, mialatt a másik háttérben marad. Az elõbbi részben a próféta inkább a földi szabadítót tartja szem elõtt; itt, mint Isten szolgája, (1–9. v.) magától, Istentõl bemutatva, a természetfölötti szabaditó oly tulajdonokkal lép föl, melyek Círusra fölötte tökéletlenûl illenek, mint ezt a régi zsidók, a sz. apostolok (Máté 3,17. 17,5. 12,18–21. Luk. 2,32.), a sz. atyák és kath. értelmezõk magyarázzák. Azok, kik vagy kizárólag Círust, vagy a zsidó népet, vagy a próféták karát értik a szolga alatt, legnyilvánosabb erõszakot kénytelenek tenni e rész némely helyein, a mennyiben a 2. 3. 4. v. Círus ellen, a 6. v. a nép és prófétai kar ellen szól, minden más egyéb vélemény, az új szövetség határozott szavai és a zsidó hagyomány ellenére.
Iz 42,1
Lásd Máté 3,17. 17,5.
Iz 42,1
Az Isten lelkének egész teljességével fegyverzettem fel õt. Vesd össze: Izai. 11,2. 61,1. Teljesedését lásd Máté 3,16. Ján. 3,34.
Iz 42,1
az igaz religiót 4. v. Izai. 2,3. 51,4.
Iz 42,2
Õ csendes, alázatos tanító lesz, nem kérkedõ pártvezér, ki lárma és nagy szavak által igyekszik a népnél pártot szerezni. Vesd össze: Máté 12,18. s követk.
Iz 42,2
A héber szerint: sem hívni.
Iz 42,2
Az õ csendes szelid tanítása, és zaj nélküli egész valója egyébkint jelképeztetik a galamb megjelenése által keresztelésénél.
Iz 42,3
A füstölgõ mécsbél és a töredezett nád, azon embereket jelentik, kikben a jónak némi gyenge maradványai még megvannak, vagy kik a szenvedés és bûnérzet által megaláztattak. Az ily gyengéket és leverteket nem taszítja el magától kemény bánásmóddal, mi által megátalkodnának s egészen elromlanának; hanem a még bennök levõ jónál fogva, szelidséggel lassankint vezérli üdvösségre; õ a megtört szivûek és nyomorultak ügyét fölfogja. Vesd össze: Izai. 50,4. 61,1.
Iz 42,3
õ az igazság religióját fogja tanítani, ellentétben az ó szövetség tökéletlen, jelképes religiójával. Mások szerint: õ a religiót gyõzelemre viszi, azaz, teljesedésre, tökélyre; mi ugyanaz.
Iz 42,4
Bizalommal és bölcs meggondolással fog mûködni religiója terjesztésén, és nem nyugszik meg, míg a legtávolabb országok az õ, általok várt, törvényét el nem fogadják.
Iz 42,6
oh Messiás!
Iz 42,6
mert igazságom, hûségem igéreteim teljesítésében ezt kivánta. Mások szerint: Híttalak téged, hogy a földön terjeszd az igazságot.
Iz 42,6
Új szövetséget kell népem között alapítanod a pogányok fölvilágosítására. Vesd össze: Izai. 49,6–8. Mily szövetség ez, megtanít rá Jerem. 31,31. t. i. a kegyelem és lélek szövetsége.
Iz 42,7
hogy te a bûn, tévely és nyomor fogságában szenvedõket megszabadítsad. Valamint ez, úgy sok a mondottakból tökéletlenûl illik Círusra is.
Iz 42,8
Én vagyok az Úr, ki a jövendölést adom és teljesítem; azért nem engedem, hogy e dicsõség másnak adassék. Izai. 48,11.
Iz 42,9
Mik elõbb hirdettettek.
Iz 42,9
mielõtt a hirdetett események csirái még a jelenben léteznének, s ezek azért emberi elmeél által elõre észrevétetnének, s így megmondathatnának.
Iz 42,10
mely új módon dicsõíti jótéteményeit. A próféta, miután a nagy Szabadítót leírta, öröm-énekre fakad a választott nép szabadúlása fölött átalában. Magasztalja Istent, hogy annak elleneit megsemmisíti (10–16. v.), megszégyenítésére a bálványozóknak (17. v.) és magának, Izraelnek, mely Isten csodatételei és törvénye iránt siket volt (19–21.), és azért meg is büntettetett (21–25.).
Iz 42,10
énekeljetek neki.
Iz 42,11
az idumei, mely be volt népesítve.
Iz 42,11
egy arab törzsök (Móz. I. 25,13.).
Iz 42,11
Petrában lakók; mi hajdan szirtes Arábia fõvárosa volt. Mások szerint: a hegy- és sziklavárakban lakók.
Iz 42,13
Itt következik a szabadúlási ének, melyben a (testi és lelki) fogságból való szabadúlás megénekeltetik.
Iz 42,13
harczkiáltást teszen.
Iz 42,14
az Isten szól.
Iz 42,14
Sokáig néztem az én népem ellenségeinek kegyetlenkedéseit, de most kiáltó boszút állok! – Közvetlen a babiloniakra szól, azután Isten minden ellenségére. Mások a hébert így… mint a szülõ, és lihegek haragomban.
Iz 42,15
száraz földdé.
Iz 42,15
A hegyek és halmok a hatalmasokat jelentik (Izai. 41,15.). Értelme ez: Ellenségeid hatalmát megtöröm, és más rendet szabok. Tágabb és magasb értelemben, e szavak a világnak a kereszténység által való átalakítására czéloznak.
Iz 42,16
vagyis: azután a foglyokat csodálatos módon visszavezérlem, elhárítván az útból minden akadályt. Ez közvetlen a babiloni fogságból való szabadúlásra szól, azután tágabb értelemben, ismét a pogányság megszabadítására Krisztus új religiója által, mely a dolgokat egészen más színben tüntette elé.
Iz 42,18
a zsidók.
Iz 42,19
Izrael népe (vesd össze: Izai. 41,8. 43,8. 44,1.2.), mely a Megváltóval közös (szolga) nevet bír (42,1.), bizonyosan a Megváltónak helyettesi tulajdona miatt.
Iz 42,19
A héber szerint …és siket, ha nem a követek, kiket küldöttem? (Izrael tanitói. Vesd össze: Máté 15,14. 23,16. Ján. 9,39.).
Iz 42,19
azaz: a bûnnek átadatott. A héber szerint: a megvett, azaz, a vett, a drága áron szerzett szolga. Mások a hébert így: Mint a barát. Mások másképen.
Iz 42,20
Isten csodatételeit a történelemben.
Iz 42,20
kinyilatkoztatást nyersz. Mások a hébert így: Te sokat láttál, de nem tartottad meg; nyilt füleid voltak, de nem hallgattál.
Iz 42,21
a szolgát, a népet.
Iz 42,21
dicsõ és hathatós módon hirdesse. Lásd Móz. V. 4,32. Kor. II. 3,7.
Iz 42,22
saját vétke miatt.
Iz 42,22
A fogságra jutott nép nyomorú állapotjának leirása. Izaiás lélekben azon idõbe van helyezve, midõn az izraeliták Babilonba hurczoltatnak, királyai és nemesei börtönre itéltetnek. Vesd össze: Kir. IV. 24,14. 25,7.27.
Iz 42,23
Közõletek, kortársak, ki figyel e szomorú eseményekre, melyek a népre következnek? ki hagyja magát azok által a gonoszságtól elriasztatni
Iz 42,24
A babiloni fogság Istennek igazságos büntetõ itélete lesz Izrael engedetlensége miatt.
Iz 42,25
Vesd össze erre nézve: Krón. II. 36,14–16.
Iz 43
Iz 43,1
Értelme összefüggésben az elõbbiekkel ez: Mégis, ámbár haddal és fogsággal büntettettél (42,24.25.), kiszabadítalak téged abból, és visszaviszlek minden tartományból, melyekben szétszórattál (1–7. v.) – bizonyságúl tenmagad és a pogányok ellen, az én mindentudásomért és mindenhatóságomért, valamint a bálványok semmiségeért (8–13.); mert megsemmisítem Babilont, és kiszabadítlak titeket (14–22.), nem ugyan érdemeiteknél fogva, hanem csupán kegyelembõl (22–28.).
Iz 43,1
A próféta valamint a fogságot, úgy a váltságot is, már mint megtörténtet, látja elõre.
Iz 43,1
névszerint híttalak, határozottan választottalak (Móz. II. 31,2.).
Iz 43,2
Mások szerint: és a folyókban nem merûlsz el.
Iz 43,3
Kiváltom Izraelt a hódító kezébõl, más népeket adván át neki helyette. Círus nem hódította ugyan meg az említett tartományokat, de utódja Kambízes elfoglalta Egyiptomot, és behatott egészen Ethiopiába és Meroéba (Szábába). Ez országok itt a hitetlenek jelképeiûl vétetnek, kiket Isten, a hivõk intelmére, megátalkodásba és végromlásba hagy esni. Rom. 9. r. Péld. 21,18.
Iz 43,8
vezessék ki.
Iz 43,8
a zsidókat.
Iz 43,9
Zsidók és pogányok összehivatnak, hogy az elõre mondott jövendölés pontos teljesedésébõl Isten mindentudását elismerjék, és megtérjenek.
Iz 43,9
Mások a héber szerint: és azt, mit régente elõre hirdettek, most hallatják velünk.
Iz 43,10
s a népnek ama része, melyet Isten megvált (Izai. 41,8. 44,1.) szintén tanúm.
Iz 43,10
tudhatjátok és beláthatjátok, hogy az igaz Isten én vagyok.
Iz 43,14
azaz: fogom küldeni Círust az én hatalmamból (vesd össze: Izai. 13,3.).
Iz 43,14
Mások szerint: és leléptette mind a szökevényeket.
Iz 43,14
Mások szerint: hajóikban örvendezõ babiloniakat, kik nevezetes tengeri kereskedést ûztek az Eufratesen és persa öbölben.
Iz 43,14
kik a zsidókat fogva tartották.
Iz 43,16
Czélzás az izraeliták átvonúlására a vörös tengeren és Jordánon (Móz. II. 14,22. Józ. 3,15.).
Iz 43,17
Fáraó hatalmát Egyiptomból.
Iz 43,19
Hogy hazátokba visszatérhessetek, elhárítok az útból minden akadályt, s ezenkivûl boldogítalak titeket. Lásd Izai. 41,18.
Iz 43,20
A héber szerint: sakálok.
Iz 43,20
hogy engem még az oktalan állatok is dicsérni fognak, a boldog állapot miatt, melybe választott népemet helyeztem.
Iz 43,22
Szabadúlásod nem vallási buzgalmad eredménye.
Iz 43,23
adományokkal.
Iz 43,23
hogy állat-áldozatot kívántam volna tõled. Nem áldozataidnak köszönheted szabadúlásodat, melyeket nem mutattál be. A fogságban, melybe a próféta helyezi magát látomásában, az izraeliták nem mutathattak be áldozatot, mivel a törvényszerû áldozathely, Jerusalem, nem volt birtokukban.
Iz 43,24
mely a szent kenetolajhoz használtatott. Lásd Móz. II. 30,23.
Iz 43,25
magam tulajdon dicsõségeért, azaz, csupán Isten akaratából, tisztán az õ kegyelmébõl.
Iz 43,26
érdemeidet, ha vannak.
Iz 43,27
Ádám, vagy átalán vétkes elõdeid.
Iz 43,27
Mások szerint: tolmácsaid, törvénymagyarázóid, mint Mózes, Áron, a papok.
Iz 43,28
a legfõbb papok. Azért engedtem meg, hogy a szent személyek méltósága megbecsteleníttessék, s azzal csak úgy bánjanak, mint más közönséges dolgokkal.
Iz 44
Iz 44,1
A próféta eléadott fenyítõ beszédéhez a jövendõ boldogúlás vigasztalását kapcsolja.
Iz 44,2
A héber szerint: Jesurun. Lásd Móz. V. 32,15.
Iz 44,3
A Szentlélek kiárasztása, mely itt megigértetik, egyik jellege a messiási országnak. (Izai. 54,13. Joel 2,28.29.). Itt a babiloni fogságból való szabadúlást követõ áldás a messiási idõszak áldásával egy képben olvad össze; csak hogy az utóbbi jobban elétûnik. Lásd Izai. 42. r. 1-sõ jegyz. Lásd a bevezetést is.
Iz 44,4
Mások szerint: mint a fû.
Iz 44,5
A szabadúlás után jövõ idõ oly áldott lesz, hogy mindenki örömmel csatlakozik a választott, boldogított néphez, és magát nevérõl nevezi.
Iz 44,6
Izrael.
Iz 44,6
Én, a mindenható örök Isten, igérem ezt nektek, és híven be is teljesítem; mert én nem vagyok hasonló a pogányok isteneihez, kik rövid idõ elõtt alkottattak emberkezektõl, s azonnal ismét porba omlanak, mint következik.
Iz 44,8
A héber szerint: régóta.
Iz 44,8
A héber szerint …énkivülem, nincs más kõszikla (menedékhely), én nem tudok senkit.
Iz 44,9
hiúk, mert hiúságot készítenek.
Iz 44,9
a bálványok.
Iz 44,9
a bálványképek faragóik ellen, hogy mindegyütt hiú semmik; mert nem látnak stb.
Iz 44,11
a müvésznek.
Iz 44,11
emberek a müvészek, kik Istent nem csinálhatnak.
Iz 44,12
egyike ama mûtársaknak.
Iz 44,12
A héber szerint: a vasat vésõvé kovácsolja, (vagy egyéb szerszámmá a képfaragó számára, ki a bálványt készíti).
Iz 44,12
A legnagyobb fáradsággal, éhen szomjan készít a szegény ember istent, micsoda isten ez!
Iz 44,13
és megjegyzi munkáját csapóczérnával, mint a héber hozzá teszi.
Iz 44,13
templomában, bálványszekrényében.
Iz 44,14
A héber szerint: választ az erdõ fái közõl.
Iz 44,14
Némelyek szerint: kõrösfát. Mások szerint: szilfát.
Iz 44,20
Az, mivel a bálványcsináló és bálványimádó bír, – hamu. Mások szerint: Legelteti magát (gyönyörködik) a hamuban.
Iz 44,20
Vajjon a kép, melyet kezem csinált, nem csalás-e magamra és másokra nézve?
Iz 44,21
a bálványozásnak imént leírt esztelenségérõl.
Iz 44,21
Mások szerint: én nem felejtelek el.
Iz 44,22
Mint a szél az eget megtisztítja a felhõktõl.
Iz 44,22
Mutasd meg háládat megváltásodért énhozzám hív ragaszkodás által.
Iz 44,23
A héber szerint …mélységek.
Iz 44,23
A héber szerint …és dicsõítette meg magát Izraelen.
Iz 44,25
ki megbünteti a hazudságot, a varázslók jóslatait.
Iz 44,26
a prófétának.
Iz 44,26
tanácscsal összekötött jövendölését. Vesd össze: Izai. 41,28.
Iz 44,26
A próféta hirdeti Jerusalemnek és Júda többi városainak isméti fölépülését és benépesülését, miután azok pusztúlását már többször megjövendölte.
Iz 44,27
Én a mély Eufratest, mely által Babilon bevehetlen, kiszárasztom, és csatornáit elapasztom. Vesd össze: Jerem. 50,38. 51,36. Círus az Eufratest, mely Babilonnak közepette folyt, csatornák által lecsapolta, s ez által a város bevételét könnyebbé tette, mint a történetirók beszélik.
Iz 44,28
Az itt érintett események bekövetkezése elõtt 150 évvel, néven nevezi meg a próféta a persa királyt, ki a babiloni birodalmat megbuktatja. Círus napot jelent.
Iz 44,28
Círusnak a történetírók szerint ez volt jelszava: A jó fejedelemnek és a jó pásztornak ugyanazok kötelességeik. Círus így is nevezhetõ, mint elõképe Krisztusnak, a jó pásztornak.
Iz 45
Iz 45,1
A héber szerint: az õ fölkentének. Círus annyiból neveztetik fölkentnek, a mennyiben Istentõl szabadítóúl rendeltetett. Lásd Kir. I. 24,7.11.
Iz 45,1
õket futni kényszerítsem.
Iz 45,1
A kapuk, melyek a babiloni utczák végén a városon átfolyó Eufrateshez vezettek, isteni rendelésbõl azon éjjel, midõn a város bevétetett, nem voltak bezárva. Ha be vannak zárva, akkor a folyón át benyomúló persák, mint egy hállóba fogva, megölettek volna. A királyi palota ajtai is nyitva voltak, úgy hogy a persák akadály nélkül behathattak, és megölhették a királyt.
Iz 45,2
A héberben szó szerint: a púpost elegyengetem.
Iz 45,2
Vesd össze: Zsolt. 106,16.
Iz 45,3
Círus Szárdis és Babilon városaiban, melyek az ó világ leggazdagabbjainak tartattak, tömérdek kincset foglalt el. Vesd össze: Jerem. 50,37. 51,13.
Iz 45,3
különösen választottalak. Tehát czélom volt õt névszerint is megjövendölni.
Iz 45,4
fölkent, szabadító melléknevet adtam (1. v. Izai. 44. r. 36-ik jegyz.). A nagy fölkent, a Megváltó képmásaúl, elõképeûl választottalak.
Iz 45,4
mielõtt születtél volna.
Iz 45,6
A Círus részére jövendölt diadal pontos bekövetkezésébõl megismerhette minden nép, hogy Jehova az igaz Isten.
Iz 45,7
Én vagyok szerzõje mindannak, mi a világon történik, és nincs más õslény énkivûlem. A próféta, úgy látszik, a régi persa tant tartotta szem elõtt, mely szerint jó és rosz õslény létezik.
Iz 45,8
A próféta, ki eddig csak a földi szabadítóról szólott, habár oly kifejezésekkel, melyek õt természetfölöttinek, a Messiásnak elõképeûl ismertetik (Izai. 45,4. 41,2.10.25.), most áttér, mint ez a prófétai irásokban nem ritkaság, az elõképrõl a valóságra; epedõ fohászokra fakadván ama tulajdonképen való átalános szabadító eljöveteléért. Igy értelmezik ezt a sz. atyák és a kathol. anyaszentegyház, zsolozsmájában és ünnepi imájában. – Az Ige megtestesûlése, az ég s egyszersmind a föld munkája, úgymond sz. Ágoston, e helyen oly világosan van jelölve, hogy magyarázatot nem kiván.
Iz 45,8
Isten felel a prófétának, hogy óhajtását teljesíteni fogja.
Iz 45,9
A próféta fegybeszédet tart a zúgolódó zsidóknak. Ennek összefüggése az elõzményekkel ez: A próféta kifejezte epedõ ohajtását a Messiás eljöveteleért. Ez óhajtás az õ korabeli zsidók között is annál égõbb volt, mennél szorongatóbbakká lettek az idõk. Mivel pedig a váltság késett, a türelmetlenek zúgolódásra fakadtak, melyet itt a próféta megró, megmutatván nekik, hogy Isten az õ útjaira nézve senkitõl sem tûr el rendelkezést.
Iz 45,9
A héber szerint …jaj a cserépnek, a földbõl való cserépnek!
Iz 45,9
Te mit sem tudsz csinálni.
Iz 45,11
kivánjatok tõlem fölvilágositást. Értelme ez: Ti engem kérdezhettek ugyan népem jövendõ sorsa felõl, de (ezt hozzá kell tenni) a mit elõre mondottam, azt nyugodtan és türelemmel kell bevárnotok; nem pedig a fölött okoskodnotok, törvénykeznetek, mintha ti akarnátok megszabni, mit cselekedjem; – mert én vagyok a mindenható (12. v.) Teremtõ, kinek a teremtmény nem mondhat ellen. Mások a hébert a boszankodás kifejezéseûl veszik: Még tõlem kérdeznek jövendõ dolgokat, fiaim és kezem alkotmánya felõl még ti akartok parancsolni!
Iz 45,12
én rendeztem el azt.
Iz 45,13
E szavak Círusra vonatkoznak, de Círusra, mint elõképére Krisztusnak, ki a következõ szavakat tökéletesen teljesítette. Igy a sz. atyák és kath. értelmezõk. – Isten a népnek, mely szabadúlás után eped (17-ik jegyz.), ismételve igéretet teszen közönséges és fensõbb értelemben.
Iz 45,13
hogy igazságot gyakoroljon, s másokat arra tanítson. Círus Izai. 41,2.26. is igazságosnak neveztetik.
Iz 45,13
ingyen, önszántából. Círus, az igazságos király, kit Isten gyõzelemre segített, váltságdij nélkül bocsátá el a zsidókat, és megengedé nekik, hogy Jerusalemet fölépítsék. Krisztus, az igazságos, kivel mindenben az Isten volt, ingyen kegyelembõl, még a váltságdijt is lefizetve, kibocsátja az emberiséget a tévely és bûn rabságából, és fölépíti az anyaszentegyházat, az új Jerusalemet.
Iz 45,14
Egyiptom, Ethiopia és Meroe megadják magokat kincseikkel neked, oh Círus! bilincsekben lehullanak elõtted, és elismerik, hogy az Isten van veled, és nincs más Isten. – Egyiptom, Ethiopia és Meroe áldozni fognak neked, oh Messiás! és elismerik, hogy egyedûl nálad van az Isten és az igaz religio (Izai. 2,2. 14,1.2.). Mások szerint: e szavak Jerusalemhez (a földihez és újhoz) intézvék.
Iz 45,15
Te Isten vagy, kinek végzetei elrejtvék, melyeket azért az embereknek nem szabad feszegetni (vesd össze: 14-ik 17-ik jegyz.). Különösen az Isten Krisztusban volt elrejtve ennek emberisége alatt.
Iz 45,16
Midõn így Izrael az Isten elrejtett végzései által megszabadúl, Jerusalem ismét fölépûl, a bálványalkotók, kik Jerusalem bukása fölött már ujjongtak, megszégyenûlnek.
Iz 45,18
mert Isten, a teremtõ, ki azt akarja, hogy a föld lakóhely legyen, õ az egy mindenható Isten, ki Izrael földét lakóinak ismét visszaadja.
Iz 45,19
Nem titkon, rejtekben adtam jövendöléseimet a nép visszatérésérõl, hanem nyilvánosan, mindenkinek tudomására juthattak azok. Vesd össze: Izai. 40,9. Ján. 18,20.
Iz 45,19
Nem mondám Izraelnek: Ha kérdesz, nem felelek; hanem hagytam magamat kérdeztetni, és adtam feleletet.
Iz 45,19
Mások szerint: valóságot szóló.
Iz 45,20
A határozottan megjövendölt szabadúlásból Isten alkalmat vesz, az istenitélet után fönmaradt pogányokat összehíni, hogy az igaz jövendölésbõl az igaz Istent ismerjék meg, és a bálványozás esztelenségével hagyjanak föl; azután ünnepélyesen hirdeti, hogy eljön az idõ, mikor az igaz Isten tisztelete az egész földön el lesz terjedve.
Iz 45,21
Isten fölszólítja a pogány népeket, mutassanak elé oly jövendöléseket, minõket Izrael Istene tett a zsidók visszatérése felõl.
Iz 45,21
Mások szerint: igazmondó.
Iz 45,23
nem vétetik vissza, beteljesedik.
Iz 45,24
a megváltó Istennek, az Üdvözítõnek.
Iz 45,24
Az emberek mindnyájan tisztelni fognak engem egykor, s az eskünél nevemet említik.
Iz 46
Iz 46,1
A héber szerint: Elesett Bél, elbukott Nábó. Bél, babiloni bálvány, némelyek szerint: a nap, mások szerint: Jupiter. Nábó, szinte babiloni bálvány, némelyek szerint: a hold, mások szerint: Merkur.
Iz 46,1
a babiloniakéi.
Iz 46,1
A legyõzött népek bálványai a diadalban elvitettek, azon hiedelemben, hogy ez által a népek hûségét magoknak annál inkább biztosítsák; vagy, hogy nagyobb zsákmányt nyerjenek.
Iz 46,1
A bálványképek a babiloniak terheinek neveztetnek, a mennyiben körmenetek alkalmával a bálvány papok által hordoztattak.
Iz 46,2
A héber szerint: mint az 1. vers.
Iz 46,2
Lásd a 4-ik jegyz. A héber szerint: nem szabadíthatták meg terhöket (az országot, melyet védeniök kellett volna).
Iz 46,3
kiket anyailag szeretek. Mások a hébert így: kiket az anyai méhtõl, születéstõl fogva hordoztam. Lásd Izai. 63,9. Móz. II. 19,4.
Iz 46,5
Minõ kép ábrázolhatna engem?
Iz 46,6
ismételt leirása a bálványozás esztelenségének.
Iz 46,8
ezen esztelenségrõl.
Iz 46,9
a sok csodáról, melyeket míveltem, s melyek mutatják, hogy az igaz Isten én vagyok.
Iz 46,11
a ragadozó madarat, Círust.
Iz 47
Iz 47,1
Babilon népe, országa, szûz gyanánt személyesítve.
Iz 47,1
azaz: gyászolj! Vesd össze: Izai. 3,26.
Iz 47,1
a kaldeus népnek.
Iz 47,1
Nem leszesz többé a puhaság és fényüzés székhelye (Izai. 14,11. Jerem. 51,39.).
Iz 47,2
mi a rabszolgálók dolga (Móz. II. 11,5.).
Iz 47,2
Futásodban a vizeken át gázolni fogsz, és azért leszesz kénytelen illetlenûl fölfogódzni. Mások a hébert így: tedd le a fátyolt, emeld föl az uszályt. Mások másképen.
Iz 47,4
Fölkiáltása a prófétának. A mi Megváltónk állhat boszút, mert hatalmas harczos õ.
Iz 47,5
Sírj a szerencsétlenségben. (Lásd Jerem.siralm. 3,2.)
Iz 47,6
megfertõzöttnek tartottam a gonoszság és bálványozás által.
Iz 47,6
a késõbbi éveiben elgyengûlt nép fölött.
Iz 47,7
a mik bekövetkeztek.
Iz 47,8
Nem vesztem el a harczon lakosaimat.
Iz 47,9
A nép özvegységre jut, midõn királyát, – magtalanságra, midõn lakosait elveszti. Mások a hébert igy: varázslóid és bûbájosaid daczára.
Iz 47,11
nem háríthatsz el áldozatok által.
Iz 47,11
a héber szerint: a megsemmisûlés.
Iz 47,13
a csillagok járásából, az égi jelekbõl az emberek sorsát jósolgatják. A héber szerint: kik új holdkor hirdetik, mi fog veled történni.
Iz 47,14
ezen bölcsek elvesznek.
Iz 47,14
E tûz nem melegít, hanem pusztít.
Iz 47,15
Mint a bûbájosokkal, úgy jársz a népekkel is, melyekkel kereskedési viszonyban voltál; elhagynak téged, és mindenik saját, habár tévútján megyen.
Iz 48
Iz 48,1
az esküvésnél és isteniszolgálatnál.
Iz 48,1
nem õszintén, képmutatólag, nem szívbõl.
Iz 48,2
Jerusalem polgárainak, hol Isten lakik.
Iz 48,2
de nem igazságban.
Iz 48,3
az elmúlt eseményeket.
Iz 48,6
beteljesedve.
Iz 48,6
Magasztalva dicsekedtetek-e azzal?
Iz 48,6
azaz: jövendõket.
Iz 48,7
Ime Círus napjai megjövendöltettek.
Iz 48,7
az elõkorban; nem Izaiás elõtt.
Iz 48,7
mielõtt hirûl adattam volna neked, mitsem tudtál azokról.
Iz 48,8
Te mitsem gyaníthattál ez eseményekrõl; mert tudtam, mennyire hajlandó vagy hûtlenségre irántam, és az ál-okok fölkeresésére, hogy ezekkel hûtlenségedet igazoljad.
Iz 48,10
úgy, hogy mint ez; oly tisztán jöttetek volna ki a tisztításból. Vesd össze: 42,21. Mások így adják értelmét: még inkább, mint az ezüstöt.
Iz 48,10
mint elválasztatnak az érczek.
Iz 48,13
az eget csillagzataival.
Iz 48,14
a bálványok közõl.
Iz 48,14
a jövendõ hõseit.
Iz 48,16
az elõbbi jövendöléseket. Sz. Jeromos és más sz. atyák szerint, itt az Isten Fia szól, mint ezt a végszavak „és most stb“ világosan mutatják.
Iz 48,16
Már az idõben, mielõtt az esemény még elõkészûlt volna, ismertem azt, s így elõre meg is mondhattam.
Iz 48,18
oly túláradó és tartós.
Iz 49,8
Mások szerint: üdvöd.
Iz 49,8
Mások szerint: mint a tenger hullámai.
Iz 48,20
A próféta lélekben a fogságba van helyezve Babilonban. Némelyek szerint: Ki fogtok költözni Babilonból.
Iz 48,21
a kivonúlás Babilonból úgy iratik le, mint az Egyiptomból történt kiköltözés.
Iz 48,22
A megjövendölt szerencsében (békében) csak Jehova jámbor tisztelõi lesznek részesek, nem pedig az elvetemûlt bálványozók.
Iz 49
Iz 49,1
A próféta, ki a 42,10.-tõl eddig különösen az alsóbb rendû szabadúlást tartotta szem elõtt: most képén ismét a lelki szabadúlást lépteti elõtérbe, leirván ezen magasabb szabadúlás szerzõjét, és õt, mint beszélõt, bevezetvén (1–9. v.), egyszersmind az õ országának boldog állapotját és áldását is rajzolja (10–12. v.), és csak ittott tér vissza az alsóbb rendû szabadúlásra. Hogy itt a Messiás szól, és az õ országa iratik le, tanítják a sz. apostolok (Ap.cs. 13,47. Kor. II. 6,2. Vesd össze: Luk. 2,30–32.), az egész régi egyház és mindnyájan a kathol. irásértelmezõk. Azon ujabb értelmezõk ellen, kik vagy Izrael népét, vagy a prófétákat, vagy Izaiást veszik föl itt szóló személyûl, különösen e helyen maga azon körûlmény szól, hogy sehol nem tulajdoníttatik minden pogányok megtérése (6. v.) az említett személyeknek, hanem igen is a Messiásnak (Zsolt. 44,17.). Hogy ezen hely némely része a prófétákra s a választott népre is alkalmazható, azért nem lehet felötlõ, mert a próféták Krisztus szellemében szólottak (Móz. V. 18,15. 15-ik jegyz.), és a választottak gyülekezete Krisztusnak titokteljes testét képezi (Efez. 1,23.). Mások a hébert igy: Halljátok, távol országok!
Iz 49,1
Még születésem elõtt voltam Istentõl üdvözítõül kijelölve.
Iz 49,1
A Messiás születése elõtt nyerte szûz Mária az angyaltól a parancsot, hogy õt Jézusnak, üdvözítõnek nevezze. Luk. 1,31. Máté 1,21.
Iz 49,2
Õ az én számnak éles, beható beszédet adott. Zsid. 4,12. Jel. 1,16.
Iz 49,2
Némelyek szerint: éles; mások szerint: sima.
Iz 49,2
A kard és nyil (a Messiás beszéde) még Isten kezében vagy tegzében (azaz Istentõl) elrejtve tartattak a Messiás születése elõtt; ez után járták át az embereket ellenállhatlan hatalommal.
Iz 49,3
Lásd Izai. 42,1.
Iz 49,3
Te vagy Izrael. A Messiás itt Izraelnek, Isten harczosának (Móz. I. 32,28.) neveztetik, mert élete, szenvedései és halála által dicsõségesen harczolván, elfordítá Isten haragját, s az emberek gonoszságát szentségre változtatá. A Messiás úgy is viselheti e nevet, mert törzsatyja volt az új nemzedéknek (Izai. 53,10.), valamint Izrael (Jákob) törzsatyja a földi népnek.
Iz 49,4
Az Atya szózatára felel a Fiú: Hogyan dicsõítselek meg téged, mikor siker nélkül fogok mûködni? (sz. Jerom.). Krisztus többször panaszkodott a zsidók keményszivûsége, és prédikálásának kevés sikere miatt.
Iz 49,4
Isten az én ügyemnek még gyõzelmet ad; mert az az õ mûve. Mások szerint: és jutalmam az én Istenemnél.
Iz 49,5
Az igék a 6. versben következnek.
Iz 49,5
nem fog egészen elsõ tanítványaimhoz csatlakozni. Világos megjövendölése a zsidó nép vakságának a Messiás eljövetekor. Némelyek más, de nem egészen hiteles olvasás szerint: hogy Izrael hozzája gyüjtessék.
Iz 49,5
Értelme ez: Mivel Izrael, kihez legközelebb küldettem, az én fáradalmaimat (4. v.) el nem ismerte, és pásztorbotom alatt nem akart egybegyûlni, én pedig Istentõl megtisztelve és oltalmazva voltam, tehát õ, távol attól, hogy ügyemet elhagyta volna (4. v.), engem üdvhirdetõûl jelölt ki nem csak a zsidók, hanem a pogányok számára is (6. v.).
Iz 50,11
maradványának, a keveseknek, kik magokat megmentik Izraelbõl, mint a héberben vagyon.
Iz 49,7
a Messiásnak (4. v.). Vesd össze: Izai. 52,13. s követk. 53. r.
Iz 49,7
a Messiás gyülekezetének. A héber szerint: a néptõl megvetettnek.
Iz 49,7
Isteni Üdvözítõnk alázatosságból engedelmes volt az elõljáróságnak, hogy a mit e részben tanított, példájával is hirdesse.
Iz 49,7
A királyok csodálkozva fognak fölkelni imádásra, midõn látják, hogy a megvetettnek megdicsõitésében az isteni jövendölések mennyire teljesûltek. E vers Krisztus Jézusnak alacsony és dicsõ állapotját kevés szóban foglalja össze.
Iz 49,8
A tetszés idejében. Midõn a kegyelem ideje eljõ, az idõ betelik. Vesd össze: Kor. II. 6,2. A próféta most leírja a Krisztus által végbevitt váltságot. De valamint elõbb (48,20–22.) a babiloni fogságból való szabadúlást az Egyiptomból történt szabadúlás képe alatt tüntette elé: úgy most a lelki szabadúlást oly képek alatt rajzolja, melyek a babiloni fogságból való szabadúlástól vétettek, úgy hogy a háttérben együtt azzal ez is megjövendöltetik.
Iz 49,8
Az új szövetség közbenjárójaúl. Lásd Izai. 42,6.
Iz 49,8
A héber szerint: kioszszad.
Iz 49,8
hogy az elpusztított emberiséget helyreállítsa, s a lelki örökséget, az isteni fiúságot kivívja, és azok között kiossza, kiket õ a bûn és tévely rabságából kiszabadított.
Iz 49,9
Az idegen földrõl visszatérõk az úton semmiben sem fognak hiányt szenvedni; – az új hivõk az élet kenyerének lelki táplálékát mindenütt föltalálják (Jerom.).
Iz 49,6
semmi alkalmatlanság, semmi rosz nem lesz ártalmokra.
Iz 49,10
ad nekik bõségben vizet, – lelki vigasztalást.
Iz 49,11
Elegyengetem az utat a hegyek lehordásával s a mélyedések betöltésével; minden akadályt elhárítok.
Iz 49,12
nyugatról. Vesd össze: Zsolt. 106,3. Mások szerint: délrõl.
Iz 49,12
A héber szerint: Sinim földérõl. Leírja, mint folynak össze mindnyájan a választottak minden országból a szabadság országába.
Iz 49,14
Az ellenektõl földúlt város Sion (Jerusalem) szól. Képe a váltság után epedõ népnek.
Iz 49,16
Czélzás a keletiek azon szokására, melynélfogva a szent helyek vagy becses tárgyak ábráit vagy jeleit karjokra vagy jobb kezökre irják, tûzik, hogy azokra annál könnyebben emlékeztessenek.
Iz 49,17
Ezdrás, Nehemiás (lásd Ezdr. I. és II. könyv.); Jézus tanítványai, kik, mint Izrael maradványai (6. v.) Jerusalemet lelkiképen az anyaszentegyház alapítása által fölépíték.
Iz 49,18
A fogságból és minden országokból eléjövõ választottak egybegyûlnek benned, és fölékesítenek téged, mint a menyasszony fölékesíttetik ruháival.
Iz 49,19
azután.
Iz 49,20
fogságod fiai, a fogság ideje alatt született gyermekeid; fensõbb értelemben: a minden népekbõl való fiak, kik a lelki Jerusalemnek, az ujon alapított egyháznak születtek. Vesd össze: Rom. 11. r.
Iz 49,21
holott én a fogságban Isten nélkül, férj nélkül voltam.
Iz 49,21
Ez a gyermeksokaság a babiloni fogság után következett be (Ezdr. I. 2. Ezdr. II. 7.), s a pogányoknak, Ábrahám lelki gyermekeinek beléptekor az anyaszentegyházba. Vesd össze: Rom. 9,6–9. 4,11–18.
Iz 49,22
jel adok a pogányoknak Ábrahám fiai elbocsátására.
Iz 49,23
Királyok hoznak neked ajándékokat legmélyebb hódolattal. Ez már némely persa és görög királyok által is teljesedett, kik a jerusalemi templomban áldoztattak magokért, és ajándékokat küldöttek; tökéletesen pedig e szavak a pogányságból a kereszténységre tért fejedelmek által teljesûltek, kik az egyházat gazdag adományaikkal igyekeztek megdicsõíteni.
Iz 49,24
a zsidók elnyomóitól, – a sz. atyák szerint, magasb értelemben: a sátántól. Vesd össze: Máté 12,28.
Iz 49,26
Képlet nélkül: Ellenségeid egymás ellen dühöngenek, egymást marczangolják. A kaldeusok fölött uralkodó családokban egyenetlenségek, nyugtalanságok fejlõdtek ki, melyek az ország bukását siettették. Isten országának ellenségei egymás ellen dúlnak, és nyilaik önmagokra esnek vissza.
Iz 50
Iz 50,1
Az elsõ három vers még az elõbbi részhez kapcsolódó. A megmentett Izraelnek (Izai. 49,24.25.) még egyszer tudtúl adatik, hogy engedetlensége miatt taszíttatott el (1. v.), és csak Isten hatalma mentette meg (2. 3. v.).
Iz 50,1
Én a ti gyülekezeteteket, melyet hitvesemûl választottam, nem ok nélkül (vesd össze: Móz. V. 24,1. Mik. 2,9. Malak. 2,14.15.) eresztettem el, s nem saját vétkem miatt adtam el a hitelezõnek; hanem az õ bûne miatt kellett neki elváló levelet adnom.
Iz 50,2
Eljöttem hozzátok a próféták igéjében, de senki sem jelentkezett, hogy engem hallgasson. Vesd össze: Izai. 5,4.
Iz 50,3
gyászba borítom.
Iz 50,4
Isten, ki eddig mint szabadító átalában szól, ismét mint Isten szolgája, mint Messiás lép föl beszélve, mint a 42. 49. 53. 61. r. Hogy ez az itt beszélõ személy, minden kétségen kivül kitûnik mind saját és apostolai bizonyságából (Luk. 18,31.32. Máté 26,24.), mind a sz. atyák és kath. értelmezõk egybehangzó magyarázatából, valamint magából e szakasz tartalmából is, mely Krisztus személyére tökéletesen ráillik. – A Messiás abban bebizonyítja engedelmességét Isten iránt (4–6. v.), bizalmát Isten oltalmában (7–9. v.); inti a jámborokat (10. v.) és fenyegeti az istenteleneket (11.).
Iz 50,4
hogy a levert szivûeket vigasztalhassam. Vesd össze: Izai. 49,2. Ján. 7,46.
Iz 50,4
engem már reggel fogékonynyá tesz kijelentéseire és tanítására; én folyvást az õ kijelentéseinek befolyása alatt állok. A héber szerint: hogy hallgassam, mint tanítvány.
Iz 50,5
Isten megbízását adta nekem (az emberek megváltására), s én önként alávetettem magamat annak (nem gondolva a vele összekötött szenvedésekkel). A hátratérés azon iga-ökörtõl kölcsönvett kép, mely nem hagyja magát vezettetni.
Iz 50,6
A héber szerint: hátamat:
Iz 50,6
teljesedését lásd Máté 26,67.68. János 19,1–3.
Iz 50,7
Az Isten megsegít, és reményem nem szégyenûl meg (a gyalázatból dicsõségre fog engem vezetni. V. ö. 53. r.), azért tûröm el állhatatosan, érzéketlen kõhöz hasonlóan minden szenvedésemet. Arczát kõvé tenni, annyit tesz, mint állhatatosnak lenni. Vesd össze: Ezekiel 3,8.
Iz 50,10
A ki közõletek az Urat féli és nekem engedelmeskedik, az kövesse példámat, és szerencsétlensége napján bizzék az Úrban (és meg is nyeri a segedelmet).
Iz 50,11
Mindnyájan, kik magatok akartok tüzet gyujtani, hogy sötétségteket azzal megvilágitsátok, elvesztek abban. Képlet nélkül: Ti mindnyájan, kik szerencsétlenségtekben magatok akartok segíteni magatokon, tinbizalmatok és tinsegélytek által elvesztek.
Iz 50,11
Mert a Messiás bíró és boszúló. Vesd össze: Zsolt. 109.
Iz 51
Iz 51,1
A Messiás folytatja beszédét, hogy a jámborokat a szabadúlás iránti bizalomra bátorítsa. A közvetlen értett szabadúlás a babiloni fogságból, ismét képeûl áll itt a nagy messiási szabadúlásnak. Az egész következõ beszéd egyébiránt nem más, mint szóváltás Krisztus, az Atya Isten, és a szent gyülekezet között.
Iz 51,1
õsatyáitokra.
Iz 51,1
eredtetek, mint a víz.
Iz 51,2
bízzatok, mint õk.
Iz 51,2
õt, a gyermektelent.
Iz 51,3
Képei a választottak boldog állapotjának a fogságból való visszatérés után, a Krisztus által végbevitt váltság után. Vesd össze: Efez. 1,3–5.
Iz 51,4
Most következik a vigasztalás, melyet Isten mond (4–8. v.).
Iz 51,4
az igazság új, messiási törvénye. Lásd Izai. 2,3.
Iz 51,5
az én Fiam, az üdvözítõ, ki tanítani fogja igazságomat.
Iz 51,5
hatalmam igazságot hoz a népek közé.
Iz 51,5
átalán a távol országok.
Iz 51,6
Lássátok a teremtmények változandóságát, ellentétben az állandó üdvvel, melyet én adok. Lásd Izai. 40,6–8. Zsolt. 103,29. 101,27. s követk. Máté 25,34.
Iz 51,9
A vigasztalásra, melyrõl Isten a szent községet biztosította, fölkel ez most önmaga, és kéri õt, hogy a váltságot siettesse (9–11. v.)
Iz 51,9
Egyiptomot. A héber szerint: Rahabot. Lásd Izai. 30,7.
Iz 51,9
a krokodilt, mi Egyiptom képe.
Iz 51,12
Az Isten felel, s ismételve vigasztalást és bizalmat önt beléjek (12–15. v.).
Iz 51,13
Egyiptomnak. (9. v.).
Iz 51,14
a Megváltó – a börtön fölnyitására.
Iz 51,14
mint a ti elleneitek.
Iz 51,14
sem testi sem lelki táplálékban nem hagyja megfogyatkozni. A héber szerint e vers: Hamar kiszabadúl a leverett (az elnyomott nép), nem hal meg a veremben (a fogságban), s nem fogy el kenyere.
Iz 51,15
mert megtehetem ezt, mint mindenható.
Iz 51,15
az egész teremtés Ura.
Iz 51,16
Isten most a Messiáshoz fordúl azon megbízással, hogy vigye véghez, mi a gyülekezetnek igértetett. Hogy a megszólított a Messiás, kitûnik a hasonló helyekbõl. Izai. 49,2. 50,4.5.
Iz 51,16
az eget és földet újjá alakítod, az új istenitiszteletet megalapítod. Vesd össze: Izai. 13,13. 65,17.
Iz 51,16
Vesd össze: Oze. 2,24.
Iz 51,17
A Messiás igéi, ki a szenvedések poharától megrészegûlt Jerusalemet azzal vigasztalja itt, hogy Isten kiszabadítja a fogságból; s egyszersmind megjövendöli, hogy e pohár az õ ellenségeinek fog adatni (17–23. v.). Közvetlen a kaldeusok által okozott szerencsétlenség, s az õ kezeikbõl való kiszabadúlás értetik, mindazáltal további vonatkozással ama szellemi inségre, melybõl kiszabadítani a Messiás föladata volt. Vesd össze: Izai. 52,1.6.
Iz 51,17
Lásd Zsolt. 59,5.
Iz 51,18
Senki sem volt, ki a szerencsétlen mámorban tántorgókat vezesse, és õket az elbukástól megója.
Iz 51,19
Két csapás emésztett föl téged, – az éhség a kaldeusok ostromlásakor, és a gyõzõk kardja.
Iz 51,20
Mások szerint: mint a tõrbe akadt szarvas.
Iz 51,21
Lásd Izai. 29,9.
Iz 51,21
Lásd 17. v.
Iz 51,23
A szerencsétlenség, melylyel a babiloniak titeket elhalmoznak, rájok esik vissza. – A csapások, melyeket Isten ellenei az anyaszentegyházra hoznak, rájok hullanak vissza.
Iz 52
Iz 52,1
A Messiás, ki az elõbbi részben (17. v.) vigasztaló beszédet intézett Istennek fogságban levõ gyülekezetéhez, itt folytatja vigasztalását, igérvén szabadúlást, hasonlót ahhoz, mely által Egyiptom és Asszíria kezeibõl megmenekedett (2–5. v.), igérvén egy teljesen szent nemzedéket (1. v.) és segedelmet az õ személyes jelenléte által (6. v.).
Iz 52,1
Mások szerint: ékességedbe.
Iz 52,1
Mások szerint: szent város.
Iz 52,1
Kelj föl gyászolásodból, öltözzél ünnepi ruhába, Jerusalem! mert ha néped visszatér, semmi tisztátalan pogány (kaldeus, vagy más eddigi ellenséged) nem lép rád többé. Tökéletes értelemben Jerusalem tagjainak szentségérõl szól. Vesd össze: Izai. 60,21. Ezekiel 44,9. Zak. 14,20. Jel. 21,27.
Iz 52,2
melyben feküdtél, mint a gyászolók.
Iz 52,2
székelve, uralkodva.
Iz 52,3
Isten a népeknek nem dijért (Zsolt. 43,13.) hanem bûneitek miatt adott át titeket: azért váltságdij nélkül fogtok nyerni szabadúlást is.
Iz 52,4
Az egyiptomiak és asszíriusok ok nélkül nyomták el az én népemet, (de én megmentettem azt); ne tegyek-e most is hasonlóképen (5. v.)?
Iz 52,5
a babiloni fogságban; – a bûn rabságában.
Iz 52,5
a kaldeus fejedelmek lelkiismeretlenûl bánnak az izraelitákkal. A héber szerint: Uralkodói ordítanak (tombolnak). Mások az izraelita fejedelmeket értik.
Iz 52,6
Mert én, ki az igéretet adtam, személyesen jövök el! Vagy: Én ki eddig csak prófétáim által szólottam, akkor magam jövök el. Vesd össze: Zsid. 1,1.
Iz 52,7
A próféta föllelkesûlve a váltságnak és a Megváltó eljövetének vigasztaló biztosításán, amaz áldásteljes idõszakba helyezi át magát. Hallja hirdettetni a szabadúlást (7. 8. v.), fölhív az egész világ részére szerzett üdvösség fölötti örvendezésre (9. 10. v.), és fölbátorít indúlásra a fogságból (11. 12. v.). Itt is ezen fogság és belõle a szabadúlás közvetlen ugyan, de mégis félreismerhetlenûl (vesd össze: 10. v.) úgy rajzoltatik, hogy ama nagy, a Messiás által végbeviendõ szabadúlás szintén együtt értetik alatta.
Iz 52,7
Mily kellemes az üdvnek, a váltságnak, a visszaállított isteni uralomnak örömhíre (evangélioma), melyet a próféták hirdetnek! Vesd össze: 40,9. 41,27. Tágabb és fensõbb értelemben sz. Pál Rom. 10,15. az evangéliomnak minden néphez intézett hirdetését érti.
Iz 52,8
hangzik! A toronyõrök, kik a ledúlt városban jelenlevõkûl vétetnek, látják Istent népe élén az országba visszatérni.
Iz 52,8
megszabadítja, helyreállítja.
Iz 52,10
az õ, szentségre czélzó hatalmát.
Iz 52,10
Minden nép tanúja lesz a segélynek, melyet nekünk Isten a kaldeusok ellen ad. Tökéletes értelemben: Minden nép megnyeri az üdvöt, melyet Isten a Messiás által eszközöl.
Iz 52,11
Babilonból, izraeliták! – e világi Babilonból Krisztus országába.
Iz 52,11
ti leviták! Izaiás megjövendöli itt, hogy a Babilonba elhurczolt templom-edények Círus által a zsidóknak vissza fognak adatni. Teljesedését lásd Ezdr. I. 1,7.
Iz 52,12
nem sietve, mint Egyiptomból.
Iz 52,13
Itt új szakasz kezdõdik. A próféta ki jövendöléseiben az alsóbbrendû szabadúlást a babiloni fogságból, a Messiás által a bûn rabságából eszközlendõ fensõbb, lelki szabadúlással összekapcsolja, s egyikrõl a másikra tér át, vagy egyiket a másik alatt állítja elé (40–49. r.), itt ismét a fensõbb szabadításról kezd szólani, és a 13. verstõl 53,12.-ig a Messiás személyét és sorsát ábrázolja, kit már elõbb 49,1–9. 50,4–10. 51,1–3. mint Isten szolgáját, beszéltetve bevezetett. Itten õt oly világosan, oly határozottan jellemzi, hogy igéi, sz. Ágoston megjegyzése szerint, értelmezésre nem szorúlnak, mivel ilyet az evangéliomban elbeszélt események elégendõképen adnak. Hogy itt az Isten szolgája alatt valósággal a Messiást kell érteni, ezt csak a késõbbi zsidók s a legujabb kor némely irásértelmezõi tagadták. A régi zsidók a 3-ik századig Krisztus után, Jézus és az õ tanítványai (Luk. 22,37. Ap.cs. 8,28–38. vesd össze: Márk 9,11. Rom. 4,25. Kor. I. 15,3. Kor. II. 5,21. Pét. I. 1,19. Izai. 53,1–12.-vel), a sz. atyák s minden századbeli kath. értelmezõk e szakaszt mindnyájan a Messiásról értelmezik. Ha a zsidók és nehány ujabb irásértelmezõk vakságból és hitetlenségbõl az Isten szolgája alatt Izrael népét, vagy ennek egyes személyeit, Ezekiást, Joziást, Izaiást, Jeremiást, Ezekielt, Ezdrást stb. értik, csak el kell olvasni e jövendölést, és az izraeli történetekkel összevetni, annak kitûntetésére, hogy az azon személyekrõl nem szólhat. Nem kevésbé áll ellentétben a történelemmel azon legujabbkori vélemény is, mely szerint az Isten szolgája alatt a prófétai kar lenne értendõ. A próféták soha sem mondották magokról, hogy õk tisztán, önkéntesen, mások bûnei engeszteléseûl kínokat vehettek volna át magokra, mint ez az Isten szolgájáról szóló szakaszban kimondatik; õk nem voltak mindnyájan, vagy csak a nagyobb rész sem volt közõlük megvetve és üldöztetve, hanem csak némelyeket ért köztök ezen sors, s az is nem azon a rendkivüli módon, mint itt föltételeztetik; a próféták nem is dicsõíttettek meg oly formán, mint a 12. v. eléadja, és szenvedéseik által, ha volt is részök benne, nem eredményezték azon áldást (10–11. v.), mely az Isten szolgájának igértetett; sõt inkább magok megjövendölik, hogy ez az áldás nálok nélkül a messiási idõszakban Isten egyenes közbejövete által (Joel 2,28. Izai. 54,13. 59,21. 4,3. 11,9. Ezekiel 11,19. Ezekiel 11,19. 36,27. Jerem. 31,33.) fogja a világot boldogítani.
Iz 52,13
Az Isten szól. Mások a hébert így: szerencsés leszen. A három elsõ vers, 13. v. 53,1.-ig, az egész szakasznak röviden adja tartalmát, az Isten szolgájának megaláztatását és fölemeltetését.
Iz 52,14
rajtad, Messiás! a tanitás és csodatettek miatt. Mások szerint: eliszonyodnak (szenvedõ alakjától).
Iz 52,14
A Messiás lealázott állapotára és szenvedéseire vonatkozik.
Iz 52,15
Vérének hintése által megtisztít, az õ, mások helyett viselt szenvedései által megszabadít. Vesd össze: 53,3–11. Czélzás Móz. III. 4,6.17. Móz. IV. 8,7.-re. Vesd össze: Zsid. 12,24. Mások szerint: Sok népet mozgásba hoz. Mások másképen.
Iz 52,15
Szájra kezet tenni, jele az alázatos és hallgató meghódolásnak. Vesd össze: Jób 29,9.
Iz 52,15
a pogányoknak.
Iz 52,15
Mások a hébert így: A mi nem hirdettetett nekik, látják, a mit nem hallottak, értésökre esik.
Iz 53
Iz 53,1
Ki hiszen a Messiás szenvedésérõl szóló beszédnek? A próféta panaszkodik az emberek nagy részének hitetlensége fölött, mielõtt leirná a Messiás megaláztatását, mely ama hitetlenségre alkalmúl vétetett. Vesd össze: Izai. 52,13. Ján. 12,38. Rom. 10,16.
Iz 53,1
Ki ismeri el hittel a Messiáson kijelentett isteni mindenhatóságot?
Iz 53,2
Jessze sarjadéka (Izai. 11,1.) csekély, szegény, alacsony sorsban nõ fel.
Iz 53,2
az Úr elõtt (1. v.); egészen csak általa ismerve. Mások szerint: a hitetlen nép elõtt.
Iz 53,2
erõtlenûl, nyomorúan.
Iz 53,2
fénye, pompája.
Iz 53,2
Mások a hébert így: mely nekünk tetszett volna. Mások másképen.
Iz 53,3
a legcsekélyebbet, legelhagyottabbat. Mások másk.
Iz 53,3
Mások szerint: betegséggel megbélyegzettet. A gyengeség, betegség, nagy szenvedések gyanánt vétetnek itt. Vesd össze: Izai. 1,5–7. Zsolt. 102,3.
Iz 53,3
A Messiás poklosokhoz hasonlíttatik, kiknek el kellett födni arczukat, és kiktõl futott mindenki. Lásd Móz. III. 13,45. Mások a hébert így: ki elõtt (iszonyodva) befedik az emberek arczukat, mert utálatos, azért nem is becsülik õt.
Iz 53,4
Mi megvetjük õt alacsonysága miatt, pedig bizonyára az õ insége a mi vétkünkbõl származik (4. 5. 6. v.).
Iz 53,4
A szenvedéseket (9-ik jegyz.), melyek minket illettek. – Az ideiglenes roszakból való felgyógyúlás is tõle jõ és az õ váltság-munkájának ereje által. Máté 8,17.
Iz 53,4
Vak elfogúltságunkban azt hiszszük, hogy õ gonosztevõ, kit az Isten bûnei miatt büntet… pedig stb. A zsidók és pogányok majd átalán hitték, hogy a szenvedés mindig az elkövetett személyes bûnök büntetése. Vesd össze: a bevezetést Jób könyvéhez.
Iz 53,5
Némelyek a hébert így: átfúratott.
Iz 53,5
üdvösségünkért.
Iz 53,6
Kiki saját magának tetszõ, hamis és bûnös nézetei és hajlamai szerint cselekedett, nem pedig az Istentõl kijelentett egyetlen igazság és kinyilatkoztatás szerint. Vesd össze: Luk. 15,4. Pét. I. 2,25.
Iz 53,7
Mások a hébert így: midõn kínoztatik és gyötörtetik, nem nyitja föl száját. Mások szerint: Midõn vétkeért kérdõre vonatik és megaláztatik, nem nyitja föl száját.
Iz 53,8
A halálos gyötrelembõl és büntetõ itéletbõl gyorsan ragadtatik (dicsõ állapotjába) dicsõségébe az Atyához (sz. Jerom.). Mások így adják az értelmet: szorongató, azaz, átalán erõszakos, igaztalan birói itélet által gyorsan halálra adatik.
Iz 53,8
Ki számlálhatja meg az õ lelki utódait (a halála által nemzetteket)? Egy félbeszakasztó fölkiáltása ez a prófétának. Mások szerint: Ki értheti vagy irhatja le az õ (csodateljes) születését Istentõl s egy szeplõtelen szûztõl? Mások szerint: Ki beszélheti ki az õ élethosszát? Mások: Ki gondolja ezt föl az õ kortársai közõl? Mások másképen.
Iz 53,8
A „mert“ szócska az elõbb tett „kiragadtatik“ szóhoz csatlakozik, „és“ helyett.
Iz 53,8
gyorsan, mint a satnya ág (2. v.); mások szerint: elszakasztatik.
Iz 53,8
A héber szerint: az én népem bûneiért, melyre a csapásnak kellett volna szállani. Mások szerint …élõk földébõl, mivel õ az én népem bûnei miatt fog kínt szenvedni. Mások másképen.
Iz 53,9
A jutalom, temetéseért s az engesztelés, halálaért, az istentelenek (bûnösök), kiket megtérít. A gazdagok itt szintén az istentelenek helyett vétetnek, mint gyakran a zsoltárokban. Mások így értelmezik: Õ, mint egy második Sámson, az által boszúlja meg halálát és temetését, hogy az istenteleneket magával együtt eltemeti, uralmoknak véget vet. Vesd össze: Bir. 16,30. A héber szerint: Az istenteleneknél lesz sírja, de a gazdagnál lesz halála után. – Értelme ez: Nem elég, hogy a kinzások által õt halálra vitték, még az által is meg akarják gyalázni, hogy sírját a gonosztevõk közt jelölik ki, habár õ azután egy gazdagnál fog eltemettetni. – Jézus, mint gonosztevõ, a vele megfeszített két gyilkossal volt eltemetendõ, de Isten úgy rendelte, hogy egy gazdag tanácsbeli, arimathei József, az õ testét Pilátustól kikérte, és azt saját, sziklába vágott új sírjába temette. Máté 27,57–60.
Iz 53,10
Isten a szenvedések által halálra akarja vinni õt; jutalmáúl halálának, melyet mint engesztelõ áldozat szenved a bûnért, örökké élõ (lelki) ivadékot nyer, és Isten mûvét, az új religiót jó sikerrel terjeszti a földön. Mások a hébert így… a bûnért adja, ivadékot fog látni és sokáig élni, és az Úr stb.
Iz 53,11
Az Isten szól.
Iz 53,11
sikert munkája után, a lelki utódokat (10. v.).
Iz 53,11
az által, hogy sokan üdvözitõûl ismerik õt, tanítását hallgatják, s engesztelõ halálának gyümölcsét élvezik.
Iz 53,12
azért (ezen odaadásaért) nagy ivadékot (nagy községet, egyházat) nyer (Zsolt. 21,26.), és azt, miután Isten hatalmas elleneinek kezébõl (Luk. 11,22.) kiragadta, önmagának és apostolainak adja osztályrészûl. Mások a hébert így: Azért adom ki az õ osztályrészét a hatalmasok között, az erõsökkel fog a zsákmányon osztozni (azért lesz õ hatalmas, és mint gyõzõ, ragadományt oszt övéinek).
Iz 54
Iz 54,1
Miután a próféta a nagy szabadító viszontagságait leírta, visszatér ismét a szabadúlásra, és azon boldog állapotra, mely a babiloni fogság után fog következni, midõn Izrael gyülekezete minden nemzetbõl nagy számú ivadékkal gazdagúlva (1–10. v.), bensõleg és külsõleg megáldatik, s minden ellenségtõl megoltalmaztatik (11–17. v.). E jövendölés több helye (1–3. 10–15. v.) világosan mutatja, hogy a próféta nem mindjárt a fogság utáni állapotot, hanem a késõbbi, a messiási idõszakot, s ezt is úgy tartja szem elõtt, hogy az anyaszentegyház kezdetét és végét a földön, egy képben foglalja össze.
Iz 54,1
A próféta örvendezésre híjja föl Isten gyülekezetét, a mennyiben ez, mely a babiloni fogság elõtt és alatt csak kevés igaz hivõvel bírt, és azért magtalan volt, most a babiloni fogság után, Istentõl, kit mint hitestársat elhagyott, ismét meglátogattatik, s minden nemzetbõl származott gyermekekkel megáldatik. – Ezen gyermekek alatt közvetlen a fogság után a zsidóvallásra áttért pogányokat nem lehet érteni, mert ilyes áttértekrõl, ily számban, mitsem tud a történet; hanem Ábrahám lelki gyermekeit minden nemzetbõl, mint sz. Pál is értelmezi. Gal. 4,27.
Iz 54,1
Mert (a babiloni fogságban az Istentõl, hitestársától) elhagyott, (a babiloni fogság után a messiási idõben) több gyermeket nyer, mint az, kinek férje vagyon (mint a babiloni fogság elõtt élõ község, mely bár az Istent bírta hitestársaúl, de más népekbõl nem nyert gyermekeket).
Iz 54,2
Valamint a sátort tágítják, midõn a családtagok szaporodnak, úgy fog az új gyülekezet is elterjedni és nagy tért foglalni.
Iz 54,3
Melléksátorokat állítasz mind a két oldalon. A kiterjeszkedés képe.
Iz 54,3
a tévely és bûn által elpusztúlt pogányvilág kebeledbe fut. A próféta a pogányok belépését az egyházba azon kép alatt írja le, midõn az igéret földe a babiloni fogság után ismét birtokba vétetett, melyet a népek elpusztítottak, és lakhelyûl választottak. Vesd össze: Izai. 49. r. 19.-ik jegyz.
Iz 54,4
az egyiptomi rabszolgaságot. Vesd össze: 6. v. Jerem. 3,24.25. 31,18.
Iz 54,4
a babiloni fogság.
Iz 54,5
A héber szerint: a te hitestársad. Ezt megfejti az Énekek éneke.
Iz 54,10
Az Isten itt megigéri választott népének, hogy tõle kegyelmét többé nem vonja el, és az engesztelés békeszövetségét többé nem töri fel, valamint Noé napjaiban hasonlóképen megigérte, hogy az embereket vízözön által soha többé nem fogja elpusztítani. A választott nép itt csak annyiban értetik, a mennyiben elõképe a keresztény egyháznak, Ábrahám lelki gyermekeinek (Rom. 9,7.); mert a földi Izraelre lerontott még egyszer az Úr haragja, midõn Krisztus elvettetése miatt az egész világon szétszóratott; csak a szellemi Izrael, az anyaszentegyház, Ábrahám lelki gyermekeinek gyülekezete áll az Istennel örök, felbonthatlan szövetségben.
Iz 54,11
megrendített.
Iz 54,11
A héber szerint: karbunkulus-kõre rakom köveidet. Mások másképen.
Iz 54,12
Mások másképen.
Iz 54,12
Mások másképen.
Iz 54,12
A viszontagságok által megpróbált szent község biztosítást nyer arra, hogy az idõben és örökkévalóságban pompásan fölépíttetik és megerõsíttetik. Vesd össze: Tób. 13. r. 10-ik jegyz. Jel. 21,11–27.
Iz 54,13
Fiaid azután magától az Istentõl, s nem csupán papoktól vagy prófétáktól fognak taníttatni. Vesd össze: Jer. 31,34. Ján. 6,45. hol Krisztus mondja, hogy ez azon zsidókon teljesedett, kik benne, mint tanító Istenemberben hittek.
Iz 54,14
Szó szerint: távol légy a bántalomtól.
Iz 54,14
Mások szerint: szorongatástól. Mások másképen.
Iz 54,15
Idegen népek, kik téged nem ismertek, kebeledbe mennek, és a te Istenedet fogják vallani. Mások másképen.
Iz 54,16
Vasát abban megtüzesíti, azután kiveszi, hogy azt fegyverré kovácsolja (ellened).
Iz 54,16
Én engedem meg, hogy ellened fegyvert kovácsoljanak; de egyszersmind hatalmamban áll elleneiteket elpusztítani.
Iz 54,17
Semmi terv nem sikerûl a szent község, az anyaszentegyház vesztére; és ki annak ellene szól, általa itéltetik el. – Az anyaszentegyház elitél minden nyelvet, mely a törvényben (jog- azaz vallás-ügyekben) ellene emelkedik, ellene szól; és tõle, mivel Istenben és Isten által itél, nincs fölebbvitel más biróhoz.
Iz 54,17
osztályrésze.
Iz 54,17
méltó jutalmok.
Iz 55
Iz 55,1
A próféta, ki az elõbbi részben a messiási ország termékenységét és dicsõ voltát leírta, Isten nevében meghivást tesz, hogy ingyen ajánlott (1. v.), mindent felûl múló (2.) kegyelemjavait ezen országnak, melyet Isten örök szövetségûl (3.) a Messiás által (4.) minden nép számára (5.) alapít, az emberek szerezzék meg, de valódi érzelemjobbúlásban, mivel Isten fölötte irgalmas (6. 7.) és más gondolkozású, mint az emberek (8. 9.), igéreteit is megtartja (10. 11.), melyeket az inség országából való kivonúlásra és a jövendõ boldogságra nézve tett (12. 13.).
Iz 55,1
A víz, bor és tej, képei a Messiás tanításának és az õ egyéb kegyelemjavainak. – Jézus maga nevezi tanítását víznek (Ján. 4,14. Jel. 22,17.), egész isteni intézetét vendégségnek (Luk. 14,16.), saját személyét kútforrásnak (Ján. 7,37.). A régi egyházban sokáig fennmaradt a szokás, hogy az új keresztelteknek tejet és bort nyujtottak a nyert kegyelmek jelképeiûl.
Iz 55,2
A héber szerint: méritek. Hajdan nem volt sok vert pénz, hanem az arany és ezüst, rudakban volt, melyekbõl adásvevéskor a szükséges mennyiséget súly szerint mérték.
Iz 55,2
A próféta megrójja az emberek oktalanságát, kik legfõbb javaikat (az egészséget, becsületet, jó lelkiismeretet) hasztalanságért, mi nem kenyér, mi nem táplál s nem ad valódi megnyugvást, cserébe adják; míg a valódi javakat, melyek egyedûl szereznek igaz békeséget, s melyeket ingyen bírhatnának, megvetik.
Iz 55,3
Gyülekezzetek egybe, új községet alakítandók, melylyel új, örök szövetséget kötök az örök életre.
Iz 55,3
a Messiáséit, ki második Dávid, és így neveztetik Ezekiel 34,23. 37,24.25. Jer. 30,9. Oze. 3,5. Az uj szövetség itt a Messiás híven teljesûlõ irgalomteljes mûvének neveztetik. Mások szerint: a hû irgalmasságot, melyet Dávidnak igértem (az õ nagy utóda, a Messiás végett. Kir. II. 7,12. Kir. III. 8,25.); de a következõ versben ez a Dávid (mivel az „õt“ szócska Dávidra vonatkozik) bizonyságnak és népek tanítójának neveztetik; s ez alatt nem lehet érteni Dávid királyt, hanem a Messiást kell.
Iz 55,4
Akaratom bizonyságaúl, ki tanítása és élete által tesz bizonyságot arról, mi az én akaratom.
Iz 55,5
oh új község!
Iz 55,6
Fölhivás csatlakozásra az új szent községhez.
Iz 55,11
Minden igéret teljesedésbe megyen, különösen mely az inségbõl való megszabadúlásra nézve adatott. Többen a sz. atyák és irásértelmezõk közõl az Ige alatt az Istenség második személyét értik, ki nem tért vissza addig az égbe, mig Atyja megbízását nem teljesítette.
Iz 55,12
az inség országából.
Iz 55,12
Vesd össze: Izai. 51,18.
Iz 55,13
Mások másképen.
Iz 55,13
Az Úr ez által örökkévaló módon fogja magát megdicsõíteni. – Ez betûszerint is teljesedett, mert Krisztus neve a „keresztény“ névben mint örök emlék él minden századon át.
Iz 56
Iz 56,1
A próféta továbbá int (lásd 55. r. 1-sõ jegyz.) jámbor életre, és keresi a pogányokat, kiket a szent községbe való belépésre meghívott (55. r.), hogy elvegye azon félelmöket, mintha egyesûlésök a zsidókkal nem lehetne tartós (3. v.); megmutatja, hogy a jövendõ új szövetség minden nép számára való religio lesz, (4–9.). – Az új község ugyan itt is különösen a Krisztus által alapított anyaszentegyház, mint ez azok fölvételébõl kitûnik, kik fogyatkozásuk miatt a levitai hivatalra alkalmatlanok voltak (3–7.); azonban némileg az izraelita község is a babiloni fogság után együtt értetik, minthogy a próféta a zsidóság korszakát a babiloni fogság után a kereszténységével örömest összecsatolja; mivel a pogányok megtérése az igaz Istenhez amabban kezdõdött, és ebben végzõdött.
Iz 56,1
a religiót.
Iz 56,2
A szombat átalán a törvény helyett vétetik itt.
Iz 56,3
a pogány.
Iz 56,3
ki áttért, s a szent községhez csatlakozott.
Iz 56,3
Ne mondja a pogány: Én nem vagyok alkalmas az Úr községébe, és az Isten ismét ki fog engem szakasztani. Az idegen és herélt, itt átalán azok helyett vétetnek, kik Móz. V. 23,1–8. fogva alkalmatlanok voltak fölvétetni Izrael községébe.
Iz 56,5
A 4. 5. v. értelme: Külsõ fogyatkozások nem akadályozzák õket az Úrnak új községébe való belépéstõl; ha az új szövetség religióját híven megtartják, polgárjogot nyernek az új országban (itt és a síron túl); és habár, mint heréltek, ivadék által nem terjeszthetik tovább nevöket, ez azért nem vesz el, sõt nem csupán ideig, mint gyermekek által történik, hanem mindörökké megtartatik. – Sz. Ágoston szerint, az örök név alatt, mely a herélteknek igértetik, ama különösen dicsõ jutalom értetik, melyet azok nyernek, kik a mennyország végett (Máté 19,12.) szüzeségben élnek. Lásd Jel. 14,3.4.
Iz 56,6
azaz: õt.
Iz 56,7
Sionra; az egyházba.
Iz 56,7
templomomban, az anyaszentegyházban. A keresztény anyaszentegyház méltán neveztetik imádság házának, mert az õ valódi tagjai folytonos viszonyban állanak Istennel és az isteni dolgokkal. Vesd össze: Jerem. 7,11. Máté 21,13. Márk 11,17. Luk. 19,46.
Iz 56,7
Az égõ- és béke-áldozatok itt átalán istenitiszteleti adományokúl vétetnek.
Iz 56,7
azaz: imádság háza leszen.
Iz 56,8
Ha az izraeliták ismét országukba jutnak, az Isten még más népeket is gyûjt hozzájok.
Iz 56,9
Ezen verssel új szakasz kezdõdik, mely 57,21.-ig tart. – A próféta az 55. r. és 56,1–8. az új községbe való belépésre meghívást tõn, nem tûzve ki egyebet föltételûl, csak istenifélelmet; most megmutatja, mily kevessé törekszenek kortársai ezen föltételt teljesíteni, minthogy elõljáróik hanyagok, haszonlesõk és tobzódók (10–12. v.), az igazak bántalmaztatnak és megöletnek (57,1.2.), és a bálványimádás titokban és nyilván gyakoroltatik (3–11.). E gonoszság miatt külellenségek fogják õket megrohanni (12. v. és 56,9.) a nélkül, hogy bálványaik rajtok segíthetnének (57,13.). De mégis az Isten ismét megkönyörûl rajtok, úgy, hogy az istenfélõk megszabadíttatnak, az istentelenek kizáratnak, s még keményebben megbüntettetnek (14–21.). A próféta oly korszakot ír le, minõ az istentelen Manasszes királyé volt. Lásd a bevezetést.
Iz 56,9
Mezei vadak, azaz, külellenségek törnek Izraelre, mint egy nyájra. Vesd össze: Jerem. 12,9. Ezekiel 34,5.
Iz 56,10
a tanítók, papok, elõljárók, hamis próféták. Vesd össze: Izai. 28,7. s követk.
Iz 56,10
nyájõrzõ ebek gyanánt vannak, kiknek ugatás által a ragadozó állatok közeledését hirdetni kellene, de hanyagságból vagy félelembõl hallgatnak.
Iz 56,10
álomlátásban. A héber szerint: álmodozók.
Iz 56,11
Mások szerint: falánk.
Iz 56,11
Lásd Izai. 53,6.
Iz 56,12
így szólanak ez elõljárók.
Iz 57
Iz 57,1
Az igaztalan által halálra üldöztetik. Ennek összefüggése iránt az elõbbiekkel, lásd az 56. r. 14.-ik jegyz.
Iz 57,1
e világból, meghalnak.
Iz 57,1
hogy ez nem büntetés rájok nézve, hanem inkább jótétemény, a mennyiben õk (mint következik) az által a gonoszok üldözései elõl elvétetnek, és nyugalmat nyernek. Vesd össze: Bölcs 3,1. 4,1. s követk.
Iz 57,1
a gonoszság és fájdalom.
Iz 57,2
sírboltjában nyugszik.
Iz 57,3
Ti bálványozók! halljátok gyalázatos tetteiteket. A zsidó nemzet bûbájosságot és bálványozást ûzött, és azért neveztetik jósnõnek, házasságtörõnek és paráznának. Az utóbbi nevekrõl lásd Izai. 1,21. Oze. 1–3. r.
Iz 57,4
Kit csúfoltok ti, atyáitok Istenét (11. v.)? – Az istentelen Manasszes király alatt valóban sok csúfság vitetett véghez Jehova és az õ religiója ellen. Vesd össze: Krón. II. 33,6.
Iz 57,5
Vesd össze: Móz. V. 12,2. Kir. IV. 17,10.
Iz 57,5
vagy a patakoknál (melyek a völgyekben folytak).
Iz 57,5
kik az iszonyatos völgyekben saját gyermekeiteket áldozzátok föl. – Manasszes bálvány-berkeket tartott, és Benennom völgyében saját gyermekeit Moloch tiszteletére megégettette. Lásd Krón. II. 33,3.6.
Iz 57,6
Mások szerint: Vízforrásos tájakon.
Iz 57,6
a helyett, hogy az Úr és az õ temploma lenne osztályrészök és örökségök.
Iz 57,7
bálványozó, parázna fekvõhelyet, oltárodat.
Iz 57,8
házi bálványaidat, a törvényre intõ emlékjelek helyett. Lásd Móz. V. 6,9.
Iz 57,8
mellettem bálványt is imádsz.
Iz 57,8
hogy szeretõdet fölvedd.
Iz 57,8
a bálványképekkel.
Iz 57,8
A héber szerint: szeretetet mutatsz ágyaik iránt, valahányszor õket látod.
Iz 57,9
Mitsem kimélsz, hogy Molochnak (ki királynak neveztetik) tessél. A héber szerint: Te a királyhoz olajjal mégy és sok drága kenetet viszesz. Mások így adják az értelmet: Te a bálvány királyokhoz, kiknek kegyét keresed, ajándékokkal, nyájaskodásokkal közeledel.
Iz 57,9
hogy a messze levõ bálványképeket megajándékozd. Lásd Ezekiel 16,36. 23,16.40.
Iz 57,9
azaz: mélyen a hizelgés és bálványimádás által.
Iz 57,10
elvesztegeted erõdet a bálványozás sokféleségével.
Iz 57,10
Mivelhogy még némi erõt és jólétet érzesz, nem fordúlsz hozzám. A héber szerint: Még találsz egy kevés erõt, és nem vagy egészen kimerítve.
Iz 57,11
Ki bírhat téged félelem által arra, hogy a hazudságnak, a bálványoknak szolgálj, és engem elfeledj, ha én melletted vagyok?
Iz 57,11
Mivel hosszútûréssel néztem vétkeidet, és nem büntettelek, mindinkább elfeledkeztél rólam. A héber szerint: Mivel hallgattam sok ideig, elfeledkezel rólam.
Iz 57,12
De én majd nyilvánossá teszem, mily igaz vagy te (gúnyosan), a büntetés által, melyet rád mérek, rád hozván a külelleneket, kik téged nyomorúságra visznek, a nélkül, hogy a te cselekedeteid, bálványképeid rajtad segíthetnének. Vesd össze: Izai. 56,9.
Iz 57,13
azután, a fogságban.
Iz 57,13
a te bálványaid.
Iz 57,13
E bálványképeket a harcz viharja magával fogja ragadni, azok veled együtt vándorolnak a fogságba.
Iz 57,13
Igaz tisztelõim a babiloni fogságból visszatérnek, s az ország és templom ismét osztályrészök leszen.
Iz 57,16
hanem életet (váltságot) küldök. Mások szerint …mindvégig, mert a szellem kimegyen elõttem, és a lélek, melyet teremtettem (mivel különben meghalnak).
Iz 57,17
a nép fösvénysége, minden tiltott és érzéki kivánsága miatt.
Iz 57,17
tõle, martalékúl adván elleneinek, kik õt elhurczolták.
Iz 57,18
kik bûneiket megbánták.
Iz 57,19
Az ajkak gyümölcse itt az Isten dicsérete, melyet az ajkak Isten jótéteményeiért mondanak.
Iz 57,19
üdvöt, váltságot annak stb.
Iz 57,19
a pogányok között elszórva élõ minden zsidónak. Lásd Efez. 2,17.
Iz 57,20
De az istentelenek, kik mindig nyugtalan lelkiismerettel vannak, és csak gonosztetteket hoznak napfényre, ez üdvben nem fognak részesûlni.
Iz 57,21
és nem nyernek üdvösséget.
Iz 58
Iz 58,1
A következõ fegybeszédet a próféta Isten parancsára azon zsidóknak tartotta, kik a babiloni fogság alatt böjtölés és más külsõ cselekedetek által akarták Isten kegyelmét megnyerni. Hogy Izaiás a babiloni fogságot tartotta szem elõtt, kitûnik Zak. 7,2–7.-bõl, hol a próféta a fogságból visszatérteknek megmondja, hogy Isten az õ böjtölésöket amaz idõszak alatt nem vette kegyelmesen, s ezt már a régi próféták is megjövendölték. Ezen régi próféták alatt Zakariás értette Izaiást is.
Iz 58,2
Minden nap kérnek engem, hogy végzéseimet nekik kijelentsem a váltság ideje és módja iránt.
Iz 58,2
religióját.
Iz 58,2
érdemlett jutalmúl jócselekedeteikért, a váltságot.
Iz 58,2
A héber szerint: akarják, hogy Isten közel legyen, könyörûljön rajtok.
Iz 58,3
Ti kérditek, miért nem talál tetszést nálam a ti böjtölésetek? Azért (mint következik), mivel önkéntesen választatott, s embertársaitok iránt szeretetlenséggel van egybekapcsolva.
Iz 58,3
Midõn böjtöltök, nem engedelmességbõl teszitek azt, hanem tinakaratotokból, különféle szándékból.
Iz 58,3
szeretetlenûl hajtjátok be adósságaitokat.
Iz 58,4
pörlésre adósaitokkal, vagy békétlenségre saját házatokban gyakoroljátok a böjtöt.
Iz 58,4
és zaklatjátok, bántalmazzátok adósaitokat.
Iz 58,4
A héber szerint: verekedtek. Nem úgy böjtöltök, hogy szavatok meghallgattassék a magasságban. – Izaiás nem kárhoztatja a böjtöt átalán, hanem a böjtnek csak itt leírt módját; a próféták a valódi böjtöt, mint a kivánságok fékezésének s a lélek erõsítésének különös eszközét mindenkor ajánlották.
Iz 58,5
A héber szerint: nádképen.
Iz 58,5
csak külsõ vezekléssel.
Iz 58,5
Vajjon a külsõ cselekvények teszik-e az igazi böjtöt? Nincsenek-e sokan a keresztények között is, kik a parancsolt böjti és megtartózkodási napokat megtartják, de a mellett vétkeikben fetrengenek, s a felebaráti szeretetet megsértik?
Iz 58,6
Jobb böjtölés ama külsõnél (5. v.) a szerencsétlenek gyámolítása és megmentése. A valódi böjtölés, úgymond sz. Ambrús, ez: távozni a gonosztól, fékezni a nyelvet, haragot és kivánságokat, megtartózkodni a rágalmazástól. A nagy és átalános böjtölés, úgymond sz. Ágoston, ez: a világ tiltott gyönyörüségeitõl megtartózkodni.
Iz 58,7
Mások szerint: az inségben tévelygõket, szegény számüzötteket.
Iz 58,7
embertársadat.
Iz 58,8
szerencséd.
Iz 58,8
a te igazságod lesz vezéred a hazába.
Iz 58,8
Az Úr az õ dicsõségében fölvesz téged. Mások a hébert így: és az Úr dicsõsége fejezi be pályádat.
Iz 58,9
embertásaid elnyomását.
Iz 58,9
A középújjal való mutatás gúny volt a régieknél.
Iz 58,9
Mások szerint: hiúságot, hazudságot.
Iz 58,10
Balsorsod szerencsére változik.
Iz 58,11
A héber szerint: és a szárazságban megelégíti lelkedet.
Iz 58,11
szabaddá, vidámmá teszi, megerõsíti.
Iz 58,11
nem csalnak, nem apadnak el.
Iz 58,12
Szó szerint a héber: És fölépíttetnek az örökkévalóság (az elõkor) romjai. Ez erõs kifejezés alatt csak távolabb értelemben vehetõk Palesztinának a számkivetés alatt leroskadt házai; tökéletes értelemben, a régi pogány elõkor, a bûnbe és inségbe esett emberi nem értetik, melynek Izrael által kellett ismét fölépûlni.
Iz 58,12
az izraelitákat, az emberiséget, kiben az eredeti méltóságból az alap maradt fenn.
Iz 58,12
Jerusalem, az egyház falai fölépítõjének. A héber szerint: a repedések beépítõjének (az elõbbi boldogság helyreállítójának) fogsz hivatni.
Iz 58,12
Ki az utakat biztosítja, vagy helyreállítja, mint a héberben van.
Iz 58,13
tenügyeidet.
Iz 58,13
önzésed útján.
Iz 58,14
az Úr segélyében.
Iz 58,14
uralkodóvá emellek az országban.
Iz 59
Iz 59,1
A próféta e részben tanítást ad a népnek, mely szerencsétlenségének okát nem magában, hanem Istenben keresi, hogy Isten tud és akar megszabadítani a babiloni fogság idején is, hanem az õ gonoszságuk még ez idõ alatt is (vesd össze: Dán. 9.) akadályozza ezt (1–15. v.); mert a bûnök miatt jõ büntetés a zsidókra és pogányokra (16–19. v.). A nép bûnbánó részének meg fog jelenni az Üdvözítõ, új örök szövetség köttetik, Isten lelke árasztatik (20–21.). Lásd Izai. 50,2.
Iz 59,2
a mennyiben a bûnök közbe tolakodnak. Vesd össze: Jerem.sir. 3,44.
Iz 59,4
a törvényszéken.
Iz 59,4
pénzben, világi tisztességben stb.
Iz 59,4
Lásd Zsolt. 7. 21-ik jegyz.
Iz 59,5
veszélyes, romlást hozó terveket koholnak.
Iz 59,5
és mitsem végeznek.
Iz 59,5
ki az õ gonoszságaikban részt vesz.
Iz 59,5
és a mit feltörnek.
Iz 59,6
Ármányaik és cselekedeteik semmi hasznot sem hoznak embertársaiknak (hanem veszélyt).
Iz 59,6
bûnös munka.
Iz 59,7
vétkes.
Iz 59,8
cselekvésök.
Iz 59,9
a büntetéstõl felmentõ itélet.
Iz 59,9
a birói segély Isten által.
Iz 59,10
most, midõn váltságot várhatnánk, folyvást tart a szerencsétlenség.
Iz 59,11
szabadúlás után epedünk mindnyájan, mint az éhes medve étel után.
Iz 59,12
gonoszságainkat ismerjük.
Iz 59,13
elpártolás és megtagadás által.
Iz 59,14
A birák nem itélnek többé jog és igazság szerint.
Iz 59,14
a jog és igazság rövidebbet húz a törvénykezésben.
Iz 59,16
nincs képviselõje és boszúálló védõje az igazságnak.
Iz 59,16
A héber szer. nincs, ki azt (az igazságot) képviselje.
Iz 59,16
Mivel senki sincs, ki az igazság ügyét fölfogja, õ kénytelen fölfogni, és az istenteleneket elpusztítani.
Iz 59,17
a büntetõ igazságba.
Iz 59,17
az õ szorongatott jámbor hiveinek megszabadítására, Isten büntetõ itélete is mindenkor a kegyelem munkája, a mennyiben a jókat megszabadítja a gonoszok hatalmától, s a gonoszokat is meg akarja jobbítani.
Iz 59,18
a távol országoknak, az Istenrõl elfeledkezett pogányoknak. – A héber szerint e vers: Érdem szerint, e szerint fizet õ haraggal ellenségeinek, igy fizet elleneinek, s a szigeteknek megfizet.
Iz 59,19
Mások szerint: mint a meggátolt.
Iz 59,20
A Messiás.
Iz 59,21
oh szent gyülekezet!
Iz 59,21
azután az én egész új községem prófétai nép lesz, az Istentõl tanított gyülekezet. Lásd Izai. 54,13. Joel 2,28. s követk.
Iz 60
Iz 60,1
A próféta, ki az elõbbi rész végén ismét visszatér a Messiásra és az õ országára, most Isten ez új országának dicsõségét leirja. Ezen országban Isten láthatólag megjelen (1. 2. v.), a pogány népek mindnyájan elésietnek, hogy abba fölvétessenek (4–13.), és utóljára meghódolnak minden ellenségei, úgy hogy végre átalános béke fog uralkodni, és Isten lesz minden mindenben (14–22.). E jövendölés összefoglalja a messiási ország kezdetének és áldásteljes végzetének idõszakát. A babiloni fogságból való szabadúlásra csak ittott vannak gyenge vonatkozások, a mennyiben a képek a messiási ország rajzolásához onnan vétettek. Mások szerint: Üdv neked! Értelme ez: Föl, Jerusalem! mig az egész föld sötét éjben (bûnben és nyomorban) fekszik, fölötted az Úr fényessége (a Messiás áldása, üdvözítése) láthatólag föltámad; azért hagyd magadat az õ fényétõl fölvilágosíttatni (megszenteltetni, üdvözíttetni).
Iz 60,3
Mások a hébert így: A népek a te világosságodhoz zarándokolnak, és a királyok a te fényességedhez.
Iz 60,4
Mások a hébert így: és leányaid ölben hozatnak. – A pogányok eljõnek, és magokkal hozzák Izraelnek közöttök elszórt fiait. A zsidók tökéletes belépése az egyházba a pogány népek által eszközöltetik.
Iz 60,5
Mások a hébert így: Akkor remegni fogsz és örûlni.
Iz 60,5
a napnyugati pogányok sokasága. Mások szerint: a tenger gazdagsága.
Iz 60,6
Nemcsak a nyugati népek, hanem a keletiek t. i. az arabok is eljõnek tevéiken, meghozván hódolásukat. Izaiás egyes népeket nevez a pogányok helyett átalán. Madián, Éfa, Cédár, Nabajot, arab törzsek. Móz. I. 25,2.4.13.
Iz 60,7
Az arab népek nagyszámú nyájakat hoznak elé áldozatok bemutatására. Ez a messiási istenitiszteletben leendõ részvétel képe, mely a levitai isteniszolgálattól vétetett.
Iz 60,7
A héber szer. föllépnek oltáromra, mint kedves áldozatok.
Iz 60,7
megdicsõítem az anyaszentegyházat. – Tökéletlen értelemben, egyszersmind ama pogányok is értetnek, kik a babiloni fogság után az igaz Istent tisztelni kezdették, és áldozataikat Jerusalembe hozták a templomba.
Iz 60,8
Kicsodák mind ezek a népek, kik az anyaszentegyházba (a lélek tulajdonképeni hazájába) sietnek?
Iz 60,9
nyugatnak legtávolabbi tengermellékei.
Iz 60,9
A héber szerint: és legelõbb a Tarzis- (spanyolországi) hajók. – Nyugat nagy hajói már régen várnak (vesd össze: Izai. 2,16.), hogy a népeket Jerusalembe vigyék.
Iz 60,9
a hivõ zsidókat és pogányokat.
Iz 60,9
a tiszta érzület és szándék képei.
Iz 60,10
Czélzás Jerusalem kõfalaira, melyeket Círus és Darius (Ezdr. I. 6,4.8.) fölépíteni engedtek, s értendõk a pogányok és fejedelmeik, kik az egyházat magok közt megalapították és oltalmazták.
Iz 60,11
Minden idõben fognak a népek és királyaik nálad fölvételt keresni és találni.
Iz 60,12
Ez nem mondathatik a földi néprõl, mert akkor ez nem teljesedett volna. Értelme inkább ez: Akárki, bármely népnél vagy országban, nem szolgál az egyháznak, és hitben nem hódol neki, az istentelenekkel együtt elvesz. Ebbõl egyszersmind kitûnik, hogy nem elegendõ Jézusban, mint az egyház fejében hinni, ha egyszersmind nem tartozunk anyaszentegyházához, mely az õ teste, és nem maradunk vele egyességben; mert mint sz. Ciprián mondja: ki nem akarja, hogy az egyház legyen anyja, annak az Isten sem lesz atyja.
Iz 60,13
az új Jerusalemnek és templomnak a legtartósabb és legnemesebb fából kellett épûlnie. A templom építéséhez a babiloni fogság után czédrusokat is használtak (Ezdr. I. 3,7.). A város és templom dicsõ épülete, képe az egyház dicsõségének és örökkévalóságának. A templom Isten lábainak zsámolya. Lásd Krón. I. 28,2.
Iz 60,14
A szent község minden ellensége meg fog egykor hódolni az Isten egyházának. E jövendölés az idõk végezetével fog teljesedni, midõn egy akol leszen és egy pásztor.
Iz 60,15
Mások szerint: járó, lakó.
Iz 60,16
A népek minden erejöket s gazdagságukat neked hozzák.
Iz 60,17
Gazdag, szerencsés, a Salamonéhoz hasonló (Kir. III. 10,27.) idõszak fog következni.
Iz 60,18
hanem jámborságot, jólétet és hálát találnak benned a helyett. A héber szerint: szabadúlásnak nevezed kõfalaidat, dicsõségnek kapuidat. – Ez is a következõvel együtt az egyháznak utolsó dicsõ idõszakára vonatkozik, midõn az a mennyek országával összeolvad.
Iz 60,19
A próféta áttér a gyõzedelmes egyházra mennyekben. Lásd az elõbbi helyet.
Iz 60,21
a mennyországot.
Iz 60,22
A próféta visszatér a küzdõ egyházra a földön. Az egyház egy kis ágából számtalan fakad. Egy Péter, Pál, Benedek, Ferencz, Ignácz a magokhoz hasonló szellemüekben sok ezrekké növekedtek. Sz. Jeromos szerint, ez a diadalmas egyházra is vonatkozik, hol azok, kik a kevésben hívek voltak, sok fölé helyeztetnek.
Iz 61
Iz 61,1
E részben a Messiás beszélve vezettetik be. Hirdeti a szent községnek, hogy õ Istentõl van megbízva, neki a váltságot jelenti, s azt egyszersmind valósítani (1–3. v.), mi által Isten országa minden pogányok között egész dicsõségében ismét visszaállíttatik (4–9.). Erre felel a szent község, és kifejezi örömét az adott igéret fölött, valamint teljes bizodalmát annak teljesedéséhez (10. 11.). E részben is oly képek alatt ábrázoltatik a messiási váltság, melyek a babiloni fogságból való szabadúlástól vétettek.
Iz 61,1
a Messiáson, az én emberi természetemen. Vesd össze: Luk. 4,18. Hogy itt a Messiás szól, s nem, mint újabb értelmezõk állítják, a próféta, részint a 42. 49. 50. részekben elõfordúló helyek összehasonlításából, részint a 3. versbõl tûnik ki, hol a szóló mondja, hogy a váltság valósítására van hivatva; de leginkább kitûnik Luk. 4,21. hol Jézus a názáreti zsinagógában kijelenti, hogy ezen jövendölés tárgya õ maga.
Iz 61,1
mert az Úr tett engem fölkentté, azaz, Messiássá, mint e szó jelenti.
Iz 61,1
A héber szerint: a nyomorúaknak, a szegényeknek. Mások másképen.
Iz 61,2
Czélzás a zsidó szabadítási vagy jubileumi évre (Móz. III. 25,9.), melyben minden héber rabszolga szabaddá lett, s az elszegényedett lakosok is, kik jószágaikat eladták, ismét eredeti örökségükhöz jutottak. Hasonló módon nyerik vissza a Krisztus által bekövetkezõ kegyelem-idõben a bûn rabjai szabadságukat, és az elvesztett isteni fiúságot és örökséget. Mások szer. A kegyelem évét az Úrtól.
Iz 61,2
az Isten ellenségein, kik a váltság jótéteményét magoktól eltaszítják. – Czélzás a babiloni fogságból való kiszabadúlás idejére, mely a zsidókra nézve öröm, a kaldeusokra nézve boszú és pusztítás ideje volt.
Iz 61,3
Gyászolás idején a zsidók szõrruhába öltöztek, fejökre hamut hintettek, és megtartózkodtak minden kenekedéstõl.
Iz 61,3
az új Sionban.
Iz 61,3
Mások a hébert így: igazság fáinak. Mások: megáldott terpentin-fáknak, tölgyeknek.
Iz 61,5
kik eddig üldöztek titeket, ezután meghódolnak nektek.
Iz 61,6
királyi papságnak. Pét. I. 2,9.
Iz 61,6
gazdagságát.
Iz 61,6
dicsõségök uraivá lesztek.
Iz 61,7
Sokféle szenvedéstekért ti (azaz, gyermekeitek) magasztalni fogjátok azért a jutalmat, mely szinte (mint következik) sokszoros és igen nagy leszen.
Iz 61,7
A héber szerint e vers: A ti gyalázatotokért kettõs lesz jutalmatok, és a pirúlásért dicsérni fogják õt örökségében. Bizonyára stb. A messiási ország polgárainak örök jutalmazása kiállott szenvedéseikért itt ismét akképen van fölfogva, mint a Palesztinába visszatérõ izraeliták jutalmazása.
Iz 61,8
gyûlölöm az igaztalan jószágot, habár égõ-áldozatúl mutattatnék is be. Értelme ez: mert, úgymond az Úr, mint igazságos Istennek meg kell õket jutalmaznom (ellenségeiket megbüntetnem).
Iz 61,8
A héber szer.: híven megjutalmazom cselekvésöket.
Iz 61,9
Az õ maradéka ismeretessé teszi magát úgy is, mint az Úr megáldott ivadéka. Ez különösen az egyház elsõ idejérõl szól, midõn a szent község a zsidók közt keletkezett, s a pogányokból még keveset nyert vala meg.
Iz 61,10
A próféta a megváltott gyülekezet nevében szól.
Iz 61,10
fej-ékkel.
Iz 61,11
Mint a föld meghozza terményét, úgy növekedik fokonkint Isten országa a népek elõtt, s fölhíja õket belépésre.
Iz 62
Iz 62,1
A szent községért. – A próféta ki az elõbbi rész utolsó versében a szent község nevében kifejezte örömét az igért üdv eljövetelén, erõsen fölteszi más jámborokkal (6. v.), hogy nem szûnik meg addig könyörögni, mig az el nem jõ. Ezen üdvöt ismét úgy fogja föl, mint szabadúlást a fogságból, s egyszersmind mint a Messiás általi szabadúlást, de mégis olyformán, hogy az utóbbi forog ismét különösen szem elõtt, mig az elsõ háttérben marad.
Iz 62,1
a Messiás. A héber szerint: az õ igazsága és üdve.
Iz 62,2
A héber szerint: a te igazságodat.
Iz 62,2
A héber szerint: a te dicsõségedet.
Iz 62,2
L. a 4. v.
Iz 62,3
Te Isten kezében, Isten vezérlete melett az emberiség koronája és ékessége leszesz.
Iz 62,4
Nem leszesz többé elhagyott.
Iz 62,4
kedveltemnek.
Iz 62,4
A héber szerint: eljegyzett arának. Te az én kedves menyasszonyom leszesz.
Iz 62,4
A héber szerint: és földed eljegyeztetik. Ezen igéret, hogy Izrael nem lesz többé elhagyott, hanem mindig Isten kedveltje marad, csak annyiban teljesûlt Izraelen, a mennyiben az egyház belõle támadott, nem a földi Izraelen, mely késõbb elvettetett; azért tulajdonképen csak a messiási országról lehet itt szó.
Iz 62,5
A héber szerint: Mint az ifjú nõül veszi a szüzet, úgy egyesûlnek veled a te fiaid.
Iz 62,6
könyörögve Istennek Sion fölépítéseért. Lásd 1. jegyz. Az õrök, a pásztorok, elõljárók; ezeket híjja föl a próféta, hogy könyörgésöket Sion fölépítése iránt övével egyesítsék.
Iz 62,7
dicséret tárgyává a földön. Izrael megerõsítése az anyaszentegyház alapítása által történt; mert a földi Izrael elveszett.
Iz 62,8
Az Isten mindenhatóságára esküszik, melynél fogva igéreteit teljesítheti.
Iz 62,9
A megváltott község nem lesz többé kénytelen javait ellenségeinek átengedni, hanem azokat saját és szent használatára fordíthatja. Ez tökéletes értelemben az új község szellemi gazdagságára vonatkozik, mely attól soha sem fosztathatik meg, és csak tökéletlenûl az izraeliták boldog állapotjára a babiloni fogság után, a mennyiben ez nem tartott mindig, hanem a rómaiak alatt megváltozott. – E versben egyébiránt az áldozati vendégségekre van czélzás (Móz. III. 23,34. s követk. Móz. V. 12,17.18.).
Iz 62,10
Fölhivás az elsõ megváltottakhoz, különösen azok elõljáróihoz, hogy a szent városból menjenek ki, és a még be nem lépett népeket a belépésre lelkesítsék, és nekik azt megkönnyítsék.
Iz 62,10
Némely értelmezõk az e versben említett nép alatt az idõk végezetével az egyházba belépendõ Izrael népét értik, az utóbb érintett nemzetek alatt a pogányokat, kik egymásután csatlakoztak a szent községhez.
Iz 62,11
Lásd Izai. 40,10.
Iz 62,12
az új község tagjait.
Iz 62,12
új község.
Iz 63
Iz 63,1
A próféta e részben egy véres gyõzõt ír le Édom fölött (1–5. v.), és átalán a népek fölött (6. v.); hálát ad a szent községnek mindig osztályrészûl jutott váltságért (7–9.), megismeri a nép bûneit és inségét (10–19.), és könyörög a szabadúlás halaszthatlan valósításaért (64. r.). – A gyõzõ világosan, mint isteni hõs, van jellemezve (1. v.). Az általa legyõzött ellenségek alatt nem csupán az edomiták értendõk, miután a 6. v. átalán a népek említetnek általa legyõzöttekûl. Édom és a népek alatt együtt szintén nem lehet érteni a kaldeus birodalom népeit, mivel ezek az elõre bocsátott jövendölések szerint a persák és médusok által valának legyõzendõk, amazok pedig mint világosan megjegyeztetik (3. v.) csak az isteni hõs által valának kiírtandók; Édom és a legyõzött népek alatt tehát Isten országának lelki ellenségeit kell érteni, kik egyedûl Isten hatalmába juthatnak, és azért az isteni hõs nem lehet más, mint a Messiás, ki Jel. 19,14. is ehhez hasonlóképen ábrázoltatik. Vesd össze: Izai. 34. r.
Iz 63,1
A héber szerint: vörös.
Iz 63,1
Izai. 34,6. vérrel fecskendezett ruhában, az Isten ellenségeinek városából.
Iz 63,1
szép az õ vérrel hintett ruhája által. Az isteni büntetõ igazság vére az isteni igazság és kegyelem ékessége; mert Isten azért büntet, hogy jót tegyen.
Iz 63,1
ugymond a Messiás.
Iz 63,1
Mások a hébert így: ki szabadúlást igér, és van hatalma megszabadítani.
Iz 63,2
Kérdi a próféta.
Iz 63,3
A sajtónyomás az ellenség véres eltiprásának képe. Lásd Jerem.Siralm. 1,15. Joel 3,13.
Iz 63,3
Itt világosan ki van zárva minden segély amaz ellenségek legyõzésére; tehát nem lehet alattok érteni Izrael földi ellenségeit, kiket Isten a médusok és persák által akart tönkre tenni.
Iz 63,3
A héber szerint: nedvök.
Iz 63,3
A vérrel hintett ruházat némely sz. atyák szerint a Messiás szenvedéseire vonatkozik, mi által a világ és pokol fölött gyõzedelmet nyert; mások szerint, az õ véres gyõzelmeire Isten ellenségei fölött az utolsó idõkben; ismét mások szerint, mindakettõre együtt, mi legvalószinûbb, mivel e jövendölés is az egész messiási korszakot átkarolja.
Iz 63,4
boszú és megváltás együtt. Boszú Isten ellenségeinek, a megátalkodott bûnösöknek, váltság a bünbánóknak.
Iz 63,5
senki sem segíthetett a bûnbe és nyomorba esett emberiségen, mint az Isten fia az õ szenvedései által, melyekkel Isten haragját megengesztelte.
Iz 63,6
Izai. 51,17. 21,22.
Iz 63,6
Mások szerint …haragomban, úgy hogy nedvök (vérök) a földre ontatott.
Iz 63,7
Az összefüggésre nézve, lásd az 1-sõ jegyz.
Iz 63,8
kik meg fogják tartani igéreteiket.
Iz 63,9
azon, mintha nem segithetne. Mások a hébert így …szorongásukban õ is szorongott. Mások másképen.
Iz 63,9
t. i. õ maga. Lásd Móz. II. 33,14.15. s követk.
Iz 63,10
A szent alatt Mózest értik. A héber szerint: megszomorították az én szent lelkemet.
Iz 63,11
és visszatartotta haragját. Mások a hébert így: Akkor megemlékezett népérõl, Mózes régi napjairól (és mondá:) Hol vagyon stb.
Iz 63,11
A próféta lélekben ismét a fogságba helyezkedik vissza, mely itt az emberiség átalános inségének képeül van.
Iz 63,11
Áronnal és a többiekkel.
Iz 63,11
Mózes tanítását és csodatevõ erejét.
Iz 63,13
az egyenes síkon.
Iz 63,14
szeliden a kövér legelõre.
Iz 63,15
A próféta a nép nevében szól.
Iz 63,16
Te segíts rajtunk; mert Ábrahám és Jákob az õ segítõ hatalmokat (melyet benned bírnak Jerem. 15,1. Makk. II. 15,14.), nem akarják használni, mert nem telik kedvök elfajúlt gyermekeikben.
Iz 63,18
Mások a hébert így: csaknem kiirtották a te szent népedet, és ellenségeink stb. Mások másképen.
Iz 63,19
Isten népének.
Iz 64
Iz 64,1
Oh bár magad jõnél váltságunkra! – A próféta, ki a váltságról való kilátásaiban a fogságból lett földi szabadúlást majd mindig összeköti a Messiással, e szavakban, a sz. atyák szerint, különösen kifejezi ohajtását a Messiás eljövetele iránt, habár egyszersmind szem elõtt tartja a fogságból való szabadúlást is. V. ö. Izai. 63,1. jegy.
Iz 64,2
A te fölséges megjelenésed megrendíti a természetet, és rémületbe ejti az embereket. Sz. Jeromos és más sz. atyák szerint, itt különösen Krisztusnak itéletkor leendõ eljövetele értetik, bár elsõ eljövetének is nagy változás lett következése a természetben és emberiségben.
Iz 64,3
Krisztus eljövetekor; tökéletlen értelemben, a fogságból való szabadításkor.
Iz 64,3
összeroskodunk nagy fölséged elõtt. A héber szerint: nem várjuk azt (ily teljességben).
Iz 64,4
A mit akkori eljövetedkor (3. v.) azoknak, kik váltságodat várják, készítettél, azt soha ember a legrégibb idõktõl sem tapasztalta, hacsak te ki nem jelentetted. Vesd össze: Kir. I. 2,9.
Iz 64,5
Akkor ha majd eljösz, hozzád veszed azokat, kik az általad kijelölt úton tántoríthatlanúl haladtak.
Iz 64,5
A héber szerint: mert vétkeztünk; sokáig tart még (haragod) míg megszabadúlunk.
Iz 64,7
Az Istenrõl való elfelejtkezés átalános lett közöttünk, úgy hogy az egyes kivételeket alig lehet észrevenni. Egy ideig a babiloni fogság elõtt és után ilyen volt a romlottság.
Iz 64,10
a szent város.
Iz 64,11
a templom.
Iz 64,11
Az ország, város és templom elpusztúltak, sokáig késlelteted-e még a váltságot?
Iz 64,12
ily elõzmények után.
Iz 65
Iz 65,1
Isten feleletül adja: hogy a zsidók önmagok okai büntetésöknek és elvettetésöknek, mivel Istent nem keresték. Helyettök Isten a pogányokat hívja meg, kik õt keresik, inségökbõl megszabadíttatni óhajtván.
Iz 65,1
A héber szerint: mely nem az én nevemrõl neveztetett (nem hivatott Isten népének).
Iz 65,2
a zsidókhoz.
Iz 65,3
A kertek sürûiben áldoztak Adonisnak, Priapusnak és Venusnak. A téglával fedett sima tetõkön oltárok voltak, melyeken a csillagok tiszteletére illatszert égettek. Lásd Kir. IV. 23,12. V. ö. Móz. II. 20,25. s követk.
Iz 65,4
A sirûregeknél kérdezték a pogányok a halottidézõket a jövendõ felõl. Lásd Izai. 8,19. 29,4. A templomokban aludtak, hogy jóslatos álmokat nyerjenek.
Iz 65,4
mi tiltva volt. Móz. III. 11,7.
Iz 65,4
a pogány áldozat-hús leve.
Iz 65,5
Azaz, olyannak, ki nem hódolt azon bálványozó babonáknak, mondják: Nem akarom, hogy veled legkisebb közöm legyen, mert avatatlan vagy. Mások szerint ez a késõbb támadt farizeusi felekezet érzületére vonatkozik, melynél fogva a zsidók minden pogányt tisztátalannak tartottak és utáltak. Mások a hébert így: mert szent vagyok.
Iz 65,5
Ezek örökké tartó tûz által fognak büntettetni.
Iz 65,6
Határozottan el van tõlem végezve.
Iz 65,6
Nem maradok veszteg ez iszonyúságoknál.
Iz 65,6
Vesd össze: Zsolt. 78,12.
Iz 65,7
Elvetem õket, a mint õk elvetettek engem.
Iz 65,8
Valamint a vinczellér nem veti el a gerezdet, ha rajta még egy két nedvteljes szemet talál, úgy az Úr is a jámborok miatt nem veti el az egész népet, hanem amazokat megszabadítja. Vesd össze: Máté 24,22. – E szavak tökéletes értelemben Krisztus idejében a zsidók elvettetésére, s közõlök a keveseknek, Jézus apostolainak és tanítványinak megmentésére vonatkoznak; csak tökéletlen értelemben alkalmazhatók a babilon fogság után való idõre, midõn a zsidóknak csak egy kis része tért vissza, a többiek a népek közt szét szórva maradtak.
Iz 65,9
Mások szerint: hegyemet (Siont). Vesd össze: 11. v. Az ivadék, az örökös, a keresztény hivõk elsõ serege; tökéletlen s alsóbbrendû értelemben, a fogságból visszatértek.
Iz 65,10
A héber szerint: Száron (Lásd Izai. 33,9.).
Iz 65,10
termékeny völgy éjszakra Jerikótól. Józue 7,26. Száron és Ákor átalán az ország helyett vétetnek. Ez igen termékeny leszen. Az egyház igen nagy számú hivõket nyer, bõvelkedve minden lelki jóval. Csak tökéletlen értelemben vehetõ ez Palesztina áldott állapotára a babiloni fogság után.
Iz 65,11
A héber szerint: Gadnak és Meninek (a szerencse és sors istenének) oltárt emeltek, és italáldozatot tesztek. Gad és Meni, valószinûleg a szerencse-csillagoknak tartott Jupiter és Venus.
Iz 65,15
A „zsidó“ név csúfnév leszen; ti meghaltok (büneitekben), az én választottaim élni fognak, és nevet nyerni Krisztustól, ki igazság és élet. Vesd össze: Jel. 2,17. A 11–15. versekben azon büntetõ itéletek vannak említve, melyek a zsidó nemzetet, mely Megváltóját elveté, Jerusalem pusztúlásától fogva érték és folyvást érik.
Iz 65,16
Ki magát Krisztus nevében megszenteli, megáldja (ki magát Krisztus hitében boldogítja), az igazság Istenétõl fog megáldatni (az igaz Istent megtalálja, s tõle boldogíttatni fog).
Iz 65,16
Mindnyájan az igaz Istenre fognak esküdni. E vers értelme ez: Ezután a ki csak keresztény (és mindnyájan azok lesznek), ismerni fogja az igaz Istent, s mindnyájan az igaz Istenre fognak esküdni; az igaz Isten tisztelete átalános lesz, mint alább elõadatik. Ebbõl kitûnik, mint foglalja a próféta egy képpé össze a kereszténység legelsõ kezdetét és annak végsõ idejét.
Iz 65,17
A dolgok új rendét állapítom meg. Ez csak tökéletlen értelemben vonatkozik Zsidóországnak isméti helyreállítására a babiloni fogság után; tökéletes és tulajdon értelemben a világ átváltozására Krisztus elsõ, különösen pedig utólsó eljövetekor. Vesd össze: Pét. II. 3,13.
Iz 65,19
Mások szer: Jerusalemen, az én szenteimen és bennek.
Iz 65,20
Ott rendszerint senki sem lesz olyan, ki életczélját el ne érte volna; mert habár némelyek korábban halnak is meg, csak annyi, mintha száz esztendeig éltek volna, mivel jól éltek, és azért örökké élni fognak; mig a bûnös, bármily sokáig él is, átkozott leszen, mivel gonoszúl élt, és örök halállal hal meg. Vesd össze: Bölcs. 4,8.9.
Iz 65,21
A mit itt épitenek, ott fogják lakni; a mit itt vetnek, ott aratják.
Iz 65,22
a terpentinfa, tölgyfa napjai szerint, melyek ezred évig is élnek. A görög forditásban: Az életfa napjai szerint. – A választottak élete örökkévaló leszen, mint Jézus Krisztusé, ki az élet fája. Jel. 2,7.
Iz 65,22
A héber szerint: és kezeik munkáit el fogják használni.
Iz 65,23
azon rettegve, hogy gyermekeiket csakhamar elvesztik, vagy elvetemedni látják. Mások a hébert így: és nem nemzenek gyermekeket hirtelen halálra.
Iz 65,23
mert az Úrtól megáldott ivadék õk, és utódaik megmaradnak nekik.
Iz 65,24
Izai. 49,8.
Iz 65,25
Izai. 11,6–9.
Iz 65,25
s nem véres táplálék többé. A gonoszok ártalmatlanok lesznek.
Iz 65,25
a kigyók s egyéb kártékony teremtmények.
Iz 65,25
Izai. 11,6–9.
Iz 66
Iz 66,1
E résznek hasonló tartalma van az elõbbiéhez; a zsidók elvettetését tárgyazza, és az új és örökkévaló község alakúlását.
Iz 66,1
Én az égben és földön lakom, mindenütt jelen vagyok; micsoda templom foghatna be engemet. A próféta megmutatja elõbb ama zsidóknak, kik külsõ templomi szolgálatjok után vártak megigazúlást, hogy az Isten nem a külsõleg jámborokat, hanem csak a bûnbánókat fogadja kegyelmébe. Ama képmutatók megbüntettetnek, mialatt ezek, kik a szent községet képezik, nagyszámu ivadékká növekednek. Ezen átmenet után az új Jerusalemre, ez bõvebben rajzoltatik jelen rész végeig.
Iz 66,2
Én vagyok a mindenség alkotója; azért nem nézem a helyet, a hol valaki imádkozik, legyen ez bármily pompás, hanem a könyörgõnek érzületét.
Iz 66,3
juhot vagy kecskét.
Iz 66,3
A héber szerint: mint a ki ebet öl.
Iz 66,3
hogy a templomban azzal füstöljön.
Iz 66,3
A ki nem a bûnbánat érzelmeivel (2. v.) tisztel engem, habár áldoz is, szintoly kevessé tetszik nekem, mint a hitetlen pogányok, midõn embereket, ebeket és sörtéseket áldoznak, és bálványaikat imádják.
Iz 66,3
Ezen képmutatók ezt hajlamaiknál fogva teszik, érzékiségök ösztönébõl, és gyönyörködnek gyalázatos tetteikben és vétkeikben. Izai. 1,11.
Iz 66,4
Azért, mivel õk csúfoltak engem, én is megcsúfolom és megcsúfoltatni hagyom õket. Mások a hébert így: az õ vesztöket választom.
Iz 66,4
Azért mivel ezen képmutatók az õ, csupán külsõ religiójok mellett maradnak, és az én fiam, a Messiás szavát nem hallgatják, ki õket belsõ szívbeli religióra akarja vezetni, tehát az õ megszégyenítésökre vallási intézményöket megszüntetem, és a mitõl félnek, a templom és ország elpusztúlását rájok jõni engedem.
Iz 66,5
Ti kevésszámú istenfélõk, kik hívásomat hallottátok (4. v.) figyeljetek az Úr szavára: A hitetlen zsidók, a ti atyátokfiai gyülölnek titeket, kitaszítanak mint hitehagyottakat a gyülekezetbõl, üldöznek miattam, azt hivén, hogy nekem azzal szolgálatot tesznek (vesd össze: Ján. 16,2.), és mondják nektek: Az Úr, kit ti tiszteltek, mutassa meg magát dicsõségében, nem pedig mint keresztre feszített Messiás, hogy lássuk ezt a dicsõséget és veletek örvendhessünk. – Ezen képmutatók megszégyenûlnek; mert az Úr dicsõségesen föltámad, és átadja õket a rómaiaknak (lásd a követk.).
Iz 66,6
A próféta hallja a zsidók jajkiáltását a rómaiak által ostromlott városban; hallja egy zsidó felekezetnek, a zelótáknak zajgását, kik magokat a rómaiak ellen makacsúl védelmezték, a templomot védvárrá alakították és holttestekkel betöltötték; hallja az Isten szavát, ki a hívtelen zsidóknak, kik az õ fiát megfeszítették, most megfizet. József, a zsidó történetíró beszéli, hogy négy évvel a zsidó háború kiütése elõtt, valami Jézus nevû, Hanani fia, hét évig és öt hónapig éjjel nappal ez igéket kiáltotta: Szózat keletrõl, szózat nyugatról; szózat Jerusalem és a templom ellen, szózat az egész nép ellen! Jaj, jaj, jaj Jerusalemnek! Törvényre vonták õt, és meg is fenyítették, de õ nem szûnt meg, hanem az ostrom utolsó napjáig folyvást kiáltott. Midõn egy kõ az ellenséges ostromgépbõl õt agyonsujtotta, még haldokolva is ezt kiáltotta: Jaj a városnak és templomnak! jaj a népnek s enmagamnak is! Ugyanazon történetíró azt is beszéli, hogy a papok pünköst ünnepén az ostrom elõtt éjjel a templomban zúgást és szózatot hallottak, mely igen hangosan kiáltá: Hagyjuk el ezt a helyet!
Iz 66,7
Szült vajudás nélkül, vagy, a vajudás és szülés egy volt, mint a következõ vers mondja. A megátalkodott hitetlen nép büntetésérõl a próféta hirtelen átmegy az áldásra, melylyel a hivõk kevés száma, kik az elsõ egyházat képezik, megjutalmaztatik, a mennyiben nagyszámú sereg gyûl majd hozzájok minden népbõl.
Iz 66,8
A héber szerint: vajjon születik-e egy ország egy nap alatt.
Iz 66,8
úgy hogy a vajúdás és szülés egy lenne; keletkezik-e nép oly hirtelen?
Iz 66,8
Lásd a 13-ik jegyz.
Iz 66,9
A gyors születésen (7. 8.) azonban senki se csodálkozzék, mert én vagyok az, kitõl minden termékenység és születés jõ.
Iz 66,10
az új szent községgel.
Iz 66,10
Most az õ elhagyott állapotján. Mások szerint: kik miatta gyászoltatok.
Iz 66,12
a megtért pogányok dicsõséges sokaságát.
Iz 66,13
A héber szerint: vigasztal.
Iz 66,14
csontjaitok út erõt fognak nyerni, mint ujraszülöttek új erõt éreztek. – Ez különösen az emberiség átváltozására vonatkozik, melyet a kereszténység idéz elõ, különösen az idõ végezetével, midõn a testek is föltámadnak itéletre.
Iz 66,14
Az Úr áldó keze, az Úr kegye.
Iz 66,15
Mialatt az Isten gyülekezete leggazdagabb áldásnak örvend, Isten az õ országa ellenségeit, kemény isteni büntetések által fogja meglátogatni. A próféta az itéletet írja le, s ismét egy képben foglalja össze az elsõ és utolsó idõket. A mondottak, tökéletlen értelemben, Zsidóország elpusztítására vonatkoznak a rómaiak által, tökéletes értelemben, az utolsó itéletre és az istentelenek elvettetésére. V. ö.: Máté 24,27. Jel. 19,21. Tesz. II. 1,8. Pét. II. 3,7.
Iz 66,15
hogy az õ elleneit, a kereszténység elleneit megbüntesse.
Iz 66,17
a bálványberkekben.
Iz 66,17
a titkos szobákban elrejtett bálványképeknél. Lásd Izai. 57,8. A héber szerint: kertekben, minden bálványra nézve, mely ott vagyon. Mások szerint: minden kéjhölgyre nézve, ki ott vagyon. Mások szerint: Ahad isten szolgálatára a kert közepében. Mások másképen.
Iz 66,17
tisztátalan állatokat, egereket stb. A pogány áldozatoknál egereket is öltek. Mindazok, kik úgy éltek, mint a pogányok, elvesznek.
Iz 66,18
A (zsidók fölött a rómaiak által tartott) büntetõ itélet után a népek meghivatnak, és hithirdetõk küldetnek a legtávolabb népekhez. Ezek, mint Istennek bemutatott áldozatok fogadtatnak, s minden kegyelemben részesûlnek, mint a zsidó-keresztények, a mennyiben a testi külömbség megszûnik (18–21. v.).
Iz 66,19
Én õket (az új község híveit) ismerhetõkké teszem, kitûntetem (a Szentlélek ajándékai által).
Iz 66,19
A héber szerint: a nemzetekhez Tarzisba, Fulba és Ludba, a nyillallövõkhöz, Tubalba és Javanba, a távol tengermellékekre, azokhoz stb. A próféta minden pogányok helyett a Palesztinától nyugatra fekvõ tengermellékeket említi. Különösen nyugat felé terjedett el a kereszténység.
Iz 66,20
A héber szerint: dromedárokon.
Iz 66,20
A pogányokat bevezetik az egyházba az Úrnak áldozataúl.
Iz 66,21
A pogányokból lett keresztények úgy, mint a zsidókból lettek, az elõjogokra nézve egészen egyenlõk lesznek, s papi és levitai tisztet is nyerhetnek, mihez a zsidóknál csak egy törzsnek volt kizárólag joga.
Iz 66,22
örökké, mint az új egek és föld (a dolgok új rende). Lásd Izai. 65,17.
Iz 66,23
A héber szerint: új holdról új holdra.
Iz 66,23
Örök ünnep leszen az Úr imádására szentelve. Habár ez tökéletes értelemben a gyõzedelmeskedõ egyházban az égben megy teljesedésbe, de azért már most is teljesedett, a mennyiben az egyház Isten dicsõítésére vagy Istennek az õ szenteiben való dicsõítésére minden napra ünnepet rendelt. Ez a folytonos jövetel a pogányok folytonos megtérésére vonatkozik.
Iz 66,24
A megszabadúltak az Isten városából kijõnek, hogy lássák a megöltek holttesteit. Értelme ez: A mennyei Jerusalembe fölvett keresztények látni fogják a városon kivüli helyet (a poklot) megtelve halhatatlan holtakkal (az elkárhozottakkal). Egyszersmind: Az anyaszentegyházba fölvett keresztények látni fogják kivül mint élettelen holttesteket, a minden nép között szétszórt zsidókat. Tökéletlen értelemben ez a zsidó háborúban megölt zsidók nagy számára is vehetõ.
Iz 66,24
Lásd Márk 9,43. és 45. Testi és lelki gyötrelmök örök leszen. Lásd Judit 16,21. Sirákf. 7,19.
JEREMIÁS JÖVENDÖLÉSE.
Jeremiás, Helciás nevû pap fia, Anatotban, Jerusalemhez közel fekvõ mezõvároskában született. Már kora ifjúságában az Úr által hivatva lévén a prófétálásra, e tisztet viselte Joziás király országlásának 13-ik esztendejétõl (Kr. e. 629. év.) Jerusalem elpusztúlása után is, Joziás, Joakáz, Joakim, Jekoniás és Szedeciás királyok alatt, tovább 42 esztendõnél. Jerusalem elpusztúlása után egy ideig ama kevés szegény zsidóknál tartózkodott, kik a kaldeusok által az országban meghagyatván, fogságra nem vitettek. A kaldeus helytartó, Godoliás megöletése után, a még hátramaradt zsidók félelmökben Egyiptomba futottak, s magokkal oda vivék õt. Itt, régi hagyomány szerint, a zsidóktól, kiknek bálványozását szigorúan megrótta, megköveztetett. Jeremiás a leggyalázatosabb korszakban élt. Mindennemû gonoszság napi renden volt, az igaz Isten religiója mélyen alásülyedett, s helyére a bálványozás lépett; legfölebb az igaz Isten tiszteletét a bálványozással kötötték össze. Ezen elpártolás és elvetemûlés megrovása, s azért büntetésûl az ország elvesztének és az evvel egybekötött roszaknak hirdetése teszi fõtárgyát az õ jövendöléseinek, melyek csak ittott tartalmaznak némi vigasztaló kilátást a jobb jövõbe. E könyv három szakaszra osztható, melyekbõl az elsõ (1–39. r. és 45. r.) a Joziás király 13-ik évétõl Jerusalem elpusztúlásáig tett jövendöléseket tartalmazza, a második szakasz (40–44. r.) azokat, melyek e szerencsétlen esemény után tétettek közzé, a harmadik (46–51. r.) a külföldi népek ellen tett jövendöléseket. Jeremiás, az akkori szokás szerint, jövendöléseit egyes tekercsekre iratta, s ezeket valószinûleg nem maga, hanem valamely késõbbi gyüjtõ szedte azon sorozatba, melyben most, nem annyira idõrend, mint egyéb tekintet szerint vannak összeállítva. Ugyanazon gyüjtõ írta hihetõleg az utolsó részt is, melyben a város elpusztúlása, s az arra nyomban következõ események adatnak elé. Hogy Jeremiás próféta jövendölései valódiak, s kezdettõl a szentirás egyik könyveûl elismertettek, a zsidó és keresztény õshagyomány minden századon át tanítja.
Jer 1
Jer 1,1
jövendölései, látomásai.
Jer 1,1
Helciás, ki pap volt Anatotban, egyik papi városban (Józ. 21,18.).
Jer 1,2
Lásd Kir. IV. 22,1.
Jer 1,3
Joziás után Joakáz következett, és Joakim után Jekoniás, kik mindketten csak három hónapig uralkodtak, s azért kihagyattak. Lásd Kir. IV. 23,31. 24,8.
Jer 1,3
mignem Jerusalem lakói amaz év ötödik havában fogságra vitettek Babilonba (Kir. IV. 25,8.), Jeremiás a fogságra vitetés után is jövendölt (lásd a bevez.); ezen fölirat 1–3. v. tehát az õ jövendölésének csak elsõ szakaszára vonatkozik. – Ime az Úr irgalmassága, ki kevéssel a büntetõ itélet bekövetkezése elõtt is bûnbánatra int a próféta által, hogy megszabadúlhasson, a ki megszabadúlni akar (sz. Jerom.).
Jer 1,5
Mielõtt képzõdésed elkezdõdött az anyaméhben, tudtam, mily eszközûl leszesz te nekem.
Jer 1,5
születésed elõtt elválasztottalak, és képessé tettelek szolgálatomra. A megszentelés, különös elválasztás és fölruházás az Isten szolgálatára. Vesd össze: Gal. 1,15.
Jer 1,5
hogy ne csak a zsidóknak, hanem más népeknek és átalán a pogányoknak is hirdesd jövendõ sorsukat. 10. v. Jerem. 25,15. s követk.
Jer 1,6
igen ifjú vagyok, sem tehetségem, sem képességem ahhoz. Milyen idõs lehetett akkor Jeremiás, nem tudatik, csak gyanítják, hogy nem volt húsz éven fölûl. A héber szerint: Ah Uram, stb.
Jer 1,7
hanem csak menj mindazon nagyokhoz és kicsinyekhez, kikhez küldelek téged, és ne félj, mert én szádba adom, a mit beszélned kell.
Jer 1,9
annak jelképzéseûl, hogy azontúl a próféta szája Istennek lesz szentelve. Vesd össze: Izai. 6,7. Ezekiel 2,8.9. 3,1.
Jer 1,10
Teljes hatalmat adok neked hirdetni az országok elpusztúlását és fölépülését. A próféta úgy állíttatik elé, mintha már tenné azt, mit hirdet, mivel jövendölésének teljesedése oly bizonyos, mintha már bekövetkezett volna. Lásd Izai. 6,10.
Jer 1,11
mandola-vesszõt, mint mások a héber szerint adják. A mandolafa neve a héberben: saked, azaz, éber, mivel más fáknál elõbb virágzik (Jerom.). A mandola-vesszõ jelképe az Isten gyorsan bekövetkezõ büntetésének. Vesd össze: Izai. 10,5.
Jer 1,12
azaz: mert igémet (büntetõ itéleteimet) gyorsan foganatosítom. Lásd Dán. 9,14.
Jer 1,13
Mások szerint: forró.
Jer 1,13
Rettentõ hadsereget (a kaldeusokét) látom vonúlni éjszakról Júda ellen. A kaldeusok Jerusalemtõl ugyan keletre feküdtek; de valamint az asszíriusok, úgy õk is éjszak felõl a Libanon hegyén át törtek Palesztinába, mivel az arab pusztaságon nem igen vonúlhattak át. A keletiek egyébiránt a hadseregek zajgását szokták hasonlítani forró fazékhoz.
Jer 1,15
a kaldeusoknak hódoló országokat (Jerom.). A héber szerint: minden népet és országot éjszak felé.
Jer 1,15
üt tábort. Vesd össze: Jerem. 39,3.
Jer 1,16
a zsidók fölött.
Jer 1,17
Láss gyorsan és derekasan munkához! Vesd össze: Kir. IV. 4,29.
Jer 1,17
mivel nem engedem meg, hogy õk neked valóban árthassanak. A héber szerint: Ne félj szinök elõtt, hogy elõttök netalán megszégyenítelek; (mert ha nem félsz, hanem bennem bízol, kezeikbõl megszabadítalak; de ha félsz, bizalom hiánya miatt hatalmokba ejtelek).
Jer 1,18
mert én megigérem neked, hogy oltalmam alatt a nép, papság, fejedelem s király elõtt oly bizton leszesz, mint egy erõs város stb.
Jer 2
Jer 2,1
Itt új jövendölés kezdõdik, melynek 3,5. van vége. A próféta megrója benne mind az izraeliták hálátlanságát, mivel õk Isten nagy jótéteményeit elpártolással és elvetemûléssel viszonozták; azért, ha bûnbánatot nem tartanak, bûnhödniök kellett. E jövendölés, úgy látszik, még Joziás király alatt tétetett, mert az utána következõ s szinte azon tartalmú, a fölirat szerint (3,6.) ezen idõre esik.
Jer 2,2
Egykor kegyelemmel és jótéteményekkel voltam hozzád, és megfenyítettem elleneidet (3. v.) az elsõ idõben, midõn még, mint hû házastárs, hû szeretetben ragaszkodtál hozzám, és engedelmeskedtél a pusztában, (de most elfordúltam tõled, mert hûtlen lettél hozzám). Lásd a követk. Mások a hébert így: Megemlékezem ifjúságod hûségérõl, jegyes-korod szeretetérõl, midõn követtél engem a pusztában stb. (Mily egészen máskép van most minden!)
Jer 2,3
mint Istent illetõ eledel, melyhez senki másnak nyúlni nem szabad (Móz. III. 22,10. s követk.).
Jer 2,3
a nemzetek közõl legelõbb választott nép, és azért szent, mint a termények zsengéi (Móz. II. 23,17.).
Jer 2,3
Ezen vers okát adja, miért könyörûlt Isten Izraelen a pusztában, s miért védelmezte ott ellenségeitõl (Móz. II. 14,4. Móz. IV. 21,3. 31,7.). Mások a hébert összefüggésben az elõbbivel így (lásd a hébert 2-ik jegyz.) …nem vettetik, mikor Izrael szent az Úrnak, az õ terményei zsengéje; ki azt megemésztette, vétkezett, veszedelem jött rája, úgymond az Úr.
Jer 2,4
Halljad most, nép! melyet elõbb szerettem (1. v.), és oltalmaztam (2.), mint lettél hûtelen (5–8.), és azért bünhödni fogsz (9.).
Jer 2,5
frigyszegést.
Jer 2,5
t. i. a bálványok után, melyek hiú semmik.
Jer 2,5
hiú hasztalanságot cselekedtek.
Jer 2,6
Nem emlékeztek többé az Úrra, ki irántok oly sok jótéteménynyel volt.
Jer 2,6
A héber szerint: és a halál árnyékában, – hol halálveszélyeket kellett kiállani. Zsolt. 22,4.
Jer 2,6
értsd: hogy azt mûvelje.
Jer 2,7
t. i. a termékeny földre. Lásd Izai. 29,17.
Jer 2,7
bálványozás és gonosz élet által. Lásd Bir. 2,10–12.
Jer 2,8
A papok nem gondoltak az Úrral, nem félték õt.
Jer 2,8
A törvény õrei, hirdetõi, tanítói.
Jer 2,8
Baalt (ki alatt a nap, mint nemzõ természeterõ tiszteltetett) állíták jövendöléseik szerzõjének. Baalnak szolgáltak az efféle hamis próféták (Lásd Kir. III. 18. r.).
Jer 2,8
A héber szerint: az után mentek, ki nekik hasztalan volt (épen a bálványok után).
Jer 2,9
kik istentelen atyáitokat követitek.
Jer 2,9
A héber szerint: fiaitok fiaival.
Jer 2,10
a nyugati tengermellék szigeteibe, Olaszországba, Görögországba stb. vagy átalán a távol országokba. Cétim, úgy látszik, Ciprus sziget régi neve volt, s azután a nyugati tengermellék többi szigeteire is kiterjeszteték.
Jer 2,10
egy arab (izraelita) törzshöz. Vesd össze: Jerem. 49,28. Zsolt. 119,5. Itt átalán a keleti tartományok helyett vétetik.
Jer 2,11
a dicsõséges Istent, vagy Istent, ki neki dicsõségére volt. Zsolt. 105,20.
Jer 2,12
A héber szerint: Iszonyodjatok ezen, egek! iszonyodjatok, és fölötte borzadjatok, úgymond az Úr. Minden teremtmény sóhajt és elszomorodik az emberek bûne miatt.
Jer 2,13
Mások szerint: repedezett, hasadt kútakat.
Jer 2,13
Engem, minden jónak kútfejét, elhagytak, és oly isteneket választottak, kik nem segíthetnek.
Jer 2,14
A próféta ezen vétkek büntetéseûl (13. v.) eléhozza a jövendõ babiloni fogságot, s úgy adja elé, mint már megtörténtet. Vesd össze: Jerem. 4,7. – Tehát Izrael nem fiad többé (Móz. V. 14,2.), kit te oltalmazni fogsz (3. v.)? vajjon rabszolga-e, kit majd egyik, majd másik úr vesz meg, hogy ellenségei elhurczolták? Hogyan történhetett ez? A felelet következik a 17. versben.
Jer 2,15
Ujjongtak fölötte ellenségei, a kaldeusok, mint az oroszlánok ordítanak a nyert prédán.
Jer 2,16
Memfis és Tafnes, két egyiptomi város, Egyiptom helyett vétetik. Egyiptom is fölötte megszégyenített téged (Júda, Jerusalem!), mivel segélye iránti reményedben megcsalt. A próféta megjövendöli a csakhamar bekövetkezõ megalázásokat, melyeket Júdának Egyiptomtól kellett szenvednie. Lásd a történetet Kir. IV. 23,29–33. Más értelmezõk szerint a 14–16. v. említett büntetõ itéletek Júda fölött, a már elmúlt elnyomatásra vonatkoznak az asszíriusok által Szennakerib alatt (Izai. 36.), s az Egyiptom segélye iránt meghiúsúlt reményekre (lásd Izai. 20,5.). A héber szerint …fiai lelegelték fejed tetejét, azaz, elborítottak gyalázattal. Megkopaszítani, annyi, mint meggyalázni. Mások másképen.
Jer 2,17
elhagytad akkor, midõn téged az õ törvényei és tenboldogságod igaz útján akart vezetni.
Jer 2,18
Egyiptom bálványozásával? – Az út itt, valamint a 17. v. vallási érzületet és cselekvésmódot jelent.
Jer 2,18
A héber szerint: Sichor (a zavaros, azaz, a Nilus) vizét.
Jer 2,18
az Eufratesét, mely Asszírián átfolyt. Az egyiptomiak és asszíriusok vize itt ellentétben áll az Úr élõ vizeivel (13. v.), úgy hogy ezek alatt az Isten segélyét, amaz alatt a bálványokét kell érteni. – Mi közöd neked Egyiptom és Asszíria religiójához, hogy azok bálványaihoz fordúlsz segedelemért?
Jer 2,19
A te bûneid fogják rád vonni a büntetést.
Jer 2,20
mindenkor engedetlen voltál parancsaimnak.
Jer 2,20
A halmokon és berkekben szolgáltál az isteneknek, mint kéjhölgy; mert a bálványozás lelki paráználkodás, azért is van kapcsolatban a fajtalansággal. Lásd Izai. 57,7.
Jer 2,21
Õsatyáid (Ábrahám, Izsák és Jákob) szentek voltak. A héber szerint …nemes (sorek) szõllõtõnek. Lásd Móz. I. 49,11. Vesd össze: Izai. 5,1.
Jer 2,21
Hogyan lehettél bálványozóvá?
Jer 2,22
Salétrom-luggal mosnak keleten, s azt olajjal vegyítve, szappan gyanánt használják.
Jer 2,22
Ha magadat mentegetni s külsõ engesztelõ eszközök által (belsõ megtérés nélkül) megtisztítani akarnád is, még is tisztátalan vagy stb.
Jer 2,23
a bálványok, különösen a Baal-félék után, melyeknek több nemök volt, a mennyiben Baal, a nap, különféle tulajdonainál fogva tiszteltetett.
Jer 2,23
valószinûleg Benennom völgyében, Jerusalem mellett, melyben Moloch tiszteletére a gyermekeket égették. Vesd össze: Jerem. 7,32. 19,2.
Jer 2,23
A héber szerint: mint a gyors teve.
Jer 2,23
sárlás idejében. A bálványoknak szolgálni ohajtó vágy a tevék heves gerjedelméhez hasonlíttatik, és igen alkalmasan, mivel a bálványozás bujálkodással volt egybekötve.
Jer 2,24
egészen vad és féktelen.
Jer 2,24
szó szerint: erdei szamár.
Jer 2,24
a bálványok után égõ dühös vágy a vadszamár gerjedelméhez hasonlíttatik, mely lihegve kapkodja a levegõt, hogy ösztöne belsõ tüzét csillapítsa.
Jer 2,24
mert könnyen megtalálják. A vadszamár igen félénk állat, mely mindig elrejtezik, s csak ûzõdésekor látható.
Jer 2,24
ûzõdésekor. Lásd az elõbbi jegyz.
Jer 2,25
Óvakodjál legalább ezentúl, hogy magadat ne meztelenítsd meg házasságtörésre; fékezd a kéj kielégítése után égõ szomjadat. A lábak itt a nemzõrészek helyett vétetnek. Képlet nélkül: Kerûld a bálványozást. A próféta gyakori intelmeinél a bálványozás kerülésére, a keresztény ember kedvencz bûneire gondol, melyeknek, mint bálványoknak szolgál, és nagyon is gyakran tömjénez.
Jer 2,26
csalódva a szabadúlás reményében. 28. v.
Jer 2,29
nekem szemrehányást tenni, midõn téged segély nélkül hagylak?
Jer 2,30
a helyett, hogy hallgatnátok a próféták intelmeire, megölitek õket. Lásd Kir. III. 19,1. Krón. II. 24,20. s követk. A hagyomány szerint, ekkor öletett meg Izaiás próféta is.
Jer 2,31
A héber szerint …mint oroszlán. Oh nemzedék! halljátok az Úr igéjét stb.
Jer 2,31
Megvontam-e valaha népemtõl jótéteményeimet úgy, hogy mint egy kopár, terményét megtagadó vagy késleltetõ föld lettem volna? A héber szerint: pusztasággá lettem-e Izraelnek, vagy sötét (örömtelen) földdé? Hasztalan vagy örömtelen voltam-e Izraelre nézve?
Jer 2,31
Miért akar népem tõlem elszakadni, s elszakadásában megmaradni? A héber szerint …Mi szabadon akarunk csapongani, és nem jövünk stb.
Jer 2,32
Isten magát Izrael ékszerének, ékességének nevezi.
Jer 2,33
Hogyan lehetnél ártatlan, s kivánhatod-e, hogy téged szeresselek, mikor nemcsak magad vagy istentelen, hanem másokat is istentelenségre csábítasz? A héber szerint …Mit szépíted cselekedetedet, hogy szeresselek? így szoktatod gonoszra tetteidet. Mások másképen.
Jer 2,34
a prófétáké és más igazaké, a Molochnak föláldozott gyermekeké. Lásd Kir. IV. 21,6. 24,4.
Jer 2,34
A megölteket nem találtam, mint talán az orozva meggyilkoltakat, veremben, hanem nyilvánosan az áldozat-helyeken (20. 23. v.).
Jer 2,36
Másutt keresvén segélyt, mint nálam. A héber szerint: Mit változtatod oly alkalomszerûen utaidat? azaz: Mit csatlakozol majd Asszíriához, majd Egyiptomhoz?
Jer 2,36
a segély várásában. Midõn Zsidóországot Szíria fenyegette veszélylyel, Ákáz király az asszíriusokat hítta segélyül, kik azonban segély helyett, csak szerencsétlenséget hoztak rája. Lásd Krón. II. 28,20.21. Mikor pedig a próféták megjövendölték, hogy a zsidók bálványozó országa a kaldeusok által el fog pusztítatni, királyaik az egyiptomiakat hítták segélyûl, de kik az õ vesztöket föl nem tartóztathatták. Lásd Kir. IV. 23,29. s. követk. 24. r.
Jer 2,37
Egyiptomtól.
Jer 3
Jer 3,1
E rész öt elsõ verse az elöbbivel van összefüggésben (Lásd 2. r. 1-sõ jegyz.). Isten abban a zsidókat, kiket házasságtörésrõl vádolt (Jerem. 2,20.), híja vissza magához. – A héber szerint: És õ (az Úr) szól. Mások másk.
Jer 3,1
A héber szerint: Vajjon az által nem megfertõztetett lett-e az ország? Lásd a jegyz. Móz. V. 24,4.-hez.
Jer 3,1
Ti zsidók! sok más istent szerettetek és tiszteltetek, s azért nem kellene pártotokat fognom; de mégis megteszem, ha bûnbánatot tartotok.
Jer 3,2
a magas áldozathelyekre.
Jer 3,2
a bálványozás által.
Jer 3,2
Mint a kéjhölgyek az úton ülnek, várva szeretõiket (Móz. I. 38,14. Péld. 23,28.), úgy kerested te föl mindenütt bálványaidat.
Jer 3,2
s úgy áhitoztál a bálványok után, mint a rabló a kietlenben ragadomány után. A héber szerint: mint egy arab. Vesd össze: Krón. II. 22,1. A portyázó arabok pusztáin maiglan is csak nagy veszélylyel lehet utazni.
Jer 3,3
Mások szerint: kora-esõt, mely a vetéshez szükségeltetett, mint aratás elõtt a kései stb. Lásd Móz. V. 11,14–17. Jerem. 14,1.
Jer 3,4
Mások a hébert így: Nem kiáltottad-e csak imént is hozzám? Mások másképen.
Jer 3,4
õrzõje; mások szerint: barátja, társa, mestere.
Jer 3,5
Kiálts csak legalább mostantól hozzám: Én atyámnak és õrzõmnek választalak, ne haragudjál többé.
Jer 3,5
Ismerd el legalább vétkes voltodat. A héber szerint: Ime te ugyan így szólasz, de roszat cselekszel, s nem tûröd a tilalmat. Mások másképen.
Jer 3,6
Itt új jövendölés kezdõdik, mely a 6. r. végeig tart. Úgy látszik, nem sokára mondatott az elõbbi után, még mielõtt Izaiás országlása 18-ik évében a bálványozást kiirtani készült, a mennyiben az itt még mint uralkodó rosz említtetik. A próféta Júdaországnak intõ példáúl Izraelországot állítja elé. Ez egykoron Júdával, ha mindaketten bûnbánatot tartanak, egy országot fog tenni, s minden jóban bõvelkedni (3–4,2.). Ezután Jeremiás, hogy bûnbánatra indítson, elkezdi hirdetni a nagy büntetõ itéleteket, melyek a népet a külellenek (a kaldeusok) betörése által fenyegetik, e fölött fájdalmas panaszra fakad, s azután beszédében a jövendõ roszak leirását az átalános erkölcsi romlottság festésével váltja föl (4,2–6,30.). – Sz. Jeromos szerint, az itt Júda fölött kimondott büntetõ itéletek, magasb értelemben, az egyházra is vonatkoznak. Az egyház ugyan mindig szent az õ tanításában és élõ tagjaiban, de minden idõben vannak benne holt tagok is, kik hitetlenségök és gonoszságuk által Isten haragját eléidézik.
Jer 3,6
a Júdától elszakadt tíz nemzetség. Ezek ekkor már az asszíriai fogságban hurczoltattak. Kir. IV. 17,6.
Jer 3,6
azaz: kedve szerint; nincs meg a héberben.
Jer 3,6
Lásd Jerem. 2,20.
Jer 3,8
A fogságba hurczoltatás által. Lásd 14-ik jegyz. A héber szerint a 8. v. És láttam, hogy Júda, habár Izraelnek… váló-levelet adtam, mégsem félt, hanem stb.
Jer 3,10
képmutatással, külszínre.
Jer 3,11
Izrael kevésbbé méltó büntetésre, mint Júda, mert Izraelnek nem volt példája, melyen okúlhatott volna, hanem Júdának volt Izraelen; Izraelnek nem is volt annyi alkalma Istenhez térni, mint Júdának, ennek országában lévén a templom és az Istentõl rendelt istenitisztelet. A kathol. keresztények is méltán esnek szigorúbb itélet alá, mint a pogányok és tévhitüek, ha hûtlenségbe esnek s abban megmaradnak; mert a legszivrehatóbb módok által intetnek arra, hogy religiójukhoz hivek maradjanak, s a leghathatósabb eszközökkel bírnak arra, hogy Istenhez térjenek, ha talán oly szerencsétlenek voltak, hogy a bûn veszedelmébe estek.
Jer 3,12
Épen, mivel Izrael kevésbbé méltó büntetésre, kiálts éjszaki Asszíria felé, hol õk fogva vannak, és hirdesd nekik a szabadúlást.
Jer 3,13
az istenekhez.
Jer 3,14
A héber szerint: Térjetek meg, pártosok.
Jer 3,14
Mások szerint: uralkodótok. Lásd az 1. v. Izai. 62,4.
Jer 3,14
a kevés választottakat. Ez a Círus által adott szabadúláskor teljesedett, midõn az izraeliták közõl kevesen tértek vissza.
Jer 3,17
az Úr miatt.
Jer 3,17
ha ti (a babiloni fogságból való visszatérés után) országtokban ismét elszaporodtok, a frigyszekrény nem lesz többé köztetek úgy, hogy a mellett imádkozzatok és áldozzatok, és (miután az nincs többé meg) nem fog új készíttetni, hanem az Úr maga fog lakni köztetek, s maga körûl gyûjt össze minden népet, mely az után szent életre törekszik. Ezen jövendölés csak tökéletlen értelemben teljesedett a babiloni fogság után azonnal következett idõszakban, mikor az ujdon épûlt templomban nem volt többé frigyszekrény (Makk. II. 2,5.), s a pogányok közõl többen kezdték az igaz Istent tisztelni; tökéletes értelemben az Krisztus idejére illik, ki mint igaz Isten és ember övéi között él, s minden népet hí anyaszentegyházába.
Jer 3,18
Azon idõben, mikor az igéret földére visszatérnek az éjszaki tartományokból, hol fogva voltak, a külömbség Júda és Izrael között megszûnik, s ezek egy népet fognak tenni. Lásd Izai. 11,12.13.
Jer 3,19
gondolám egykor, midõn választottalak.
Jer 3,19
mint elsõszülöttet. Lásd Jerem. 31,9.
Jer 3,19
gondoltam, remélltem.
Jer 3,21
Ezen hûtlensége miatt (19. 20. v.) elfelejti Izrael a bûnbánat könyeit.
Jer 3,22
A héber szerint: mint a 22-ik jegyz.
Jer 3,22
A próféta felel Izrael népe nevében.
Jer 3,23
a bálványok a halmokon ama segélyre nézve, melyet tõlök vártunk. Mások a hébert így: Csalárd a bõség (az áldás), mely a halmokról és hegyekrõl jõ. Mások másképen.
Jer 3,24
a gyalázatos bálványozás.
Jer 3,24
melyet fáradsággal kerestek.
Jer 3,24
A bálvány-áldozatoknál. A bálványok tehát nemcsak hogy segélyt nem hoztak, hanem még kárt tettek. Úgy van ez a világ szolgálatával is, mely nem egyéb, mint finomabb bálványozás.
Jer 4
Jer 4,1
A héber szerint: Ha megtérsz… akkor visszatérsz hozzám (országodba).
Jer 4,1
bálványaidat.
Jer 4,1
A héber szerint: ide s tova tévelyegni.
Jer 4,2
Nem fogsz többé hamis istenekre vétkes dolgok elnyerése végett esküdni, hanem igazán és az igazság mellett az Úrra. Az igaz Istenre való esküvés itt átalán az Úr religiója helyett vétetik. – Akkor ti a valódi igazság religiójához fogtok ragaszkodni.
Jer 4,2
dicsérni az Urat. Mások szerint: Izraelt. Mások szerint: és a pogányok benne (Izraelben) áldani (boldogoknak mondani) fogják magokat, és benne dicsekedni. Vesd össze: Izai. 65,16.
Jer 4,3
Az összefüggésre nézve az elõbbivel; l. 3. r. 13-ik jegyz.
Jer 4,3
Vessetek új alapot a rosz indulatok és szokások kiírtása által.
Jer 4,4
Lásd Móz. V. 10,16.
Jer 4,4
s egyszersmind cselekvéstek.
Jer 4,5
Most következik leirása a közelgõ büntetõ itéleteknek (a pusztításnak Nabukodonozor által) a megátalkodottak büntetésére.
Jer 4,5
A próféta fölhíja a föld népét, hogy a közeledõ ellenségektõl az erõsségekbe, különösen Sionba vonúljon.
Jer 4,6
jelül, hogy oda menekedni lehessen.
Jer 4,6
A héber szerint: fussatok és ne késlekedjetek.
Jer 4,6
Lásd Jerem. 1,13.14.
Jer 4,7
Nabukodonozor király.
Jer 4,8
vezeklõ és gyászruhákat.
Jer 4,10
akkor, midõn Isten ama közeledõ büntetõitéleteket nekem kijelentette.
Jer 4,10
Tehát csalás volt, mit a próféták, mintha tõled jött volna, hirdettek, hogy Júda boldog leszen? – Isten megengedé, hogy a hamis próféták csalfa reményekkel ámítsanak; ez a megengedés itt, gyakran más helyen is (Ezekiel 14,9.) Isten közvetlen mûködésének mondatik.
Jer 4,11
A héber szerint: jõ a pusztaság magasairól.
Jer 4,11
Jerusalem.
Jer 4,11
L. Zsolt. 1. 8-ik jegyz. A szél Nabukodonozor jelképe.
Jer 4,12
A héber szerint: Erõsebb szél, mint ahhoz (a szóráshoz) kell, jõ stb.
Jer 4,13
az ellenség. 7. v.
Jer 4,15
A büntetés közeledik. Dán, város Palesztina éjszaki részén, honnan a kaldeusok jöttek. 6. v.
Jer 4,15
Bél bálványt, mely a kaldeus sereg állomásain volt (Jerom. Theod.). A héber szerint: szomorú hírt. Efraim hegye Jerusalemtõl szinte éjszakra volt.
Jer 4,16
ostromlók.
Jer 4,16
harczkiáltást tesznek.
Jer 4,18
megmérgezte legbensõbb érzésedet. A héber szerint: mert gonoszságod oly keserû, hogy egész szivedig hatott.
Jer 4,19
A héber szerint …fáj, és mint dobog a sziv bennem! A próféta szavai. A próféta látja lélekben a büntetõ itéletet.
Jer 4,20
azaz, a nép hajlékai.
Jer 4,21
A héber szerint: az (ellenséges) zászlókat.
Jer 4,22
Az Úr okát adja a prófétának, miért kell mindig csak büntetõ itéleteket látnia.
Jer 4,23
A próféta látja lélekben, a mi következni fog, és hirdeti azt, hogy bûnbánatra indítson.
Jer 4,23
a sötétség a szerencsétlenség képe.
Jer 4,24
az átalános levertség képe.
Jer 4,26
még a legtermékenyebb táj is. Lásd Jerem. 2,7. Izai. 29,17.
Jer 4,29
A héber szerint: sürûségekbe. Mások másképen.
Jer 4,30
feldúlt ország, elpusztúlt nép. Az Isten hûtelen jegyeséhez szól.
Jer 4,30
Lásd Kir. IV. 9,30.
Jer 4,30
Hasztalan lesz minden törekvésed, hogy közeledõ ellenségeidnek, vagy ezek isteneinek kegyét megnyerjed; sõt inkább ezek végvesztedre lesznek.
Jer 4,31
A héber szerint: mint az elõször szülõé.
Jer 4,31
A héber szerint …kezeit kiterjesztve, szorongva kiált: Jaj nekem… a gyilkosokért!
Jer 5
Jer 5,1
A héber szerint …cselekvõ és igazságot keresõ. E rész összefüggését az elõbbivel lásd a 3. r. 13-ik jegyz. Lásd ugyanott Júdáról a magasabb képletes jelentést a fenyegetett büntetõitéletekre nézve.
Jer 5,2
Ha külsõleg a religió hiveinek mutatják is magokat, ez csak képmutatás. Lásd Jerem. 4,2.
Jer 5,3
Az igazi szív-religiót. A héber szerint: az igazságot.
Jer 5,3
jobbúlásra.
Jer 5,6
A farkasok este mennek ragadományra. A héber szerint: a pusztai farkas.
Jer 5,6
Az értelmezõk szerint, a három állat Nabukodonozor hatalmát, telhetlenségét, s vállalataiban való gyorsaságát ábrázolja.
Jer 5,7
Elhalmoztam õket minden jóval, és õk elbizottságukban házasságtörésre és egyéb testi bûnökre vetemedtek.
Jer 5,7
A héber szerint: és seregestül futnak a bordélyházba.
Jer 5,10
a szent ivadék miatt, melybõl a Messiásnak és az õ szent községének kell származni. Lásd 18. v. Jer. 4,27.
Jer 5,10
írtsátok ki az elvetemûlt sarjadékot, mert nem érez és nem cselekszik az Úr parancsa szerint.
Jer 5,12
ki felõlünk gondoskodik, ki minket úgy büntetett, mint a próféták mondják (13. v.). Mások szerint: õ nincsen, nem létezik.
Jer 5,14
oh próféta!
Jer 5,14
Értelme: Mivel így szólottak, tehát a roszakat, miket általad hirdettem, gyorsan bekövetkezni s õket azok által fölemésztetni engedem, mint a tûz fölemészti a fát.
Jer 5,17
kiírtja.
Jer 5,18
Lásd elõbb a 9-ik jegyz.
Jer 5,22
A héber szerint: reszketni.
Jer 5,23
A héber szerint: gonosz. Mások másképen.
Jer 5,24
Lásd Móz. V. 11,14.
Jer 5,24
az esõtõl. Az egész aratási idõ alatt, vagyis, a húsvét és pünköst közötti hét hét alatt, Palesztinában közönségesen nem volt esõ, s a földmüvelõnek nem kellett félnie, hogy terménye a nedvesség által megromlik. Lásd Móz. III. 23,15.16. – Ugyane tüneményrõl beszélnek az ujabb utazók is.
Jer 5,25
az évszak és idõjárás ezen rendét.
Jer 5,27
Mint a madarász-tanya tele van hivó madarakkal, úgy tele vannak õk ármánynyal és csalárdsággal, hogy az embereket rászedjék, s pénzöket, javokat, becsületöket és életöket tönkre tegyék. Vagy: mint a madár-kelepcze tele van fogott madarakkal, úgy az õ házaik is telvék igaztalan jószággal, melyet ravaszsággal és csalárdsággal szerzettek.
Jer 5,28
A héber szerint: az istentelenek gonoszságát is meghaladják.
Jer 5,31
A héber szerint: és a papok velök egyetértve uralkodnak.
Jer 6
Jer 6,1
futásra. A héber szerint: Fussatok. E rész összefüggését az elõbbivel, lásd Jerem. 3. r. 13-ik jegyz.
Jer 6,1
mely részben Benjamin nemzetségéhez tartozott.
Jer 6,1
Tekuában adjatok jelt futásra harsonával. Tekua város Benjamin nemzetségében. Lásd Kir. II. 14,2.
Jer 6,1
ugyanazon czélra.
Jer 6,1
Lásd Jerem. 4,15.
Jer 6,2
Jerusalem olyan, mint egy szép kéjhölgy, kihez szivesen térnek be, mint következik. Mások a hébert így: Sionnak szép, elkényeztetett leánya! vesztedre gondolok.
Jer 6,3
a hadvezérek seregeikkel.
Jer 6,3
és így szól, mint következik.
Jer 6,4
A seregek különféle szertartások, eskü és áldozat által szenteltettek föl a harczra. Jerem. 51,27.28. Joel 3,9.
Jer 6,4
a nélkül, hogy a hõségtõl tartanánk.
Jer 6,4
Az ostromlók boszúsak lesznek, hogy a várost az elsõ rohamnál mindjárt elsõ nap be nem vehették.
Jer 6,6
Ezt fogják a kaldeusok véghez vinni; mert Isten úgy akarja, ki parancsot ad, mint következik.
Jer 6,6
védgátaknak, vagy, gépeknek.
Jer 6,6
a büntetés.
Jer 6,7
Mint a kútban mindig fölbugyog a víz, úgy bugyog föl mindig az õ roszasága.
Jer 6,7
A héber szerint: elnyomás.
Jer 6,7
az üldözöttek részérõl.
Jer 6,9
Oh ellenség! vidd õket több ízben fogságra. – Mint a szõllõszedõ addig hordja kezében a kosarat, míg csak gerezdek vannak a szõllõben, úgy az ellenség is folyvást addig viszi fogságra az izraelitákat, míg többé senki sem marad hátra. – A nép elhurczoltatása már az asszíriai királyok alatt vette kezdetét (Kir. IV. 17,6.), s Nabukodonozor által folytattatott és bevégeztetett (Jerem. 52,28–30. Kir. IV. 24,14. 25,11.).
Jer 6,10
Hirdetem az isteni büntetõ itéleteket, de hol vannak a bûnbánó hallgatók?
Jer 6,10
benõve bõrrel és hússal, nem akarnak hallani.
Jer 6,10
csúfságot ûznek abból, mint csalképbõl.
Jer 6,11
alig tarthatom vissza.
Jer 6,11
úgymond az Úr.
Jer 6,14
Mindamellett, hogy a nép oly szerencsétlen helyzetben van, azt mondják: Most már minden jól van! – hasonlóan a rosz orvosokhoz, kik mindent könnyen vesznek. Vesd össze: Tessz. I. 5,3.
Jer 6,16
melyeken atyáitok szerencsésen jártak.
Jer 6,16
enyhülést, újúlást.
Jer 6,17
tanitókat, prófétákat, kik titeket a közelgõ veszélyekre figyelmeztessenek.
Jer 6,17
mondván: Hallgassatok a próféták õrkürtölésére.
Jer 6,18
épen a pogányokból lett.
Jer 6,20
az áldozathoz és isteniszolgálathoz.
Jer 6,21
ellenséges betöréseket, melyek a zsidók romlására lettek.
Jer 6,22
Lásd Jerem. 50,41–43.
Jer 6,23
fölkészülve, zárt csatarendben. Lásd Bir. 20,8.11.
Jer 6,26
oh nép!
Jer 6,26
A héber szerint: heverj hamuban.
Jer 6,27
Mások a hébert így: õrállássá, erõsséggé. Mások másk.
Jer 6,27
oh próféta!
Jer 6,28
makacsok, nem jó érczek.
Jer 6,29
A héber szerint: zuhog, erõsen fú.
Jer 6,29
Habár a fúvó nyugszik is, és az ezüst-olvasztásnál az ón beolvasztatott, az olvasztás mégis hasztalan volt; mert a rosz még sem választatott el. Az ezüst tisztítástól kölcsönvett kép. – Ha a nemtelen kemény érczczel vegyes ezüsthöz még oly erõs fúvó tüzet alkalmaznak is, ha ónt tesznek is hozzá, hogy az ezüstbõl a tisztátalan részt magához vonja: a fúvó kénytelen lesz nyugodni, az ón elég, és az ezüst az õ nemtelen alkatrészeivel vegyûlten marad. Értelme ez: Hasztalan minden, még a legfáradságosabb kisérlet is azon végre, hogy a zsidó nemzet romlott része a jobbtól elválasztassék.
Jer 7
Jer 7,1
A próféta ezen, a 9. rész végeig tartó jövendölésben inti a zsidókat, hogy a templomra épített álbizodalom és a hamis próféták által ne hagyják magokat a megtéréstõl visszatartatni (1–12.), mivel, ha engedetlenek és ellenszegûlõk maradnak, az ország elpusztítása s az elhurczoltatás (13–15.) irgalom nélkül (16–20.) bekövetkezik minden áldozataik mellett is (21–25.); makacs ellenszegûlésök miatt méltán éri õket a pusztúlás és elhurczoltatás büntetése (26–8,3.). A jövendölés többi részében a próféta fölváltva adja az átalános erkölcsi romlás leirását, s a büntetõ itéletekkel való fenyegetéseket. – A jövendölés Joakim király idejéhez látszik tartozni, midõn a bálványozás ismét átalánosan uralkodott Júdaországban. Lásd Kir. IV. 23,37.
Jer 7,3
A héber szerint: lakni hagylak titeket e helyen, – nem engedlek fogságra hurczoltatni.
Jer 7,4
a hamis prófétákéiban.
Jer 7,4
Isten velünk van, véd minket, mert bírjuk az õ templomát.
Jer 7,5
ha igazán itéltek a vádló és vádlott között, ha igazságot tesztek egyik a másiknak.
Jer 7,6
az ártatlanokat nem nyomjátok el. Jerem. 22,17. Izai. 59,7.
Jer 7,6
ez országban (7. v.).
Jer 7,9
Lásd Jerem. 2,23. Mások szerint: Baalnak.
Jer 7,9
kiknek hatalmáról nincs semmi bizonyságtok.
Jer 7,10
A héber szerint: mely az én nevemrõl neveztetett, azaz, mely nevem által, általam lõn megszentelve.
Jer 7,10
Nincs semmi bajunk, mindamellett, hogy a népek isteneinek szolgáltunk, s a népek szokásai szerint éltünk. Igy merészeltek az Istenrõl elfeledkezett zsidók szólani Jeremiás idejében magában a templomban is! Vesd össze: Makkab. I. 1,12.
Jer 7,11
Ti ezt el akarjátok titkolni, de én, a mindentudó, jól láttam.
Jer 7,12
mely lakásom volt. Józ. 18,1. Kir. I. 1,3. s követk.
Jer 7,12
a mennyiben az isteniszolgálat onnan elvitetett, s a hely valószinûleg a harczban (vesd össze: Kir. I. 4,11.) földúlatott.
Jer 7,15
Efraim mint elõkelõ törzsök itt Izraelország tíz törzsöke helyett vétetik. Lásd Izai. 7,2. Oze. 5,9. Titeket szintúgy fogságra hurczoltatlak, mint Izrael törzsökei elhurczoltattak az asszíriusok által.
Jer 7,16
oh Jeremiás!
Jer 7,16
kitûnik ebbõl, mily ereje van Isten elõtt a még élõ szentek könyörgésének is. Hogy Isten a próféta könyörgése által mintegy erõvel ne kényszeríttessék, megparancsolja neki, hogy ne imádkozzék a népért, mely bûnei mértékét betöltötte. A héber szerint: Ne állj elõ kéréssel, sem könyörgéssel stb.
Jer 7,16
A héber szerint: ne késztess engem.
Jer 7,18
tésztát, mint a héberben van.
Jer 7,18
a holdnak; hogy a hold tiszteletére lakomát készítsenek.
Jer 7,19
Nem önmagokra hoznak-e bajt saját szégyenökre?
Jer 7,20
Az Isten mindent elpusztíttat.
Jer 7,21
Nem telik kedvem többé égõ áldozataitokban; a helyett, hogy azokat nekem bemutatjátok, csak egyétek meg azok húsát többi állat- és eledel-áldozataitokkal együtt.
Jer 7,23
A két vers értelme ez: Midõn atyáitokat kihoztam Egyiptomból, nem adtam rendeléseket az áldozat iránt, hanem a tíz parancsolat megtartását kötöttem szivetekre (lásd Móz. II. 20.). Az áldozat iránti rendelések késõbb adattak (Móz. III.), miután Izrael fiai az Istennel kötött szövetséget megszegték (Móz. II. 32.). Ennek csak mellékes dologúl kellett szolgálni, hogy a nép, mely Egyiptomban már szokva volt az áldozatokhoz, a pogányok áldozattételétõl megóvassék. Egyébiránt az áldozati szolgálat a fönebbi helyen nincs elvetve, hanem csak utána téve a fõdolognak; mert a héber szólásmód szerint, a mi mellék dolog, összehasonlítva a fõdologgal, többször adatik úgy elé, mintha nem is lenne kötelezõ. P. o. Oze. 6,6. Irgalmasságot akarok, és nem áldozatot, vagyis, az irgalmasságot elõbbre teszem az áldozatoknál. Vesd össze: Mal. 1,3. Kir. I. 15,22. Luk. 14,26. Máté 10,37.
Jer 7,24
hátat fordítottak nekem.
Jer 7,25
serényen, haladék nélkül. A héber szerint …küldtem hozzátok szünetlenûl stb.
Jer 7,28
az isteni félelem, egyenesség, igazság.
Jer 7,29
oh Jerusalem! gyászolás jeleûl.
Jer 7,29
A héber szerint: Emelj panaszt a magasokon.
Jer 7,30
bálványaikat. Lásd Kir. IV. 21,5–7.
Jer 7,31
Jerusalem mellett. Lásd Kir. IV. 23,10. 13-ik jegyz.
Jer 7,32
a kaldeusok általi öldöklés miatt.
Jer 7,32
a szentnek tartott helyen.
Jer 8
Jer 8,1
Teljesedését lásd Baruk 2,24.25. E rész összefüggését az elõbbivel lásd 7. r. 1-sõ jegyz.
Jer 8,2
az ég minden serege alatt a csillagok értetnek.
Jer 8,3
Kik a fegyvertõl megmenekedtek, a kaldeusok által fogságra vitt zsidók a halált eléje teszik majd az életnek.
Jer 8,5
a külsõ, csupán képmutató istenitisztelethez.
Jer 8,7
Mások szerint: gólya vagy daru.
Jer 8,7
Mások szerint: daru.
Jer 8,7
de az én népem nem figyel törvényemre és itéletemre, mely a törvényszegõkre szól.
Jer 8,8
Hogyan támaszkodhattok ti a törvényre, mely kezeitekben vagyon, miután irástudóitok azt meghamisították! A zsidó tudósok a törvény leirásánál, úgy látszik, azon helyeket kihagyták, vagy megváltoztatták, melyek az uralkodó bálványozás ellen szóltak. Ebbõl fejtik meg némelyek, miért ijedt meg annyira Joziás, midõn elõtte a föltalált mózesi kéziratból azon átkok fölolvastattak, melyek a törvény megszegõire abban foglaltattak (Kir. IV. 22,11.).
Jer 8,10
haszonlesést.
Jer 8,10
Mások szerint: gonosz dolgokkal foglalkoznak.
Jer 8,11
A nép veszélyes állapotjáról aggódókat megnyugtatják könnyelmû, hazug beszédeikkel: Minden jól megyen, nincs veszély; holott nem megyen jól, s a veszély legnagyobb.
Jer 8,13
Egybegyüjtöm a zsidókat Jerusalem városába, és országukat az ellenség (a kaldeusok) által egészen elpusztíttatom.
Jer 8,13
Mások a hébert így: és átadom õket (az idegeneknek), hogy ezek õket (fogságra) elhurczolják. Mások másk.
Jer 8,14
A tartományban lakó zsidók beszélve állítatnak elé. Ezek t. i. nem akarják a kaldeusokat nyilt téren elfogadni, hanem Jerusalembe akarnak vonúlni, hogy ott várják be a talán Egyiptomból érkezendõ segítséget.
Jer 8,14
oly helyzetbe juttatott, melyben mitsem tehetünk.
Jer 8,14
mérges vízzel, bódító pohárral. Izai. 51,17–22.
Jer 8,16
Dán, Palesztina éjszaki határvárosa felõl tört be a kaldeus lovasság. Jerem. 4,15.
Jer 8,16
az ellenség.
Jer 8,17
kérlelhetlen, kegyetlen elleneket.
Jer 8,17
Azon babonás véleményrõl, melynél fogva a kigyók varázslat által ártalmatlanokká tehetõk, lásd Zsolt. 57. 7-ik jegyz.
Jer 8,18
Oh, bár lenne enyhûlés fájdalmamra, szivem stb.
Jer 8,19
jajkiáltása népemnek, mely itt személyesítve van.
Jer 8,19
a fogságból, melybe ehurczoltatott.
Jer 8,19
Kérdi a fogságban levõ elhagyott nép.
Jer 8,19
Az Úr nem segít többé?
Jer 8,19
Az Isten felel, és mondja, hogy büntetésöket megérdemlették.
Jer 8,19
bálványokkal.
Jer 8,20
idõ idõ után múlik, és nem jõ szabadúlás (Egyiptomból) az ostrom alól.
Jer 8,21
úgymond a próféta.
Jer 8,22
A balzsamcsemete Gálaádban, a Jordánon túl esõ tartományban, különösen tenyészett.
Jer 9
Jer 9,1
Oh bár elég vizem lenne, hogy stb. Az összefüggést az elõbbivel, lásd 7. r. 1-sõ jegyz.
Jer 9,3
A héber szerint: hogy hazudságot lövelljenek, megerõsödtek a földön nem igazság által, hanem a gonoszságban való gyarapodás által, és engem stb.
Jer 9,5
Mások szerint: megcsalja egyik a másikat.
Jer 9,6
oh próféta!
Jer 9,6
mivel a csalárdságot, álnokságot szeretik.
Jer 9,7
én a zsidókat, mint tisztátalan népet, a nyomorúság tüze által megtisztítani, jobbitani megkisértem.
Jer 9,10
a szárazság miatt, mivel a szántóvetõk hiánya miatt, kiket az ellenség elhurczol, senki sem öntözi azokat.
Jer 9,10
A héber szerint: a barom hangját.
Jer 9,11
nagy kigyók.
Jer 9,15
Lásd Jerem. 8,14.
Jer 9,17
Jerusalemnek közelgetõ pusztulása és a fogság miatt parancsol a próféta sirató asszonyokat rendeltetni, hogy jajgatásaik és gyászoló taglejtéseik által a népet sirásra indítsák (Jerom.). Még sz. Jeromos idejében szokásban volt ilyes sirató asszonyokat gyászolásra különösen haláleseteknél fogadni.
Jer 9,17
kik ügyesek a siratásban. Lásd Kir. II. 14,2.
Jer 9,18
mintha holtak volnánk (21. 22. v.).
Jer 9,19
Már hallom Jerusalem lakosainak jajveszékelését.
Jer 9,20
asszonyok, kik fõképen vétkesek férjeiknek a bálványozásra lett elcsábításában (lásd Jerem. 44,15.19.), fõlhivatnak, hogy szerencsétlen hazájokat sirassák.
Jer 9,21
a pestis. Ezek s a következõ szavak fejezik ki a siralmat.
Jer 9,21
hogy többé az utczákra ne menjenek. A héber szerint …ablakainkon, bejött palotáinkba (háremeinkbe).
Jer 9,22
A héber szerint: mint a kévék.
Jer 9,24
E veszélyek elhárítása végett (21. 22. v.), ne támaszkodjék senki bölcseségére, erejére vagy gazdagságára (23. v.), hanem csak annak lehet reménye segélyhez, ki engemet irgalmas és igazságos Istenûl elismer, és életét ezen ismeret szerint intézi; az ilyen tetszik nekem, s nyerhet nálam irgalmat. Mindezen két vers szavai átalán egyszersmind intésûl szolgálnak arra, hogy az ember minden kevélységtõl õrizkedjék, s a valódi nyugalmat és valódi boldogságot Isten ismeretében helyezze. Hanem, úgymond sz. Ágoston, az elsõ vétek, mely az embert legyõzte (a kevélység), egyszersmind az utólsó is, mely ellen harczolnia kell. Mert ha minden egyéb vétket kiírtott is, a kevélység mégis hozzá férhet, s az ember mindig veszélyben van, nehogy oly tiszteletet tulajdonítson magának, mely csak Istent illet.
Jer 9,25
minden körûlmetéltet, minden zsidót, a nélkül, hogy a külsõ körûlmetélés neki valamit használna. A héber szerint: meglátogatom a körûlmetélteket a körûlmetéletlenekkel együtt.
Jer 9,26
mint az araboknak. Lásd Móz. III. 19,27. 21,5.
Jer 9,26
Isten itélete nem csupán a körûlmetélt zsidókat fogja érni (25. v.), hanem az itt nevezett népeket is, kik Jeremiás idejében mind körûlmetéletlenek voltak.
Jer 9,26
pogány érzületû; tehát szinte az itélet alá esik. Lásd Móz. V. 10,16. 30,6.
Jer 10
Jer 10,1
E részben, mely egy saját jövendölést képez, Jeremiás áthelyezi magát azon idõbe, midõn a zsidók a babiloni fogságban a kaldeusok között élnek, és óvja õket a bálványozástól, mivel a bálványok élet nélküliek (1–5. v.), egyedûl Jehovah az igaz élõ Isten (6–16.). Ezen intelem után figyelmezteti õket, hogy készen legyenek a fogságba leendõ elhurczoltatásra (17. 18.), s hozzá csatolja a nép siralom-énekét (19–25.). Mikor tétetett e jövendõlés, ha az elõbbiek idejébe akarjuk magunkat helyezni, nem lehet biztosan meghatározni. Mások Izrael alatt az asszíriai fogságba már elhurczolt tíz nemzetséget értik, mint Jerem. 3,12. – Sz. Jeromos szerint a próféta Izrael romlása alatt az egyházat is érti, s a pogány bálványozás alatt megrójja késõbb a kereszténységben jelentkezõ finomabb bálványozást is. Lásd Bölcs. 15. 14-ik jegyz.
Jer 10,2
vallását, bálványozó szokásait.
Jer 10,2
az égi testeket ne tiszteljétek istenek gyanánt, s ne legyetek babonás félelemben azok befolyásától a földre.
Jer 10,3
hitregéi.
Jer 10,3
Csak arra kell ügyelni, mikép készûlnek a bálványok, s meg kell gyõzõdni, hogy azokban semmi isteni nem lehet. Vesd össze: Izai. 44,8–20. Bölcs. 13,10–19. Baruk. 6,3.
Jer 10,4
kirakja azt.
Jer 10,4
A héber szerint: hogy ne mozogjon. Lásd Izai. 41,7.
Jer 10,6
lényed.
Jer 10,7
téged illet.
Jer 10,8
A bálványok semmiségére bizonyság az, hogy fából vannak. Mások szerint: Az õ hiúságaikról (bálványaikról) való tanítmány fáról szól. Fa-istenekrõl tanitanak, hogy ne volnának esztelenek?
Jer 10,9
Tartesszusból Spanyolországból, hol egykor gazdag ezüstbányák voltak.
Jer 10,9
ismeretlen hely. Némelyek Ofirt értik. Lásd Kir. III. 9,28.
Jer 10,9
bálványnyá képezi.
Jer 10,11
a kaldeusoknak, kik titeket fogságra visznek, vagy a népeknek, kik fogságban tartanak (1-sõ jegyz.). E szók az eredetiben kaldeus nyelven vannak, mivel a kaldeusokhoz kellett intéztetniök. E vers félbeszakasztja az összefüggést, miután a 12. v. a 10-el van kapcsolatban, s azért valamely késõbbi más sz. irótól tett közbeszurásnak látszik.
Jer 10,11
Jövendölés a bálvány imádásnak utóbb leendõ kiirtatásáról, mi a kereszténység által teljesedett. – Tehát rontsátok le ti is, keresztények! bálványaitokat, tiltott óhajtásaitok és kivánságaitok tárgyait.
Jer 10,13
parancsára. Mások szerint: mennydörgésére.
Jer 10,13
a gõzt, a felhõket a legszélsõ láthatárról. Lásd Zsolt. 134. 4-ik jegyz.
Jer 10,14
hitregéjével.
Jer 10,15
üres, semmiség.
Jer 10,15
Mások a hébert így: csalás és tévelygés készitménye.
Jer 10,15
midõn korszakuk eltelik.
Jer 10,16
az igaz Isten.
Jer 10,17
szedd össze, oh nép, minden bálványaidat a földrõl Jerusalembe, és lássad, vajjon segíthetnek-e rajtad, kinek városa ostrom alá fog vétetni. A héber szerint: Szedd össze a tartományból vagyonodat (és hozd Jerusalembe); mert az ellenség mindent elpusztít az országban, oh ostromlott nép! Mások másképen.
Jer 10,18
Mások szerint: hogy megfogassanak. Mások szerint: hogy érezzék.
Jer 10,19
Jeremiás most a rész végeig a fogságba hurczolt népet beszélve állítja elé, mint ismeri el, hogy szenvedéseit megérdemlette (24. 25. v.).
Jer 10,19
gondolom.
Jer 10,19
mit megérdemlettem vétkeim által.
Jer 10,20
a sátor-kötelet, melyeknél fogva a sátor-ponyvák a czövekekhez köttettek.
Jer 10,21
az elõljárók, királyok esztelen bálványozást ûznek.
Jer 10,21
Mások a hébert így: azért nem lehettek szerencsések.
Jer 10,21
Mindaz, úgymond sz. Jeromos, mi itt a múlt és jelen idõben leiratik, az egyház üldöztetésének korszakaira vonatkozhatik, midõn az Úr sátorai szétbontatnak, és az egyház pusztasággá lesz. Hogy az igy történik, a pásztorok vétke, kik esztelenségökben az Urat nem keresik; a miért az egész nyáj elszélesztetik.
Jer 10,22
Lásd Jerem. 1,14.
Jer 10,22
Lásd Izai. 13,21.
Jer 10,23
Ime, Uram! a kaldeusok jõnek, de mi tudjuk, hogy õk nem tehetik azt, mit akarnak; mert az ember dolga Isten kezében vagyon (Péld. 16,9.); azért (24.) kegyességgel fenyíts minket (Jerom.).
Jer 10,25
A héber szerint: lakhelyét.
Jer 10,25
Uram! egészen igazságod szerint ama népeket büntesd, kik tõled egészen elidegenedtek, és büntetésre annál inkább méltók, mivel népedet tönkre tették.
Jer 11
Jer 11,1
Ezen új jövendölés a 12. részszel végzõdik. A próféta int a szövetség megtartására Istennel (1–8. v.), s a frigyszegõkre kemény büntetést hirdet (9–17.); panaszkodik honfiai istentelenségérõl, hogy õt, mint prófétát, ki szerencsétlenséget hirdet, üldözik (18–21.), s a büntetést kimondja rájok az Isten nevében (22. 23.). Üldözõinek istentelensége miatt (12,1–3.), kik oly sok inséget hoznak az országra (4.), kéri az Istent azok megfenyítésére, mire Isten azt feleli, hogy vérszerinti rokonaitól még többet kell majd szenvednie (5. 6.), hanem hogy a bálványozó zsidók és ezek pogány elcsábítói az ellenségtõl majd elhurczoltatnak, és keményen megfenyíttetnek (7–14.), bár idõvel a fenirt zsidók és pogányok ismét visszavezettetnek õsi helyeikre, azonban a pogány népek csak azon föltét alatt, hogy az igaz religiót elfogadják (15. 16.). E jövendölés valószinûleg Joziás alatt, uralkodása 18-ik évében tétetett, mikor a mózesi törvény kézirata a templomban megtaláltatott (Kir. IV. 22,3. s követk.), és a szövetség Istennel ismét megujíttatott (Kir. IV. 23,3.). Ez idõ mellett szól az, hogy a jövendölés intelemmel kezdõdik az Istennel kötött szövetség megtartására, és különben ez idõ ellen mit sem tartalmaz.
Jer 11,2
melyet atyáitokkal kötöttem, és Joziás által megújítottam (Kir. IV. 22,3.).
Jer 11,4
az égetõ, kemény rabszolgaságból. Móz. V. 4,20.
Jer 11,5
fenntartsam.
Jer 11,5
mely mindenben bõvelkedik (Jerom.).
Jer 11,5
mint most valóban, bírjátok, és (kiegészítendõ) azt nekik (nektek) megtartsam. Legyetek engedelmesek, hogy az országból ki ne ûzzelek.
Jer 11,5
Igen, a férfiú, ki nem hallgatja stb. átkozott legyen (3. v.).
Jer 11,7
kezdettõl, annak idejében.
Jer 11,8
büntetését. A próféta úgy látszik a fogságban már elhurczolt tíz nemzetséget tartotta szem elõtt.
Jer 11,9
lázadás ellenem, Istenök és királyuk ellen.
Jer 11,14
oh próféta!
Jer 11,14
Lásd Jerem. 7,16.
Jer 11,15
az általam egykor kedvelt nép.
Jer 11,15
Van-e oka népemnek arra, hogy a bálványozás undokságait még a templomban is ûzze?
Jer 11,15
Az én népem ott ugyan áldozatot is mutat be, de vajjon az áldozat eszközölhet-e engesztelést oly bûnökért, melyek szándékosan és elbizottan követtetnek el? A héber szerint e vers: Mi dolga van az én kedveltemnek (az általam egykor kedvelt népnek) házamban, hogy azt oly sokan beszennyezik undokságaikkal? Vajjon a sok áldozat és áldozathús elveszi-e (bûnödet), hogy gonoszságodban még dicsekedtél is? Mások másképen.
Jer 11,16
Az Isten téged, oh Júda! szerencsés néppé alkotott, kitõl a valódi istenesség és erényesség gyümölcseit várhatta; de már most kiadta parancsát, hogy elpusztítsanak és földúljanak (hogy a kaldeusok tûzzel vassal pusztítsák el országodat, és fiaidat fogságra hurczolják). A héber szerint …nagy tûz nagy robajjal gyúlad föl abban, és ágait elpusztítja.
Jer 11,18
Jeremiás, ki az elõbbi versben a büntetéseket hirdette, melyeket Isten a zsidókra bálványozásuk miatt mért, ebbõl alkalmat vesz incselkedõ honfiai ellen panaszkodni, kik õt épen ezen büntetések hirdetése miatt üldözték (21. v.). Mondja, hogy Isten az õ személye ellen szõtt ármányokat vele tudatta.
Jer 11,19
Mérgezzük meg eledelét. – Keleten van több oly növény, melynek fája vagy nedve által az ételek megmérgezhetõk. Nevezetesen ilyennek mondják a ternyõfát, mely nálunk ártalmatlan, keleten pedig oly mérges, hogy már az is betegséget okoz, ha az ember annak árnyában fekszik. – A héber szerint: Rontsuk el a fát gyümölcsével együtt.
Jer 11,19
E két versre nézve megjegyzi sz. Jeromos: Az egyházatyák mindnyájan megegyeznek abban, hogy itt Jeremiás Krisztus Jézus személyét képviseli, és az õ elõképe. E szerint ez igék legközelebb ugyan Jeremiásra szólnak, de tökéletesen Krisztus Jézusra, kinek a mennyei Atya a zsidók ármányait kijelentette, és ki mint a bárány, mely száját nem nyitja föl, a keresztre vitetett; mert ellenségei igy szóltak: Tegyünk fát (t. i. keresztfát) kenyerébe (osztályrészeûl), vagy az õ testére, ki valósággal kenyér (Ján. 6,32.), és pusztítsuk el õt a földrõl. A héber szerint: (Irtsuk ki õt minden hozzátartozóival együtt!) Igy más sz. atyák is. Jusztin, Ciprián stb.
Jer 11,20
Szabaot ura.
Jer 11,20
igazán itélsz, mert az ember legbensõbbjét ismered.
Jer 11,20
A jóság vonása az, úgymond sz. Ágoston, és nem a gonoszságé, midõn az igaz óhajtja, hogy a bûnös megbüntettessék; mert nem vesztét kivánja, hanem jobbulását, és az isteni bûntetõ igazságnak kijelentését, mi által már sokan megtértenek.
Jer 11,20
terád bíztam azt, az igaztalanságot.
Jer 11,21
Lásd Jerem. 1,1.
Jer 11,23
Jerusalemnek 3 évi ostroma alatt a közelfekvõ Anatót városkával a háború minden súlyát éreztették a kaldeusok.
Jer 12
Jer 12,1
Meg vagyok ugyan gyõzõdve igazságos voltodról, hanem azért meg fogod engedni, hogy egy panaszt terjesszek eléd. Miért kell nekem, mint hû tisztelõdnek annyi veszélylyel és viszontagsággal küzdeni (11,18–23.), míg a hamis próféták és többi elpártoltak háborítatlan szerencsében élnek? Lásd Zsolt. 71,2–16. Jób 21,7–13. – Ennek összefüggését az elõbbivel lásd Jerem. 11. r. 1-sõ jegyz.
Jer 12,2
Te gyarapodást adsz nekik és maradékot, holott pedig csak szájokban hordanak téged, a nélkül, hogy szivökben szeretnének. A vesék átalán a bensõ helyett vétetnek. Vesd össze: Máté 15,8.
Jer 12,3
és úgy találtad, hogy szivem nálad vagyon.
Jer 12,3
Lásd Jerem. 11. r. 22-ik jegyz.
Jer 12,4
Miért szenvedjen az ország gonosz lakosai miatt, kik vesztökrõl mondott jövendöléseimet megvetik, és mondják: Ez ugyan vesztünket jövendöli, de teljesedését nem fogja látni!
Jer 12,5
a Jordán kevély dagályában. Mások szerint: ez a Jordán partján lakó vadállatokra vonatkozik (Jerem. 49,19. 50,44.). A vers értelme ez: Isten ezt feleli a prófétának: Ha már a miatt is békételen vagy, hogy honfiaid jövendöléseidet megvetik, mitevõ leszesz, ha majd legközelebbi vérrokonaid (6. v.) üldözni fognak? Most még békés biztos állapotban vagy amaz iszonyúhoz képest, mely következni fog.
Jer 12,6
nem csak honfiaid (Jerem. 11,21.), de legközelebbi rokonaid is.
Jer 12,7
templomomat. Ennek összefüggésérõl az elõbbivel lásd Jerem. 11. r. 1-sõ jegyz.
Jer 12,7
népemrõl.
Jer 12,7
a kaldeusokéba.
Jer 12,9
Értelme ez: Oly kedves-e még nekem Jerusalem, mint egy kedvencz madár? sõt inkább nem lett-e rám nézve ordító oroszlánná (8.)? Azért föl, vad állatok! tépjétek szét az oroszlánt. Mások a hébert így: Ragadozó állatá, hienává lett örökségem, s körötte a ragadozó állatok. Jõjetek elé stb.
Jer 12,10
Nabukodonozor és fejedelmei.
Jer 12,11
hogy elhagyom.
Jer 12,11
most bûnbánatot tartson, hogy e veszélyt elhárítsa.
Jer 12,13
a zsidók jót várnak, de a legroszabb jõ rájok; szerencsét remélnek, de szerencsétlenûl járnak; az Úrtól mindent bõségesen nyertek, de mitsem használ nekik (Jerom.).
Jer 12,14
az ammoniták és moabiták ellen.
Jer 12,14
kik az izraeliták birtokát magokhoz ragadják. Lásd Izai. 5,8. Jerem. 49,1.
Jer 12,14
Én elõbb a zsidókat mellõlök fogságra viszem, azután õket magokat is elhurczoltatom. – Öt évre Jerusalem elpusztúlása után a moabitákat és ammonitákat Nabukodonozor haddal lepte el, és fogságra hurczolta, mint József, a zsidó történetíró beszéli. Vesd össze: Jerem. 47. 48. 49. r. Ezekiel 25. r.
Jer 12,15
Círus a Nabukodonozor által elhurczolt népeknek megengedte, hogy hazájokba visszatérhessenek. Vesd össze: Jerem. 48,47. 49,6. Ezekiel 16,55. 29,13.
Jer 12,16
az õ religióját fölveszik. V. ö. Zsolt. 62,12. Izai. 19,18.
Jer 12,16
ennek áldott tagtársaivá lesznek.
Jer 13
Jer 13,1
A következõ jelképes jövendölés (1–17. v.) Joakin király országlásának elsõ három évére esik (Kir. IV. 24,6. s köv.), mint ez az anya-királyné (18. v. Kir. IV. 24,8.12.) és 19. 20. v. említésébõl kiviláglik, mely versek eléggé mutatják, hogy a kaldeusok akkor, midõn e jövendölés tétetett, Júda több városát megszállva tartották, és azon voltak, hogy Jerusalemet ostrom alá vegyék, mint ez Joakin király alatt megtörtént. Lásd Kir. IV. 24,10. s követk.
Jer 13,1
Az öv alatt itt nem egyszerû övszalagot kell érteni, melylyel a ruhát összeszorították és felkötötték, hanem a szegények rövid alsó ruháját. Az öv len, tehát értékes volt; mert a finom lenvászon a selyem helyét pótolta. A pompás öv a gazdag zsidó nemzetet jelképezte, melylyel Isten magát körûlövezte, melylyel legbensõbben egyesûlt.
Jer 13,1
hagyd azt mosatlanúl, szennyesen, a mint van, (hogy az által népem tisztátalansága jelképeztessék, az õ választatásánál).
Jer 13,4
Az övnek az Eufrateshoz kellett vitetni és ott haszonvehetlenné tétetni, hogy ez által jelképeztessék, miképen fognak a zsidók az Eufrates-melléki országokba elhurczoltatni, s ott elrejtve, minden inségnek martalékúl vettetni.
Jer 13,6
a sok nap a fogság idejét jelenti.
Jer 13,9
a fogság nyomorai által.
Jer 13,12
A próféta másik képet rajzol Júda vesztérõl. A bekövetkezõ szüreten a tömlõk mind megtöltetnek borral.
Jer 13,14
A héber szerint: és összezúzom egyiket a másikon, az atyákat fiaikkal együtt.
Jer 13,15
kevélység és hiú bizalom által, megvetve az Isten fenyegetéseit.
Jer 13,16
Mutassátok meg bûnbánat és engedelmesség által, hogy Istent tisztelitek.
Jer 13,16
A sötétség képe az inségnek. Jerem. 2,2.
Jer 13,18
a király anyjának, Nohesztának Kir. IV. 24,8.
Jer 13,19
az ellenségtõl ostromzár alá vétettek, ki éjszak felõl már be- s egész a déli tájig elõre nyomúlt.
Jer 13,19
fölszabadítsa.
Jer 13,20
Ti az ellenségtõl éjszak felõl futó izraeliták, ügyeljetek, mi történik Izrael nyájával. A héber szerint …lássátok, kik éjszakról jõnek (a kaldeusokat).
Jer 13,20
oh Júda leánya, Jerusalem!
Jer 13,21
Mit fogsz eléhozni, oh nép, panaszképen az Isten ellen, ha e veszélyeket rád ereszti?
Jer 13,21
midõn az õ (kaldeusok) barátsága után jártál, és adót fizettél (Kir. IV. 16,7.8. 20,12.), a helyett, hogy egyedûl az Úrra biztad volna magadat (Jerem. 17,5.).
Jer 13,22
Bûneid miatt, mint egy pelengérre állított rosz személy, elleneid által megbecsteleníttetel, és talpaid beszennyezõdnek, ha majd mezítláb fogságra hurczoltatol. A héber szerint …felfödöztetik ruhád széle, beszennyezõdnek sarkaid (ha bilincsre veretnek).
Jer 13,23
Bûnötök nem meggondolatlanságból vagy gyarlóságból származik, hanem megrögzött szokástokká lett, átment egész valótokba; azért ne csodálkozzatok a büntetésen.
Jer 13,25
hamis istenekben, hamis prófétákban, s a külföldi népek segélyében.
Jer 13,26
Istentõl a kaldeusoknak martalékúl adott zsidók egy meggyalázott kéjhölgy képe alatt tûnnek elé.
Jer 13,26
Azért én is meggyalázlak téged, mint te engem meggyaláztál. A héber szerint: azért én ruháidat fejedre húzom, és meglátszik stb.
Jer 13,27
Ez nem fog elébb megtörténni, mig fogságra nem hurczoltatol, s abban minden inséget nem szenvedsz.
Jer 14
Jer 14,1
Új jövendölés, mely a 14. és 15. részben adatik elé. Egy országos szárazság alkalmával segélyért könyörög a próféta (14,1–9.), mire Isten a meghallgatást megtagadja (10–12.). A próféta menti a népet, a hamis prófétákat okolván, kik azt elcsábitották (13. v.), hanem Isten hirdeti ugyan e kemény csapást, mindazáltal a népnek nem kegyelmez (14–18.). A próféta folytatván könyörgését (19–22.), az Isten állandó marad a meg nem hallgatásban (15,1–9.); mire Jeremiás a néptõl rája váró szenvedések miatt, kijelenti, mily szerencsétlen õ, s üldözõinek gyors megbüntetéseért könyörög (10–18.); végre az Istentõl vigasztalást nyer és megerõsíttetik (19–22.). E jövendölés, úgy látszik, Joziás idejére esik, ki alatt Jerem. 8,3. is van említés a szárazságról. Mások Joakim elsõ éveire teszik (Kir. IV. 23,34.); mások Jerusalem ostromának idejére.
Jer 14,2
Városai és ezek lakói tehetetlenek, elhervadnak.
Jer 14,6
A héber szerint: a magasokon.
Jer 14,6
A nagy kigyókról mondják, hogy fölemelt fõvel és föltárt szájjal lélekzésök által vonják magokhoz a madarakat. Mások szerint: sakálok.
Jer 14,7
netalán azt mondják, hogy nincs hatalmad segíteni.
Jer 14,8
Miért vagy egykedvû inségünk iránt, mint a vándor, ki keveset törõdik a hajlékkal, melyben csak meghál?
Jer 14,9
ki az emberekkel, kiknél csak kis ideig van, keveset gondol. Mások a hébert így: mint a számûzött.
Jer 14,9
kire gyanú van, hogy nem segíthet.
Jer 14,10
Az Úr felel.
Jer 14,10
idegen istenekhez és népekhez segélyért.
Jer 14,12
A héber szerint: eledel-áldozatokat.
Jer 14,13
A héber szerint: Ah Úr Isten!
Jer 14,14
A héber szerint: és csalárdságot. A mit jövendölnek, hazudság, ámítás, mely az õ rosz szivökbõl ered.
Jer 14,16
mint az esõt, t. i. a büntetést, melyet megérdemeltek.
Jer 14,17
t. i. hirdesd nekik a te fájdalmadat is az õket nem sokára érendõ roszak miatt; mert nem csak a jelen országos csapások fognak még jó ideig tartani, hanem még nagyobb roszak is következnek.
Jer 14,18
ama bekövetkezendõ szerencsétlen idõben, vagy ezután.
Jer 14,19
Vajjon egészen elvetetted-e Júdát? Az összefüggésre nézve, lásd az 1-sõ jegyz.
Jer 14,19
különösen amaz utólsó szerencsétlen idöszakban.
Jer 14,19
szabadúlást, szerencsét.
Jer 14,21
A héber szerint: Ne vess meg minket.
Jer 14,21
a templomon azzal, hogy az ellenség által földúlatni engedd.
Jer 14,21
hanem segíts rajtunk a jelen szükségben is (22. v.).
Jer 14,22
az esõt, az eget, az egész természetet.
Jer 15
Jer 15,1
Összefüggését az elõbbivel lásd 14. r. 1-sõ jegyz. – Ha Mózes és Sámuel könyörögne is elõttem.
Jer 15,2
mirígyhalálra. Lásd Jerem. 18,21. Jel. 2,23.
Jer 15,3
A héber szerint: hogy semmivé tétessenek. Azzal büntetem meg õket, hogy a fegyver által megöltek az utczákon fognak heverni, étkül leendõk az ebeknek, madaraknak és vadállatoknak.
Jer 15,4
Mások a hébert így: És a föld minden országában bujdosókká teszem õket.
Jer 15,5
gonoszságodat ismerve.
Jer 15,6
hogy hozzám térésre bírjalak. Mások szerint: kifáradtam a büntetés megbánásából, a megengedésbõl.
Jer 15,7
a szél ellenébe hányom õket, hogy a polyva a terménytõl elkülöníttessék. Õket az idegen országban szenvedések által megtisztítom. Mások pedig: Szórólapáttal az ország kapuihoz kivetem õket. Mások másképen.
Jer 15,7
a kapuk itt városok helyett vétetnek.
Jer 15,7
ennek nagy részét. Értsd a tiz nemzetséget az asszíriusok elleni háboruban, Kir. IV. 17. Mások szerint, ez a zsidók elsõ elhurczoltatására vonatkozik Nabukodonozor által Joakim és Jekoniás királyok alatt; mások szerint a másodikra, kik ezt s a következõt a jövõ idõben fogják föl. Meg fogom ölni stb.
Jer 15,8
Én a harczosok fõvárosára pusztitót eresztettem nyilt erõszakkal, vagy, a szerencsének közepette. A fõváros alatt Szamaria értendõ (Kir. IV. 17,6.). Mások szerint: Jerusalem. Lásd a 9-ik jegyz.
Jer 15,9
a hét (a sok) megölt gyermek miatt.
Jer 15,9
szerencsétlen lett oly idõben, midõn a legnagyobb szerencsének vélt örvendhetni.
Jer 15,9
Júdaországot. Mások az elsõ fogságra vitel után még hátramaradt zsidókat értik. Lásd 9-ik jegyz.
Jer 15,10
A próféta panaszkodik a szerencsétlenség miatt, mely a zsidókra jövend, s melyet neki hirdetni kell; panaszolja sorsát, mivel a hirdetés neki csak ellenségeket és üldözõket szerezhet.
Jer 15,10
sem uzsorás hitelezõ, sem könnyelmû adós nem voltam; hogyan érdemlettem ezt?
Jer 15,12
Vajjon a zsidók tartós baráti szövetségre léphetnek-e valaha a kaldeusokkal? nincs-e amazok sorsa elhatározva, hogy ezeknek, kik éjszakról jõnek, fognak alávettetni? nem lesz-e tehát azután vége szenvedéseidnek? – A héber szerint: A vas eltörheti-e az éjszaki vasat és rezet? Vajjon a zsidóság (mely csupán vas) a kaldeusoknak (a vasnak és réznek) ellenállhat-e? (Vajjon azután nem lesz-e vége szenvedéseidnek?) A kaldeusok valóban teljes figyelmet mutattak Jeremiás iránt. Lásd 39,11. 40,4.
Jer 15,13
a tiéteket, oh zsidók!
Jer 15,14
Mások a hébert így: És ellenségeidet (oh próféta!) oly földre vezetem, melyet õk nem ismernek. Mások másk.
Jer 15,15
A próféta elleneinek haladéktalan megbüntetését kéri.
Jer 15,15
alázd meg gyorsan elleneimet! Mások másképen.
Jer 15,16
mert Isten prófétájának hivatom.
Jer 15,17
a könnyelmû világfiakéban. Péld. 26,19.
Jer 15,17
Nem dicsekedtem (hiú kevélységgel), hogy tõled (prófétaúl) hivattam. Mások szerint: hanem inkább dicsekedtem, hogy nem tartozván az istentelenekhez, prófétaúl választattam, s egészen tied lehetek. Mások másk.
Jer 15,17
Elkülönöztem magamat, mert a tõled való félelem betöltött engem.
Jer 15,18
Miért maradok én vigasztalás nélkül fájdalmamban? miért nem büntettetnek meg ellenségeim?
Jer 15,18
Sérveim begyógyúlni látszottak, de megcsaltak engem, mint a hirtelen elapadó patakok. Bánatom az én üldözõim megbüntetésének és az erre következõ biztosságnak reményében távozni látszott; de megcsalatkoztam várakozásomban.
Jer 15,19
Ezekre, ezen panaszomra.
Jer 15,19
Ha ismét, mint különben, ingadozás és ellenmondás nélkül teljesíted parancsaimat, és egyedûl bennem bizol, akkor én ismét állhatatos szolgámmá teszlek, s a félelemtõl és nyugtalanságtól megmentelek.
Jer 15,19
ha a külömbséget megismered az én fenyegetéseim valósága és azokénak hiábavalósága között, melyeket ellenségeid szórnak ellened.
Jer 15,19
nyomatékosan és félelem nélkül fogsz beszélni.
Jer 15,19
az ellenséges indulatú emberek végre nálad fognak keresni segítséget, és nem te nálok.
Jer 16
Jer 16,1
A következõ jövendölés a 16. és 17,1–18. foglalja magában. A próféta fölhívatik, hogy ne nõsûljön, és ne vegyen részt se bánatban se örömben, mivel a zsidók bûneik miatt fogságra vitetnek (1–13. v.), melybõl azonban, ha vétkeikért megbûnhödtek, ismét kiszabadúlnak és visszahozatnak (14–18.), valamint egykor a pogányok is megismerik az igaz Istent (19,20.). A kemény büntetések a zsidókra és pogányokra azért jõnek, hogy õk Isten hatalmát megismerjék (21.), kinek a bálványozást, mely oly hangosan tanúskodik a zsidók ellen (17,1–4.), valamint az emberekbe, pénzbe és javakba vetett bizodalmat büntetnie kell (5–13.). A próféta ellenségei ellen oltalomért esdeklõ bizalomteljes könyörgéssel végzi jövendölését (14–18.), mely a fogságra vitel elõtt a legutolsó idõkre esik (9. v.), valószinûleg Joakim országlásának idejére, ki abban (17,5.) Egyiptomra épített bizodalma és haszonlesése miatt (17,11.) megrovatni látszik.
Jer 16,2
Ne nõsûlj ez országban, annak szomorú sorsa miatt, mely azt érni fogja.
Jer 16,5
Azaz: Mert ezeket is.
Jer 16,5
E szokásról lásd Kir. II. 3,35. Tób. 4,18.
Jer 16,5
kegyelmemet további jóllétére nézve.
Jer 16,5
Jeremiás szokjék meg tartózkodni a gyászolástól, mert a következõ gyászesemények oly gyakoriak lesznek, hogy a szokott gyászolást senki sem fogja tartani.
Jer 16,6
Önmagát megszaggatni, megvérzeni és megnyírni, már magában véve is tiltott gyászszertartás volt (Móz. III. 19,27.28. Jerem. 41,5.).
Jer 16,7
Lásd 5. v.
Jer 16,8
hol víg összejövetelek tartatnak.
Jer 16,8
Valamint a szomorkodástól, úgy tartózkodjál az örömtõl is.
Jer 16,13
Az istenek alatt némelyek a zsarnokokat értik a fogságban; mások a bálványokat, kiket a héberek oly szenvedélyesen tiszteltek, a nélkül, hogy vágyaik czélját elérték volna.
Jer 16,14
De mindazonáltal ime stb.
Jer 16,15
Bûneitek miatt (12. v.) fogságra fogtok hurczoltatni (13.); hanem eljõ az idõ, mikor ti közvetlenûl nem az Egyiptomból, hanem az azon országokból való kiszabadúlást fogjátok ünnepelni, melyekbe kitaszíttattatok; ti országtokba ismét visszatértek. A próféta a fogságra hurczoltatást és ebbõl a szabadúlást egymáshoz csatolja. Lásd a bevez. a prófétákhoz. A 16. versben mind a kettõ egymáshoz van állítva.
Jer 16,16
Némely értelmezõk az itt említett halászok és vadászok alatt a kaldeusokat értik, kik a zsidókat fogságra vitték; és pedig a halászok alatt az elõbb berontott kaldeusokat (Kir. IV. 24,12.), kik Jekoniás királyt udvari embereivel és a nép egy részével Babilonba vitték; a vadászok alatt a késõbb jött kaldeusokat (Kir. IV. 25.), kik Szedeciás királyt Jerusalemben ostromlották, s kegyetlen vérontás után a zsidókat mind fogságra hurczolták. Az elsõk azért hasonlíttatnak halászokhoz, mivel eljárásukban kevésbbé voltak kegyetlenek (Vesd össze: Hab. 1,15.); az utóbbiak azért vadászokhoz, mert gyilkos kedvvel vitték véghez munkájokat (Theod.). Más értelmezõk szerint, e vers a fogságból való visszatérésre vonatkozik; s a halászok és vadászok alatt azon zsidó fõembereket értik, kik a népet visszavezették, egyszersmind, magasabb értelemben, az apostolokat és ezek utódait is, kik Krisztushoz a zsidókat és pogányokat az anyaszentegyházba bevezették (Orig. sz. Jerom. Ambr.). Úgy látszik mind a kettõt egybe kell kapcsolni. Ha közvetlen a kaldeusokról van is szó, mint a 17. 18. v. mutatják, melyek egyszersmind a zsidók megbüntetésérõl szólanak: mindazáltal a próféta e kettõs értelmû beszédében a jövendõ szabadúlást (az alsóbb rendût Ezdrás által, a felsõbbet Krisztus és az apostolok által) együtt akarta kifejezni, mint ez a 13–15. v.-bõl, hol a büntetés és szabadúlás szinte együvé van állítva, és a történetbõl (Máté 4,19. Luk. 5,10.) kitûnik.
Jer 16,17
Én megbüntetem õket (13. v.), mert az õ nagy gonosztetteik, melyeket ismerek, megérdemlik. Vagy: Én megszabadítom õket (16. v.); mert látom ugyan gonosztetteiket és megbüntetem, de egyszersmind irgalmas is vagyok.
Jer 16,18
mielõtt irgalmasan ismét kegyelmembe fogadjam.
Jer 16,18
megbüntetem õket szigorúan. A kétszeres büntetés Nabukodonozor két hadjáratára is vonatkozhatik. Lásd a 14-ik jegyz.
Jer 16,18
a bálványoknak bemutatott áldozat-állatokkal.
Jer 16,19
A próféta a közelgõ veszélyeket elgondolván, alázatosan megvallja bizodalmát az isteni segélyhez; és a zsidók visszahozásához Ezdrás és Krisztus idejében (lásd a 14-ik jegyz.) a pogányok hivatását kapcsolja egyszersmind, mely azzal összefügg.
Jer 16,19
A mi atyáink hiú isteneknek szolgáltak, és hazug tanításokat követtek.
Jer 16,21
hogy különösen a zsidók bálványozását megbüntessem.
Jer 16,21
legközelebb a zsidóknak, de egyszersmind a pogányoknak is.
Jer 16,21
A héber szerint: Jehovah (azaz, a ki volt, van és lesz. Jel. 1,8.).
Jer 17
Jer 17,1
Az elõbbi rész végén a próféta hirdette, hogy a zsidók és pogányok bálványozásuk miatt meg fognak büntettetni; most folytatja, hogy a zsidók vétkes voltát a bûnben közelebbrõl kimutassa; a zsidók ezt nem tagadhatják; mert ha tenni akarnák (Jerem. 16,10.), lelkiismeretök nyilván tanúskodnék ellenök, valamint bálványaik áldozat-oltárai is. Az összefüggésre nézve, lásd Jerem. 16. r. 1-sõ jegyz.
Jer 17,2
mert a Joakim alatt (vesd össze: 16,1.) most élõ gyermekek ismét visszatérnek a bálványozásra, melyrõl atyáik Joziás alatt (Kir. IV. 23. r.) lemondtak.
Jer 17,3
A héber szerint: Mint gyermekeik, oly feledhetlenek elõttök az oltárok és berkek a zöldellõ fákkal a magas halmokon, a hegyeken és mezõkön.
Jer 17,3
oh Sion! oh Jerusalem!
Jer 17,4
Mások a hébert így: Te magad fogsz fölhagyni az örökséggel, melyet stb.
Jer 17,5
a halandó embert.
Jer 17,5
emberi segélyt keres.
Jer 17,5
Mint a bálványozást (1–4.), úgy a hiú bizodalmat is a jövendõ büntetõ itélet okáúl adja a próféta. Erre nézve valószinûleg különösen Joakim királyt tartotta szem elõtt (Jerem. 16. r. 1-sõ jegyz.), ki bízván Egyiptom királyában, a babiloni királynak fölmondotta az engedelmességet (Kir. IV. 24,1.). Babilon ellen Istennél kellett volna segélyt keresnie.
Jer 17,6
vagy hangafa, száraz, kopasz fa. Mások szerint: tamariska. Mások másképen.
Jer 17,6
nem érzi, nem tapasztalja.
Jer 17,6
Mások szerint: sós, vagy keserû földön.
Jer 17,6
Értelme ez: Kinek sorsa fölötte silány és szomorú leszen.
Jer 17,8
és nem érzi.
Jer 17,9
mert senki sem ismeri a titkos gondolatokat, csak az Isten. Fönebb a próféta átkozottaknak mondá az emberekben bízókat, és áldottaknak az Istenben reménylõket; most okát adja, miért nem lehet az emberekben bízni; mert t. i. az emberek szive rosz és csalárd, azért ingadozó és biztosság nélküli (Jerom.).
Jer 17,10
ellenben ha az ember nem ismeri is az emberek szivét, de ismeri az Isten, és mindenkinek gondolatai és cselekedetei szerint fog megfizetni.
Jer 17,11
Mint a fogolymadár gyakran költ ki oly tojásokat, melyeket nem tojt (a madárfiak pedig szétszállnak a nélkül, hogy többé anyjokkal gondolnának), úgy jár az, ki igazságtalan úton gyüjt kincseket; csakhamar megfosztatik azoktól, s vége olyan lesz, mint a bolondé, ki másnak szerzett kincseket. – A fogoly madárról beszélik, hogy madártársa tojásait meglopja, s hogy a kikelt fiak anyjokat elhagyják, mihelyt szállni tudnak. Hogy a próféta itt is Joakimra czéloz, kitûnik 22,1.13–17.-bõl, hol ezen király haszonlesése élesen jellemeztetik.
Jer 17,12
Isten dicsõsége és hatalmassága templomunkban lakik, melyben, s a ki közöttünk lakik, az Istenben akarunk bízni.
Jer 17,13
romlásra jutnak; mert mi a porba iratik, hamar eltöröltetik. Mások szerint: Kárhozatra vettetnek. Vesd össze: Luk. 10,20. Ján. 8,6.8.
Jer 17,13
Lásd Jerem. 2,13.
Jer 17,14
Én is egyedûl nálad keresek segítséget. Szabadíts meg azért a csapásoktól, melyeket nekem üldözõim készítenek, mert egyedûl segélyedben akarok dicsekedni.
Jer 17,16
nem kétkedtem hirdetni mindazt, mit nekem parancsoltál.
Jer 17,16
nem kivántam kényelmes életet, vagy az emberek kegyét.
Jer 17,16
egybehangzó volt parancsaiddal és sugallásaiddal. A héber szerint e vers: Én nem siettem arra, hogy ne legyek pásztor teutánad, és a veszélyes idõt nem kivánom (Teljesítettem a megbízást, hirdetve büntetõ itéleteidet; de nem kivántam ezek bekövetkezését, hanem inkább azt, hogy Júda megjobbuljon); a mi kijött ajakimból, nyilván van teelõtted.
Jer 17,17
Csak te ne vond meg tõlem kegyelmed segélyét.
Jer 17,18
Büntesd egész szigorral a szemtelen, javíthatlan gonosztevõket.
Jer 17,19
A 19–27. v. egy külön jövendölést képeznek. A próféta megrójja a szombat megszentségtelenítését, azoknak, kik azt megtartják, jövendõ üdvöt, kik megszentségtelenítik, büntetést hirdet. E jövendölés némelyek szerint Joziás országlásának utolsó éveire esik, midõn a törvények megtartása ismét csökkenni kezdett; mások szerint több valószinûséggel Joakim idejére (Kir. IV. 23,37.), a mennyiben a 20. v. a királyok megrovását is magában foglalja, Joziás pedig jámbor fejedelem volt.
Jer 17,19
Ez hihetõleg ama kapu volt, melyen át a király palotájából a templomba, s innen ismét vissza járt. A nép fiai kapujának neveztetik, valószinûleg, mivel ott sok nép gyült össze a királyi menet látására.
Jer 17,20
te, király! trónörököseiddel, utódaiddal.
Jer 17,25
Ha a szombatot és mózesi többi törvényt megtartjátok, ezután a Dávid nemzetségébõl származó fejedelmek fognak a városban uralkodni, s az egész néppel együtt boldogok lesznek.
Jer 17,26
Júda-ország különféle részeibõl. Lásd Móz. V. 1,7.
Jer 17,26
vallási intézményetek Jerusalemben marad.
Jer 18
Jer 18,1
A következõ jövendölésben (18. r.) Jeremiás ismét jelvény által tanítja, hogy a zsidók elvetemûlésök mellett a nekik tett igéretekre ne építsenek; mert valamint a fazekas az általa alakított edényt összetörheti és újat csinálhat, úgy az Isten is, ha megjobbúlni nem akarnak, pusztúlásra és fogságra adja õket (1–17. v.); hanem ez intésre sem fognak hallgatni, sõt inkább folytatólag üldözik õt (18. 19.); azért könyörög Istennek, hogy õt oltalmazza, és elleneit büntesse meg (20–23.). E jövendölés, valamint a 15,15. s követk. 17,15.-ben foglalt, úgy látszik, az istentelen Joakim idejére esik, mert ugyanoly tartalmú.
Jer 18,2
a templomból, hol Jeremiás mint pap tartózkodott, az alsó városba.
Jer 18,8
Az én fenyegetéseim föltételesek, akkor teljesednek, ha jobbúlás nem következik.
Jer 18,9
ha valamely népnek szerencsét és jólétet hirdetek.
Jer 18,10
Valamint a fenyegetések, úgy az igéretek is föltételesek. Az Isten itt (7–10.) emberileg szól az emberekhez. Õ mitsem bánhat meg; hanem bánkódni látszik, midõn megszûnik árasztani a jót, melyet igért, s ereszti a roszat, melylyel fenyegetett (Ágost.). Azt is állíthatjuk, hogy az Isten szava mindig teljesedik, ha nem egy, akkor más módon. Igy teljesedett azon igéret, hogy Izrael mindörökre az Isten választott népe lesz, nem ugyan a földi népen, hanem Ábrahám lelki ivadékán, mely abból származott. Azért mondja sz. Ágoston: Isten változtatja cselekvését, de nem végzéseit.
Jer 18,12
Nem tehetjük.
Jer 18,13
Lásd Jerem. 5,30.
Jer 18,14
Vajjon Libanon szirttetõi lesznek-e valaha hó nélkül? Vagy: Megszûnik-e a hóvíz tavaszszal Libanonról a kemény földre lefolyni?
Jer 18,14
A Libanon ugyanazon hóvize és patakjai. A héber szerint: Földeimrõl elmarad-e a Libanon kõszirtének hava, a leomló s hidegen folyó vizek? Mások másképen. A teremtmények nem követik-e szakadatlanúl az általam nekik szabott rendet? De nem így Izrael! Ez csakhamar eltávozott tõlem.
Jer 18,15
hiábavalóságnak, a bálványoknak.
Jer 18,15
megütköznek a régi törvényeken, megvetik, elhagyják azokat.
Jer 18,15
úgy hogy ezen parancsokat igaztalanoknak tartják, melyekkel õket terhelni akarják. A héber szerint …megbotránkoztatták õket utaikon… hogy járatlan utakon járnak.
Jer 18,16
minek szükségképen az lett következése, hogy földük stb.
Jer 18,17
a forró keleti szél.
Jer 18,18
Innen kezdve a rész végeig a próféta saját személyérõl beszél (lásd 1-sõ jegyz.). A kathol. anyaszentegyház ismét úgy tekinti õt, mint Krisztus elõképét, az õ elleneit, mint Krisztus elleneinek elõképét, s e részt a nagy héten olvastatja.
Jer 18,18
Nekünk nincs szükségünk Jeremiásra, vannak törvénytudók papjaink között, elõrelátók bölcseink között, az Isten igéjének hirdetõi prófétáink között (a hamis prófétákról szólnak, kik nekik hizelegnek. Jerem. 6,13. 8,10.).
Jer 18,18
vádoljuk be a királynál, hogy megölessék.
Jer 18,21
A próféta, ki szeretetbõl könyörgött népeért (20. v.), most hasonló szeretetbõl kénytelen ellene könyörögni: mert a megátalkodottnak üdve és Isten dicsõsége kivánja, hogy Isten a bûnöst fenyítse. Lásd Zsolt. 82,17. 19.-ik jegyz.
Jer 18,22
Nabukodonozort. Mások a hébert így: rájok hozod a seregeket (a kaldeusokat).
Jer 19
Jer 19,1
Az itt következõ jövendölést a 19. és 20. rész tartalmazza. A próféta egy széttört fazék jelvénye alatt megjövendöli Jerusalem pusztúlását (19,1–15.). Ezután elbeszéli az üldözést, melyet neki egy pap szerzett, Isten nevében átkot mond rája és czinkosaira (20,1–6.). A következõ versekben sorsát panaszolja Jeremiás (7–10.), bízva Istenben, fölemelkedik ugyan (11–13.), de ismét panaszra fakad (14–18.) oly annyira, hogy a 11–18. v. egész bensõ harczot tüntet elé, melyben a természet a kegyelemmel küzd. A jövendölés a Joziás halála utáni idõre esik, mivel benne az Ennom fiai völgyében gyakorlott Baal-tisztelet említtetik (19,4.5.), mi e jámbor király életidejében nem engedtetett volna meg; valószinûleg Joakim utolsó éveire esik, midõn a kaldeusok betörése már közel volt, mint ez a 20,4–6. verseibõl kivehetõ.
Jer 19,1
vásárolj.
Jer 19,2
Lásd Jerem. 7,31.
Jer 19,2
így neveztetett a kapu, mivel közelében bizonyos helyre hányták a cserepeket, ama völgy utálatos volta miatt.
Jer 19,4
hol más isteneknek áldoztak.
Jer 19,5
a Moloch-képeknek, melyek itt a Baalok alatt értetnek, és valóban Baalok voltak; mert Baal képviselte a napot, Moloch a mindent rendezõ, mindent nemzõ és magában ismét megemésztõ idõt, úgy hogy Moloch a nap fia, és ennyibõl szinte Baal volt.
Jer 19,6
Jerem. 7,32.
Jer 19,7
A héber szerint; kiûrítem (czélzás az üres korsóra, melyet Jeremiás jelvényûl vitt magával).
Jer 19,7
A zsidók kénytelenek voltak Ennom fiai völgyét a vízforrás miatt, mely annak végén a Sionhegy alatt fakadt, elsánczolni és a megszálló kaldeusok ellen védelmezni, hogy nekik vizhiány által Jerusalem ostromát megnehezítsék. Isten e haditervet meghiúsítja, és a völgy védelmezõit fegyver által hagyja elhullani.
Jer 19,8
csúfolódik.
Jer 19,9
szomszédja, embertársa húsát.
Jer 19,9
Teljesedését lásd Jerem.siralm. 2,20. 4,10.
Jer 19,11
Jerem. 7,32.
Jer 19,12
tele holttestekkel és sirokkal, mint Tofetet, mely tele volt megölt gyermekekkel.
Jer 19,13
melyek keleten laposak.
Jer 19,13
az egész csillag-seregnek.
Jer 20
Jer 20,1
A templom fõ felügyelõjévé. V. ö. Nehem. 11,11.
Jer 20,2
megvereté.
Jer 20,2
mi által igen kínos helyzetbe jutott.
Jer 20,3
tehát egész éjet ily kínos helyzetben kellett töltenie.
Jer 20,3
azaz: fénynek, szerencsének minden felõl.
Jer 20,6
kik elõtt lehetetlennek mondád, hogy Isten ez országot úgy büntesse, mint én jövendöltem.
Jer 20,7
a prófétai hivatal elvállalására. Lásd Jerem. 1,6.
Jer 20,7
A próféta panaszkodik sorsa miatt, s a gyarló természet érzéseit fejezi ki, mely gyakran a legnagyobb szenteknél is panaszra fakad, a nélkül, hogy megszûnnének Isten akaratjával egyesûlten maradni. Lásd Kor. II. 1,8. Jób 3,1. 1-sõ jegyz.
Jer 20,9
magamban.
Jer 20,9
Kisértetbe estem (lásd Jób 3. 1-sõ jegyz.), ellenszegûlni a parancsnak, melynél fogva Isten igéjét hirdetnem kell; de a belsõ ösztön késztetett kimondani, mit nekem Isten sugallott.
Jer 20,10
midõn mondák.
Jer 20,10
Mások a hébert így: Vádoljátok, vádoljuk be õt stb.
Jer 20,10
A héber szerint …kik barátim voltak, incselkednek oldalamnál, és mondják: ha valami módon stb.
Jer 20,11
A héber szerint: megszégyenûlnek, mert nem cselekszenek okosan, gyalázatjok örökkévaló lesz, és nem fog elfeledtetni. – A próféta bizalom által ismét hallgatásra bírja gyarló természetét.
Jer 20,14
E hirtelen változás mutatja a próféta kedélyének szenvedõ állapotját, mely a csüggedés és bizodalom között ingadozott (lásd 8-ik jegyz. Jerem. 19. r. 1-sõ jegyz.). E szavak egyébiránt költõi magasztaltságban vannak mondva, s átalában természetének erõs fölindúlását fejezik ki, mely fölött azonban gyõzött a bizodalom (lásd 11. 13. v.).
Jer 20,16
Sodoma és Gomorra.
Jer 21
Jer 21,1
E jövendölés (21. r.) azon idõre esik, midõn a kaldeusok az egyiptomiak fölött nyert gyõzelem után (Jerem. 37,5. s követk.) másodszor mentek Jerusalem ellen, hogy a várost megszállják, bár azt még egészen szorosan bezárva nem tartották (vesd össze: 4. v.). Az események sorozatát tekintve, e jövendölés nincs itt maga helyén, hanem közvetlen a 38. r. elõtt kellene lennie, melyben iratik, hogy némely fejedelmek Jeremiást, a 21,9. említett beszéd miatt, megfogták.
Jer 21,1
Tehát nem azt, kirõl 20,1. van szó. A kettõnek e hasonló neve szolgálhatott alkalmúl arra, hogy ezen, az idõ szerint késõbbi jövendölés a 20. részhez soroztatott.
Jer 21,4
A héber szerint: a kõfalakon kivûl, azaz, némi távolságban azoktól, úgy, hogy a falakon kivûl még zsidó seregek is lehettek a város védelmére.
Jer 21,4
Isten a kaldeusokat akarja segíteni, hogy a zsidók, kik a közel halmokat és völgyeket védelmezték, a városba visszanyomassanak, s a szorosabb ostrom megkezdethessék. Mások így értelmezik ezt: A zsidók megfosztatnak fegyvereiktõl, s az ellenség által egy köztéren egybegyüjtetnek; hogy a város teljes bevétele után fogságra vitethessenek.
Jer 21,7
Teljesedését lásd Kir. IV. 25. r.
Jer 21,8
Választást engedek, hogy életben maradhassatok, vagy meghaljatok. Az elsõt megnyeritek, ha a kaldeusokhoz átmentek; a másikat, ha ellenszegûltök.
Jer 21,12
azaz: gyorsan.
Jer 21,12
Tegyetek gyorsan itéletet, ti elõljárók! és tartsátok meg átalán a parancsokat, akkor a büntetés még elháríttathatik tõletek; de mivel ezt nem teszitek, kilobban haragom stb.
Jer 21,13
Jerusalem lakói! Igy neveztetik, mivel részint hegyen, részint egyenes területen volt a város építve. E fekvés tette a lakosokat elbizottakká. A héber szerint: völgy, hegy és sikság lakosai! Mások másképen.
Jer 21,13
Mások a hébert így: Ki száll le mihozzánk, ki nyomúl be házainkba?
Jer 21,14
és cselekedeteitek.
Jer 21,14
a ti berketekben.
Jer 21,14
a város bereknek, erdõnek mondatik, a sûrûn egymás mellett álló házak és az azokhoz felhasznált sok fa miatt.
Jer 22
Jer 22,1
E jövendölés, mint a 18. versbõl kitûnik, Joakim király országlásának idejére esik, ki akkor lépett trónra, miután Fáraó Nekao az õ testvérét, Joakázt letette, és Egyiptomba vitte. Kir. IV. 23,54.
Jer 22,1
a templomhegyrõl (Jerem. 36,12.).
Jer 22,2
halljad!
Jer 22,3
A héber szerint: a megrablottat a sarczoló kezébõl.
Jer 22,6
kevély vagy, mint Gálaád és Libanon termékeny magasai; egyszersmind czélzás a lakosok elhurczoltatására Gálaádból Teglatfalaszár által (Kir. IV. 15,29.).
Jer 22,7
A héber szerint: a pusztítót.
Jer 22,7
a czédrusfából épített lakhelyeket.
Jer 22,10
Joziás királyt, ki kevéssel elõbb esett el a harczban (lásd 1-sõ jegyz.), s kit a nép igen megsiratott (Krón. II. 35,24.). – Ne sirassátok Joziást, ki jámborúl halt meg, és atyáinál vagyon.
Jer 22,10
Joakázt (ki Szellumnak is neveztetett), ki Egyiptomba vitetett, és nem tér vissza többé soha. Kir. IV. 23,30.
Jer 22,12
Lásd Kir. IV. 23,34.
Jer 22,13
A Szellumra hirdetett büntetés után következik a Joakimra szóló.
Jer 22,13
igazságtalan szerzeménynyel vagy a munkások bérének elhúzásával.
Jer 22,13
A héber szerint: ki felebarátjával ingyen dolgoztat.
Jer 22,15
hogy czédrusfa-házakban lakol. Mások szerint: hogy vetélkedel a czédrusokkal. Mások másképen.
Jer 22,17
nyereményre.
Jer 22,17
A héber szerint …nyomorgatásra és erõszakoskodásra, hogy azt cselekedjed.
Jer 22,18
A héber szerint: Joakimról.
Jer 22,18
ez utóbbit a rokonok mondják, a királynéra vonatkozólag (Lásd Kir. III. 13,30.).
Jer 22,18
Valamint a rokonok, úgy az alattvalók is siratni fogják õt.
Jer 22,19
A szentirás történelmi könyvei jelentik ugyan Joakim halálát, a nélkül, hogy szólnának arról, hogyan temettetett el (Kir. IV. 24,5.6. Krón. II. 36,8.); hanem József, a zsidó történetíró beszéli, hogy Joakim Nabukodonozor által Jerusalemben megöletett, és temetetlenûl a város falain kivettetett. A héber szerint …temettetik el, kihurczoltatik és kivettetik stb.
Jer 22,20
Jerusalem fölhivatik, hogy Libanon (azaz, Sion, Libanon neve alatt) magasain sirassa sorsát és kezdjen siralmas éneket. A próféta itt az ország legközelebbi viszontagságait tartja szem elõtt Joakinnak, Joakim fiának országlása alatt, s azért egyszersmind az ezen, akkor még fiatal fejedelemre jövendõ büntetõitéleteket is hirdeti. Lásd Kir. IV. 24. r. A magaslatokról, hegyekrõl hirdették a szomorú és örvendetes eseményeket.
Jer 22,20
hegység keleti Jordán-tartományban.
Jer 22,20
Mások a hébert így: és kiálts Abarimról (ez Júdától keletre fekvõ hegység volt).
Jer 22,20
szeretõid, fejedelmeid mind tehetetlenek.
Jer 22,22
elhordja a szél, elûzi az ellenség, mint a förgeteg. Vagy: legelteti, táplálja a szél, azaz, tele vannak hiábavaló tervekkel.
Jer 22,23
a Libanon czédrusfáiból épült magas házakban lakol.
Jer 22,24
ki Joakinnak is neveztetik (Kir. IV. 24,8. Krón. II. 36,8.), és atyját, Joakimot az uralkodásban követte.
Jer 22,24
legbensõbben lenne is velem egyesûlve. A héber szerint: ha pecsét-gyürû lenne is kezemen. Ének. 8,6.
Jer 22,25
Jekoniás.
Jer 22,26
Mások szerint: elvetlek téged.
Jer 22,28
A héber szerint: megvetett.
Jer 22,28
minden érték nélkül való.
Jer 22,28
A próféta önmagát kérdi, vajjon Jekoniás annyira romlott-e, hogy méltó az elvettetés és fogság büntetésére?
Jer 22,30
A nemzetségtáblára ird Jekoniást gyermektelennek. – Jekoniásnak voltak ugyan gyermekei (lásd Krón. I. 3,17. Máté 1,12.), de nem volt közõlük a királyiszéken utódja, mert az utólsó király Júdából Szedeciás (Kir. IV. 24,17.), az õ nagybátyja volt.
Jer 23
Jer 23,1
A népelõljáróknak átalán. Ennek összefüggését az elõbbivel, lásd 22. r. 1-sõ jegyz.
Jer 23,1
kik rosz példájok által okai az ország romlásának s a fogságra hurczoltatásnak. A héber szerint: eltévelyítik és elszélesztik.
Jer 23,2
nem viseltétek gondját.
Jer 23,2
megbüntetem.
Jer 23,4
A próféta megjövendöli a visszatérést a fogságból (3. v.), és ehhez sorozva hirdeti, mily bölcs és szerencsés uralkodása lesz a választott nép elõljáróinak, miután az országba visszatértek. Ezen elõljárók alatt közvetlen ama vezérek értendõk, kik a zsidókkal az országba visszatértek; azután a makkabeusi uralkodó család késõbbi fejedelmei, de nem tökéletes teljesedésben; mert ezek nem idézték elé ama félelem nélküli állapotot, mely itt megigértetik. Tökéletes módon ez igék a sz. atyák (Jerom., Ágost. és mások) szerint, az apostolokra, ezek utódaira, és a fõpásztorra, Krisztusra vonatkoznak, kik egy nyájat gyüjtenek össze minden tartományból, folyvást növekedõ számmal, biztosítva minden ellenségtõl, háborítatlan békeségre (6. v. Izai. 11,9. 35,9.), úgy hogy egy juhocska sem vesz el (Ján. 6,39. 10,28.).
Jer 23,5
A jövendõ korszak pásztorairól átalában a próféta hirdetésében átmegy különösen a fõpásztorra, a Messiásra. Hogy a következõ két versben a Messiásról van szó, és pedig kizárólag, a régi zsidók mindnyájan tanították, és utánok tanítja az egész anyaszentegyház.
Jer 23,5
Lásd Izai. 4,2. Zak. 3,8.
Jer 23,5
A héber szerint: és szerencsés lesz kormányzása.
Jer 23,6
Izai. 11,9. 35,9.
Jer 23,6
Ez igék, mint más helyeken (vesd össze: Móz. II. 17,15. Ezekiel 48,35.), itt is vétethetnének jelképes értelemben, úgy hogy értelmök lenne: Az Úr igazsága (mások szerint: szabadítása) lesz vele; de mivel azok Jézusban, ki igaz Isten és a mi igazságunk, teljesedésbe mentek, nincs kétség benne, hogy azokat tulajdon értelemben kell vennünk. Vesd össze: 33,15.16. A héber szerint …nevezik õt: Jehovah, a mi igazságunk. – Jehovahnak fog neveztetni, azaz, Jézusnak. Vesd össze: e nevek ugyanazonosságáról Tób. 13. r. 8-ik jegyz. Ezen vers teljesedése egyébiránt jobban kitûnik Luk. 1,68–75. Zakariás énekébõl, és Máté 1,21. a Messiás megnevezésébõl az angyal által.
Jer 23,7
ugyanazon idõ, melyrõl a 6. v. szól.
Jer 23,8
E versek (7. 8.) fönebb a 16,14.15. a babiloni fogságból való visszatérésre vonatkozólag mondattak; itt a messiási idõszakra vonatkoznak, melyben Krisztus a sátán rabságából kiszabadít, különösen annak utolsó korszakára, mikor a zsidók (akkor az egész világon elszéledve) Messiásukat Jézusban elismerik, bûnbánatot tartanak, s minden tartományból az egyházba és országukba ismét visszatérnek. Máté 8. r. Rom. 11. r. (Jerom.). Egyébiránt e két vers is szóló bizonyság arra, hogy a próféták a babiloni fogságból való szabadúlást a Krisztus általi szabadúlásnak prófétai elõképeûl tekintették.
Jer 23,9
A rosz pásztorokról áttér Jeremiás a hamis prófétákra, gonoszságukat megróva és nekik büntetést hirdetve. Lásd Jerem. 22. r. 1-sõ jegyz.
Jer 23,9
A héber szerint: ki a bortól tántorog. Ha tekintem a hamis prófétákat, mint csalják meg hamis vigasztalásokkal és tanításokkal a népet, és mint döntik veszélybe, ellenben pedig Istent és az õ törvényét egybehasonlítom: bánatomban elvesztem eszméletemet.
Jer 23,10
hamis prófétákkal (15. v.), kik Istent, a hitestársat elhagyják.
Jer 23,10
mely a törvény megvetése miatt kimondatott. Lásd Móz. V. 28,15. 29,11. s követk.
Jer 23,11
a bálványos áldozatok bemutatásában. Lásd Ezekiel 8,3. Jerem. 11,15.
Jer 23,13
szerencsét és jóllétet.
Jer 23,14
Lásd a 15-ik jegyz. A héber szerint …prófétákban iszonyatosságot látok, mint paráználkodnak stb.
Jer 23,14
ámitó biztatásaik által, hogy az Isten nem hagyja el népét.
Jer 23,15
Lásd Jerem. 8,14. 9,15.
Jer 23,15
az udvari prófétáktól, kik az udvar értelmében tanítottak. A próféták a késõbbi idõkben tanítói kart képeztek, és iskolákban együtt éltek (Lásd Kir. I. 10. r. 11-ik jegyz. Bevez. a prófétákhoz.). Közöttük idõnkint voltak némelyek, kik a korszellem tanításainak hódoltak, hogy ez által a királynak és népnek hizelegjenek, és magoknak tekintélyt szerezzenek. Nincsenek-e közöttünk is udvari és korszellem-szerû tanítók, kik az idõ sérveit eltakarják, és Istennek fenyegetõ s mármár kitörõ itéleteit a nép elõtt eltitkolják?
Jer 23,15
a romlottság, az elszakadás.
Jer 23,16
Az õ látomásaik és jövendöléseik csak emberi képzelõdés, nem isteni kijelentés eredményei.
Jer 23,17
bántanak, t. i. az istenteleneknek.
Jer 23,17
Boldogok lesztek, nincs mitõl félnetek.
Jer 23,18
az isteni látomásokat és kijelentéseket?
Jer 23,18
Ezt kérdik a hamis próféták.
Jer 23,19
felelet a hamis biztatásokra (17.).
Jer 23,20
melyek alatt átalán a jövõ, különösen pedig a messiási korszak értendõ.
Jer 23,21
Lásd 16. v.
Jer 23,22
Ha velök én viszonyban lettem volna, és ha a mit mondottak, valósággal az én igém lett volna.
Jer 23,22
A héber szerint: Ha tanácsomon megállapodnak, akkor az én igéimet hirdették volna népemnek, s visszatérítették volna õket gonosz utjokról és tetteik gonoszságától.
Jer 23,23
Azt véled, hogy én csak azt látom, mi az égben történik, és nem azt is, mi a földön megy végbe? És ha én az utóbbi is vagyok (t. i. Isten a távolban is), vajjon a hamis próféták kikerülhetik-e szemeimet és rájok mért büntetésemet?
Jer 23,25
Látomásom volt álmomban.
Jer 23,28
beszélje mint álmot, nem mint isteni látomást.
Jer 23,29
A hiú álmokat könnyû megkülönböztetni az igaz isteni kijelentésektõl. Ezek a szivben, melynek Isten nyilatkozni akar, pusztító tûz és zúzó põröly hatalmával jelentkeznek. Lásd Jerem. 20,9.
Jer 23,30
megbüntetem a prófétákat.
Jer 23,30
a hamis próféta az igazitól, kinek igéit saját ábrándjaival összevegyíti, és azokkal hamis biztatásokra visszaél. A nép között több jövendölés kerengett az eljövendõ Messiásról; ezeket használhatták a hamis próféták, hogy a zsidókat államuk további fenmaradására nézve biztassák.
Jer 23,32
melyeket költöttek. A héber szerint: szemtelenségökkel. Mások szerint: szemfényvesztésökkel.
Jer 23,33
a hamis próféta.
Jer 23,33
Ha téged, Jeremiás! valamely gúnyolódó gonosz kérdez: Vészmadár! mi új szerencsétlenséget hirdetsz, mint terhet? mondd neki: Ti magatok vagytok a teher; mert a mint levetjük a terhet, úgy vet ki az Úr titeket az országból. – A „teher“ szót a héberben átvitt értelemben is használják prófétai kifejezésûl különösen a baljóslat jelentésére. Vesd össze: Izai. 13. 15. 17. r. (1. v.). Itt elõbb átvitt, azután tulajdon értelemben vétetik, úgy hogy ezáltal szó-játék keletkezik. A héber szerint …mondjad nekik: Mi a teher (tudni akarjátok)? Az, hogy elvetlek titeket stb.
Jer 23,34
Ki az Úr mondását e gúny-néven említi: Az Úr terhe! meglátogatom stb.
Jer 23,36
vagy: teher gyanánt súlyos büntetés fog rátok szállani.
Jer 23,36
gúnyos értelemben veszitek.
Jer 23,39
A héber szerint: és elfelejtelek.
Jer 23,39
A héber szerint …elfelejtelek, és szinem elõl eltaszítalak titeket és a várost stb.
Jer 24
Jer 24,1
A következõ jövendölésben két kosár jelképe alatt, melyek egyike jó, másika rosz fügéket tartalmaz (1–4. v.), a zsidók különbözõ sorsa adatik elé; elõbb azoké, kik Jekoniással a babiloni fogságba valának viendõk, s onnan nem sokára ismét visszatérendõk (5–7.), utóbb azoké, kik Szedeciással valának kiköltözendõk (8–10). E jövendölés a 8. v. szerint, azon idõre esik, midõn Szedeciás a szomszéd királyoktól és a hamis prófétáktól ösztönöztetve, Nabukodonozortól elszakadt (Lásd Jerem. 27,3. s követk.).
Jer 24,1
átalán a mesterembereket és mûvészeket. Lásd Kir. IV. 24,11–17.
Jer 24,2
Lásd Izai. 28,4.
Jer 24,5
úgy fogok én is jól bánni Júda elköltözötteivel.
Jer 24,7
A Jekoniással fogságra vitt zsidók a nép jobb részét tették, s azért szelídebb büntetés volt rájok nézve; nekik ismét vissza kellett térni hazájokba, és ott Istennek új, egészen neki hódoló szivvel szolgálni, és népévé lenni, a mint õ Istenök leendett. Ez igéret közelebb a babiloni fogság után azonnal következõ idõre vonatkozik, midõn a zsidók a bálványozásról lemondtak és Istenökhöz hívek maradtak; tökéletes értelemben azonban, az erõs kifejezések a kereszténység korszakára szólnak, midõn az itt közvetlen említett atyák magzatai az üdv tanítását elfogadják, tiszta szivet nyernek stb.
Jer 25,9
A rosz fügékkel telt kosár a zsidónemzet romlott részének jelképe volt, azon zsidókéé, kik Szedeciás alatt részint Jerusalemben maradtak, részint Egyiptomba futottak. T. i. a kaldeusok elõnyomúlásakor sokan a zsidók közõl, hogy a háború nyomorait elkerûljék, a Júdával szövetségben álló szomszéd Egyiptomba és más országokba futhattak.
Jer 24,10
Teljesedését lásd Jerem. 51. 52. r.
Jer 25
Jer 25,1
Kr. e. 607. évb. a közönséges idõszámítás szerint; hét évvel és nehány hónappal elébb, mintsem az õ fia, Jekoniás, Nabukodonozor által fogságra vitetett (Kir. IV. 24,8.15.); tizennyolcz évvel Jerusalem bevétele elõtt Szedeciás király alatt. Már ez évben megrabolta Nabukodonozor Jerusalemet, és Joakim királyt több elõkelõvel Babilonba hurczolá, de a királyt, adót vetvén rá, ismét szabadon bocsátá (Kir. IV. 24,1. 2-ik jegyz.). Késõbb parancsot adott ennek meggyilkolására. Lásd Jerem. 22. r. 20-ik jegyz.
Jer 25,4
idején, szünet nélkül. Ez idõ tájban prédikáltak Joel, Habakuk, Szofoniás, Holda stb. is.
Jer 25,9
ime én elküldöm, harczosaimmá fölveszem Babilon minden nemzetségeit. Babilon éjszaknak neveztetik, mert több tartományt bírt Palesztina éjszaki részén, és éjszakról tört be.
Jer 25,9
büntetõ itéleteim végrehajtóját.
Jer 25,9
azaz: titeket.
Jer 25,9
sok ideig tartó pusztasággá. – A fogság ugyan csak 70 évig tartott, de súlyos volta miatt örökkévalónak mondatik.
Jer 25,10
Lásd Jerem. 7,34. 16,9.
Jer 25,10
vagyis az õrlõ-nõk szavát, énekét.
Jer 25,10
mindent pusztasággá és néptelenné teszek.
Jer 25,11
ez az egész nemzet.
Jer 25,11
Az értelmezõk legtöbbje és legjobbjai ez éveket Joakim 4-ik évétõl (Kr. e. 606. év), Círus, persa király országlásának 21-ik éveig számítják, mely évben ezen király Babilont bevette (Kr. e. 536. év). Mások Jekoniás önkéntes meghódolásától (Kir. IV. 24,12.) Círus kormányának 28-ik éveig. E szám egyébiránt kerekszám, s azért nem kell egészen szorosan venni. Ujabb értelmezõk a 70 évet egészen határozatlanúl hosszabb idõ gyanánt veszik; de mivel a szabadúlás utóbb csakugyan körûlbelûl 70 év múlva bekövetkezett, a próféta nem egészen határozatlan, hanem határozott idõszakot tartott szem elõtt, a mennyiben ez a prófétai számoknál történni szokott.
Jer 25,12
70 év mulva Babilon Círus által bevétetett, s lassankint pusztasággá tétetett. Lásd Izai. 13,19–22.
Jer 25,13
Babilon, Kaldea fölött.
Jer 25,13
a babiloniakkal egyesûlt idumeusok, moabiták, a zsidókkal szomszédos népek ellen. Lásd Zsolt. 136,7. Abdiás 11–13. Jer. 12,6. Siralm. 4,21. Ezekiel 25,3.8.
Jer 25,14
a kaldeusoknak, vesd össze: 27,3. s követk.
Jer 25,14
Mások így adják és magyarázzák a hébert …a miket prófétált Jeremiás minden nemzet ellen (mások szerint, a kül nemzetek ellen); mert sok nép és nagy királyok (a médusok és persák) fogják õket is (a kaldeusokat) leigázni, és én megfizetek nekik (a kaldeusoknak) cselekedeteik szerint és kezeik munkái szerint.
Jer 25,15
a balsors poharát. Hirdess szerencsétlenséget minden népnek. Vesd össze: Izai. 51,17–22. A próféta megjövendöli a fenyítést, melyet az alább nevezett népek (nagyobb részt Babilon által) fognak szenvedni, míg végre ez maga is megfenyíttetik (vesd össze: 25. v.). Sz. Jeromos és korának kathol. értelmezõi szerint, magasb értelemben, azzal egyszersmind ama büntetõ itélet is megjövendöltetik, mely az idõk végezetével a föld minden részérõl az istentelen keresztények nagy sokasága és végre az anti-krisztus és a sátán fölött fog tartatni, mielõtt Krisztus lenne minden mindenben, s a bemenet a mennyei Kánaánba elkövetkeznék. E fensõbb vonatkozásra mutat a legtávolabb tartományok említése (22. v.) és a büntetés kiterjedése minden országra (26. v.).
Jer 25,15
melyek iránt megbízást adok neked.
Jer 25,16
legyõzetésök által szerencsétlenek lesznek.
Jer 25,17
látomásban.
Jer 25,18
mint már most Nabukodonozor elkezdett cselekedni. Lásd 1-sõ jegyz. Némelyek azt vélik, hogy e szavakat Jeremiás a város bevétele után tette hozzá. Mások azt tartják, hogy mindaz, mi itt a népek ellen jövendöltetik, e hódítás után tétetett hozzá.
Jer 25,20
Mások a hébert így: és minden hozzája (Egyiptomhoz) vegyített népekre. Mások másképen.
Jer 25,20
Uz, vagy Husz. Lásd Jób 1. r. 1-sõ jegyz.
Jer 25,20
ez a négy, filiszteus város volt.
Jer 25,23
három arab törzs.
Jer 25,23
A héber szerint: kiknek üstöke szegletre van nyírva. Lásd Jerem. 9,26.
Jer 25,24
Mások szerint: és a vegyes népek minden királyaira.
Jer 25,25
egy persa tartomány, sz. Jeromos szerint.
Jer 25,25
Persia.
Jer 25,26
Lásd Luk. 21,10.
Jer 25,26
Sesak jelentése iránt vetekednek az értelmezõk. Sz. Jeromos szerint a régi zsidók az alatt Bábelt vélték rejleni. Mások a Sesak-szót biztos lakásnak fordítják, s alatta szinte Babilont értik. Mások Sesak alatt egy babiloni bálványt értenek. Mások másképen. Értelme ez: Miután Babilon által Júda s a vele határos tartományok is megfenyíttettek, maga Babilon is elesik (Círus által). Tágabb és fensõbb értelme ez: Midõn a sátán és pártja a végsõ idõkben majdnem az egész világot megnyerik, akkor õ maga is le fog gyõzetni a Megváltó által. Babilonról, mint a pokol fejedelme jelképérõl, lásd Izai. 14,12.
Jer 25,29
A 27–29. v. értelme ez: Mondd nekik: A hirdetett büntetõ itélet rátok jõ minden bizonynyal! Ha vonakodnának a büntetést elvállalni, hirdesd nekik változatlan végzésemet, mely annál bizonyosabban teljesedni fog rajtok, mivel bûnei miatt még az Úr városa is megbüntettetett.
Jer 25,30
Az irás így szól jelkép által az Úrról, midõn rettenetes büntetõ itéleteit végrehajtani készûl. Lásd Joel 3,16. Ámosz 1,2.
Jer 25,30
Jerusalem és a templom ellen.
Jer 25,30
A héber szerint: zengést kezd õ. – Isten (vagy az õ eszközei, melyek által boszúját végrehajtja), sajtó-taposó képe alatt állítatik elé (vesd össze: Izai. 16,10. 63,1–6.), ki a szõllõfürtöket tapossa, s ehhez kedvét éneklés által éleszti.
Jer 25,31
a mennyiben az emberek, kik akkor megitéltetnek, kénytelenek lesznek elismerni, hogy az õ itéletei igazak. A héber szerint: itéletet tart minden emberrel. Mások szerint: megitél minden embert.
Jer 25,32
A kaldeusok népet nép után fognak leigázni, és a harcz az õ országuk határaiból indúl ki. Egyszersmind ez vonatkozással van mondva a végsõ idõkre. L. 17-ik jegyz.
Jer 25,34
Királyok és elõljárók!
Jer 25,34
A héber szerint: porban henteregjetek.
Jer 25,37
A különben bátorságos, békés városok és mezõk most néptelenek, s halálcsend terûl el fölöttük, az Isten haragjának következéseûl. Mások a hébert így: Elpusztíttatnak a békeség mezõi stb.
Jer 25,38
Az Isten elõlép hajlékából, a templomból, hol addig nyugodott, mint barlangjában az oroszlán, hogy halált és romlást áraszszon.
Jer 25,38
A kaldeusok a galamb képét viselhették zászlóikon, mint a persák és romaiak sasképet, Szemiramis tiszteletére, kirõl a rege tartja, hogy galambbá változott. Mások a hébert így: a harag hatalma elõtt. Mások szerint: A pusztító dühétõl. Mások másképen.
Jer 26
Jer 26,1
Kr. e. 609. évb.
Jer 26,3
és cselekedeteik.
Jer 26,5
idején, szünet nélkül.
Jer 26,6
Lásd Jerem. 7,12.14.
Jer 26,6
azaz: ha a népek egykor valakit meg akarnak átkozni, ezt fogják mondani: Járj úgy, mint Jerusalem és a templom.
Jer 26,7
a hamis próféták.
Jer 26,10
hogy itéljenek. E kapu újkapunak neveztetett, mióta Joatán megújította (Kir. IV. 15,35.), különben keleti kapunak is neveztetett. Itt döntettek el, mint sz. Jeromos megjegyzi, a vallási viták és ügyek. Ilyen volt Jeremiásé is, ki a templom pusztúlásáról jövendölt, melyrõl pedig Isten maga mondá: hogy abban fog lakni mindörökké (Kir. III. 9,3.). A zsidók Isten igéretét, miszerint az õ földi templomukban fog lakni mindenkoron, föltétlennek tartották, holott pedig a szövetség megtartásában való hûségöktõl volt az föltételezve.
Jer 26,11
papok és próféták a vádlók!
Jer 27,7
a kisebb próféták egyike, kinek jövendöléseit bírjuk.
Jer 26,18
a templomhegy.
Jer 26,19
s azért nem lehet hozzánk irgalmas az Isten, hanem Jeremiás jövendölésének teljesedni kell.
Jer 26,20
Jeremiás védelmezõi a birák és nép elé Uriás próféta elitéltetését terjesztik, mint még emlékezetben levõ, de gyalázatos tettet, melyet Jeremiáson nem kell ismételni. Más értelmezõk véleménye szerint, Jeremiás maga iktatta ide ezen próféta történetét és esetét, azon üldözés jellemzésére, melyre Joakim király az Úr prófétái ellen magát fölszabadítá.
Jer 26,24
Ahikámról és Száfánról lásd Kir. IV. 22,8–14. Ahikám fia, Godoliás, Jeremiás barátja, Jerusalem földúlatása után kaldeus helytartó lett Judeában (Kir. IV. 25,22.). E család, úgy látszik, a religiót tiszteletben tartotta és gyakorlotta. Vesd össze: Jerem. 36,10.
Jer 27
Jer 27,1
E helyett Szedeciásnak kellene lenni (Kir. IV. 24.), mint e rész 3. 12. 20. versébõl, és 28,1.-bõl kitûnik. Igy olvastatik az némely héber kéziratokban, a szírus és arab fordításban.
Jer 27,2
A héber szerint: jármokat. Csinálj magadnak jármokat a hozzájok tartozó kötelekkel.
Jer 27,2
majd ezeket, majd azokat, egyik jármot a másik után. Ezt Jeremiás valóban meg is cselekedte, mint a 28,10.-bõl kitûnik, hol mondva vagyon, hogy ellenei egyike a jármot lerántotta nyakáról és összetörte. Jeremiás ebben más prófétákat követett (Izai. 20,2.3.4.), kik gyakorta nem csak szavakkal, hanem jelképes cselekvények által is jövendöltek (vesd össze: Ezekiel 12,3.11.18.). Ez által azon hatalmat akarta jelképezni, melynek Júda és a szomszéd tartományok nem sokára meghódolandók valának.
Jer 27,3
miután te egy ideig viselted.
Jer 27,3
A szomszéd népek nevezett királyai valószinûleg azért küldöttek követeket Szedeciáshoz, hogy a Nabukodonozor ellen kötendõ szövetségrõl értekezzenek; úgy látszik, e szövetségre építve, szakadt el Szedeciás is Nabukodonozortól (Kir. IV. 24,20. Jer. 52,3. Ezekiel 17,15.).
Jer 27,5
mi ellentéte az ernyedett gyengeségnek.
Jer 27,6
Azért adám Nabukodonozornak nemcsak a benépesített országot, hanem a pusztákat is, melyekben vadállatok tanyáznak, alája vetettem. – Sz. Jeromos a vadállatok alatt a minden mûveltséget nélkülözõ népeket érti.
Jer 27,7
Nabukodonozor, az õ fia Evilmerodak, fiának fia, Boldizsár, mind e nemzetek fölött uralkodni fognak, mignem Círus birodalmuknak véget vet. Igy a régi értelmezõk és sz. atyák. Az ujabbak, a görög irók és Berosus kevésbbé biztos és egymásnak ellenmondó adataik nyomán, Nabukodonozornak a fönebbieknél több utódokat adván, a fiút és unokát átalán utódokúl veszik, úgy hogy értelme ez: És minden nemzet szolgálni fog neki és utódainak, miglen stb.
Jer 27,7
A héber szerint: övé, s a számos népek és nagy királyok leigázzák azt.
Jer 27,11
Ez ellenkezni látszik Jerem. 25,14.-vel, hol a népekre büntetés hirdettetik épen azért, mivel a kaldeusoknak szolgáltak; de e látszólagos ellenmondás elenyészik, ha figyelembe veszszük, hogy ama népeknek nem azért kellett bûnhödniök, mivel meghódoltak (ez nem csak nekik, hanem Júdának is meg volt parancsolva, hogy a súlyos állapot még roszabbá ne legyen), hanem az õ gonosz, cselszövényes és frigyszegõ üldözési hevök miatt, melytõl lihegve, a kaldeusokkal a zsidókra törtek. Lásd Abdiást.
Jer 27,14
a hamis próféták.
Jer 27,15
A héber szerint …hogy kiûzzelek titeket.
Jer 27,16
Azon edények értetnek, melyeket Jekoniás idejében a kaldeusok elvittek. Lásd Kir. IV. 24,13. Vesd össze: alább a 21. 22. v.
Jer 27,17
Hódoljatok meg önként Babilon királyának, akkor várostok rettentõ pusztúlását elháríthatjátok.
Jer 27,19
Lásd Kir. III. 7,15. Kir. IV. 25,13.
Jer 27,19
a réztengerrõl, a nagy víztartó edényrõl a templomban, lásd Kir. III. 7,23. s követk.
Jer 27,20
Lásd Kir. IV. 24,13. s követk.
Jer 27,22
a szabadúlásig Círus által.
Jer 27,22
Teljesedését lásd Ezdr. I. 1,7–11. Vesd össze: Jerem. 52,17–23.
Jer 28
Jer 28,1
Lásd Jerem. 27. r. 1-sõ jegyz.
Jer 28,1
azaz, elsõ éveiben.
Jer 28,1
Kr. el. 596. évb.
Jer 28,8
A héber szerint: mirigyhalálról prófétáltak. Tedd hozzá: és igéjök beteljesedett; mert õk igaz próféták voltak.
Jer 28,9
üdvöt, szerencsét.
Jer 28,9
A következés meg fogja mutatni, vajjon te is igaz próféta vagy-e? Lásd Móz. V. 18,22.
Jer 28,10
A héber szerint: a jármot. Lásd Jerem. 27,2.
Jer 28,10
Hananiás ez által hamis prófétának bélyegezte Jeremiást.
Jer 28,13
Hamis jövendöléseddel a zsidókat lázadásra csábítod Nabukodonozor ellen, mi által az õ sorsuk még nyomasztóbb leszen.
Jer 28,14
Lásd Jerem. 27,6.
Jer 29
Jer 29,1
Jeremiás e levelet (4–23. v.) valószinûleg Szedeciás uralkodásának kezdetén írta (2. 3. v.). Inti benne a fogságra hurczoltakat, hogy telepedjenek meg az idegen országban (4–7.), és ne higyenek a hamis prófétáknak, kik gyors visszatérést igérnek, miután ez csak hetven év mulva fog következni (8–20.), s a próféták hazudságaik miatt vesztökkel bünhödnek (21–23.). E rész többi versei (24–32.) az üldözésrõl szólanak, melyet Jeremiás e levél miatt Szemeiástól szenvedni kényteleníttetett, és az ezen hamis próféta ellen mondott jövendölést tartalmazzák.
Jer 29,1
Joakim alatt (lásd Kir. IV. 24,1.) és Jekoniás alatt (Kir. IV. 24,12.).
Jer 29,2
Lásd Jerem. 24,1.
Jer 29,3
azaz: melyet Jeremiás Elaza által küldött.
Jer 29,3
hogy Babilon kegyét megtartsa.
Jer 29,6
Mások szerint: és ne kevesedjetek.
Jer 29,7
Mozdítsátok elé javát.
Jer 29,10
Mások szerint: mikor már eltelt.
Jer 29,10
Lásd Jerem. 25,12. Krón. II. 36,21.
Jer 29,11
egyedül én, és nem a ti hamis prófétáitok és jóslóitok.
Jer 29,11
Tudom, mire van szükségetek, hogy béketürés által némely bár hosszas szenvedésben czélhoz vezesselek; úgy látszik ugyan, mintha ezt nyomorgatástokra rendeltem volna, holott pedig üdvötökre (a szövetség jövendõ hív teljesítésére, s az ebbõl származandó ideiglenes és örök boldogságra) fog az szolgálni.
Jer 29,12
sikert nyertek, boldogok lesztek. Mások szerint: és kimentek (a fogságból). Mások másképen.
Jer 29,13
Mások szerint: mert teljes szivbõl stb.
Jer 29,14
A héber szerint: azon helyre, melyrõl elköltöztettelek titeket.
Jer 29,15
hozzá értendõ: kik azt igérik nektek, hogy csakhamar visszatértek hazátokba s ott boldog napokat éltek, hanem (lásd a következõt).
Jer 29,16
Szedeciásról.
Jer 29,17
a királyt és népet.
Jer 29,17
Némelyek szerint: fekete, mások szer. utálatos fügék.
Jer 29,17
Nemhogy az elhurczolt zsidók hamar visszatérnének hazájokba, hanem még a király és nép is, kik megmaradtak, büntetésekkel fognak meglátogattatni, s szintén nyomorúságra vitetni. A hasonlatról lásd Jer. 24,2–8.
Jer 29,19
Lásd Jerem. 7,13.25. 25,4.
Jer 29,22
Vesd össze: Makkab. II. 7,3.4.
Jer 29,23
Sz. Jeromos szerint, a régi zsidók a mellett voltak, hogy itt a próféta Zsuzsanna történetére czéloz, mely akkor tájban ment véghez Babilonban.
Jer 29,24
Szemeiás valószinûleg egyike volt a hamis prófétáknak Babilonban, mint talán mellékneve, nehelami, azaz álmodozó, mutatja. Ez fölindúlva Jeremiás fönebb irt levelén, a visszatért követek által levelet küldött Szofoniás fõpapnak (25. v.), melyben õt a próféta megbüntetésére fölhíjja. Ellenben Jeremiás megbizást nyer, hogy Szemeiásnak büntetést hirdessen.
Jer 29,25
a fõpap helyettesének, ki alább 52,24. és Kir. IV. 25,18. említtetik.
Jer 29,26
azaz: hogy Jojada buzgalmát kövesd. Lásd Kir. IV. 11,18. Krón. II. 23,17. Mások úgy veszik, hogy Jojada, mint második fõpap, elõdje volt Szofoniásnak.
Jer 29,26
A héber szerint: hogy felügyelõk legyenek.
Jer 29,26
hamisan prófétáló.
Jer 29,28
A héber szerint: azért, (mivel ál-próféta) küldött mihozzánk stb.
Jer 29,28
míg visszatérhettek.
Jer 29,31
A héber szerint: Szemeiásról.
Jer 29,32
utódja.
Jer 29,32
ha majd visszatér.
Jer 29,32
A héber szerint: pártütést.
Jer 30
Jer 30,1
A következõ jövendölés a 30. és 31. részben foglaltatik. A próféta ebben Izrael és Júda fogoly-fiainak visszatérést igér a fogságból, gyõzelmet elleneik fölött és új boldog állapotot egy új Dávid király alatt. Sz. Jeromos szerint, összefoglalja benne a három szabadúlási korszakot, t. i. a Zorobabel alattit a babiloni fogságból, a Krisztus alattit az õ elsõ eljövetekor, midõn a zsidók közõl csak némelyek mennek be az anyaszentegyházba, és a Krisztus alatti szabadúlást az idõk végezetével, midõn az egész nép az üdv részesévé lesz. – Jeremiás e jövendölést valószinûleg Szedeciás, az utolsó király országlása alatt tette; mások azon idõt veszik, midõn az egész nép teljesen elhurczoltatott a fogságba, mivel a 2. versben megparancsoltatik a prófétának, hogy jövendölését irásba tegye, mi a nép távollétét gyaníttatja.
Jer 30,2
Jeremiásnak a következõ jövendölést, mely különös fontossággal bírt, irásba kellett tennie; mások a próféta valamennyi jövendölését értik; de ez ellen lásd a 4. v.
Jer 30,3
Értsd a háromszori váltságot. Lásd 1-sõ jegyz.
Jer 30,5
Az itt (5–8. v.) leirt rémületes, a szabadúlást megelõzni kellõ, korszak alatt, némely értelmezõk a város meghódítását értik Nabukodonozor által. Mások szerint még inkább vonatkozhatik az a babiloni birodalomnak a persák által véghezvitt bukására, mi képe volt a pogányság bukásának Krisztus elsõ eljövetekor, és az anti-krisztusénak az utolsó idõkben.
Jer 30,6
Képei a nagy szorongatásnak, mely ama korszakokban az emberiséget körûlveszi. Vesd össze: Jel. 18.
Jer 30,7
Ama korszakok eseményei (4-ik jegyz.) még a választottaknak is szenvedéseket fognak okozni; de ezekre nézve csak átmeneti pontok lesznek azok a váltságra, mely azután bekövetkezik.
Jer 30,8
a kaldeusnak, – e világ fejedelmének. Lásd Izai. 10,27. Mások szerint: „az õ“ Jákobra vonatkozik.
Jer 30,8
azaz: rajtad. A személycsere gyakori a sz. irásban.
Jer 30,9
azaz: a Messiásnak, ki Dávidnak neveztetik (Ezekiel 37,25.), mint ennek ivadéka; csak tökéletlen értelemben vonatkoznak ez igék Zorobabelre, ki a zsidókat a fogságból Palesztinába visszavitte; tökéletesebben Krisztus elsõ eljövetekor a kereszténység korszakában teljesedtek, midõn Ábrahám igaz fiai Jézust Messiásúl elismerték; egész tökéletesen pedig a végsõ idõkben fognak teljesedni, midõn Krisztus Jézus, mint királya alatt egész Izrael egybe fog gyûlni. Lásd Rom. 11. r.
Jer 30,11
itéletben, azaz, mérsékelve. A héber szerint …igazság szerint: mert büntetlen nem hagyhatlak. Lásd Jerem. 10,24. E szavak tökéletesen ismét csak a kereszténység korszakában teljesednek, melyben a pogányság elvesz, mig a zsidóság némi fensõbb, szellemi módon folyvást fenmarad. Lásd Kol. 2. Tökéletlen értelemben a babiloni fogságból való kiszabadúlás korszakáról szólnak, midõn Babilon népei kevéssel elébb a persák által részint kiirtattak, részint leigáztattak.
Jer 30,12
Nem kerûlhetem el, hogy meg ne büntesselek, miután vétkeid annyira beléd gyökereztek, s a fenyítékre szükséged van, hogy eszméletre térj. Mi az Izrael sérve? mi rajta a csapás? a megátalkodottság, a vakság, mely által az õ váltságára czélzó isteni intézkedésnek csak úgy ellenszegûlt, a mint a Messiást még most is elveti.
Jer 30,13
A héber szerint: nincs haszna sebeidre.
Jer 30,14
Sem elõljáróid nem igyekeznek téged jobb útra téríteni s ez által boldogítani, sem szövetségeseid nem háríthatják el veszedelmedet; mert ezek nem sokat törõdnek vele, ha majd kemény büntetésem megfenyít téged megátalkodottságodért.
Jer 30,16
Lásd a 11. v.
Jer 30,18
halmain; mert Jerusalem Sion, Akra és Mória magaslatán épûlt. Mások a hébert így: az õ kõhalmain. Mások szerint: az õ helyén.
Jer 30,18
mint elõbb volt. Mások szerint: és erõsségek (paloták) fognak emeltetni, mint azelõtt.
Jer 30,19
azon lakásokból.
Jer 30,19
a hangszereken játszók zengése.
Jer 30,20
községök nem fog többé elenyészni.
Jer 30,20
Izraelt.
Jer 30,20
Mások szerint: elpusztítják.
Jer 30,21
Minden zsidó és keresztény értelmezõk tökéletes értelemben itt a Messiást veszik; közvetlen, de tökéletlen értelemben, Zorobabelt, ki a zsidókat visszavitte a fogságból.
Jer 30,21
Jákobot; mások szerint, a Messiást, az õ emberi természeténél fogva.
Jer 30,21
mert ki jöhetne hozzám saját erejébõl, ha én nem vonzanám õt? Vesd össze: Ján. 6,44. 12,32.
Jer 30,23
A próféta ismét a rémûletes idõszakra tér vissza, mely a váltság igért idejét megelõzi. Lásd 5–7. v. 4-ik jegyz.
Jer 30,24
A héber szerint: idõ jártával, – midõn a jövendölés beteljesedik. Értsd különösen a messiási idõszakot, mely e kifejezéssel jelöltetik. Lásd Izai. 2,2.
Jer 31
Jer 31,1
Amaz utolsó idõben. Lásd 30,24. Ennek összefüggését az elõbbivel lásd 30. r. 1-sõ jegyz.
Jer 31,1
Az izraeliták alatt az 1–22. v. a tíz nemzetség országa értendõ.
Jer 31,2
A puszta itt a fogság képe, a nyugodalom a hazáé, úgy hogy az értelem ez: Az izraeliták, kik nem lelték ott halálukat, kegyelemnél fogva a fogságból kiszabadúlnak, és hazájokba visszavitetnek (Efrem). A fogság és a hon magasabb értelemben, képei a bûnnek és a Krisztus általi váltságnak, valamint a következõ versekben is, Izrael földi szabadúlása, képe a Krisztus által való lelki megváltásnak, mint sz. Jeromos tanítja.
Jer 31,3
Igy szól a nép: A váltság reményének csak gyenge sugára ragyog felém. Mások szerint: Rég idõktõl emlékezetben vannak elõttem az Úr jótéteményei.
Jer 31,3
Felel az Isten: Az én szeretetem soha nem szûnt meg, s e szükségbõl is kisegítelek.
Jer 31,4
Ezen igék csak annyiban teljesedtek, a mennyiben a fogságból visszatért izraeli község, képe volt az anyaszentegyháznak, melynek öröm-éneke a váltság áldása fölött örökké zeng.
Jer 31,5
Ismét ültetnek szõllõt, s az elsõ szedést a törvény parancsa szerint fogják tartani. – Az újdon ültetett szõllõt a három elsõ évben nem volt szabad megszedni, a negyedik év termése Istennek volt szentelve, s mint zsengeáldozat a templomba vitetett; az ötödik év termése közös volt, úgy, hogy akárki szedhette. Lásd Móz. III. 19,23–25. Móz. V. 20,6. – A fönebbi szavakban a fogságból visszatérteknek közvetlen az ország békés birása igértetik meg; tágabb és magasb értelemben, a mondottak ama hosszú idõre vonatkoznak, melyet a zsidók átélnek, a nélkül, hogy az egyházba bemennének, és gyümölcsöt teremnének. A héber szerint …az ültetõk, és élnek terményével (a törvényes idõ lefolyta után).
Jer 31,6
Eljön a nap, midõn a tíz nemzetség ismét egyesûl Júdával, és isteniszolgálatra Sionba együtt mennek. Ez tökéletlenûl a babiloni fogság után teljesedett, mikor Júda és Izrael egy államot képeztek; tökéletesen pedig a keresztény anyaszentegyházban, hol a belépõ zsidók között minden nemzetségi külömbözés megszûnik. – Efraim hegysége nagy részt a tíz nemzetség országához tartozott. – A hegyeken hirdették a gyülekezeteket.
Jer 31,7
fogságodnak közepette. Mások a hébert így: Örvendezzetek vigasággal Jákob fölött, és ujjongassatok a nemzetek feje fölött (a mely Jákob). Mások másképen.
Jer 31,8
Asszíriából és Babiloniából. Lásd Jerem. 3,18.
Jer 31,8
azaz: mindnyájan visszatérnek, a nélkül, hogy valaki hátrahagyatnék; teljes lesz a visszatérés.
Jer 31,9
bûnbánat- vagy örömkönyekkel (Jerom.).
Jer 31,9
Mások a hébert így: és könyörgések közt (melyekkel hozzám fordúlnak) hozom vissza õket.
Jer 31,9
A szükségesekkel s minden utazási kényelemmel ellátva (vesd össze: Izai. 48,21.), egyenes úton, a nélkül, hogy valamitõl félniök kellene, visszaviszem õket hazájokba. A héber szerint …víz-patakok mellett hordozom õket stb.
Jer 31,9
Isten Izrael népével úgy bánt, mint fiával, a mennyiben azt különösen vezérlette. Az izraeliták tíz nemzetsége között Efraim volt elsõszülöttnek tekinthetõ, miután Jákob fiára, Józsefre, kinek Efraim fia volt, az elsõszülöttség jogát Ruben helyett átruházta (Lásd Krón. I. 5,1.2.). Azonban az elsõszülött annyit is jelenthet, mint kedvencz, igen kedves. Júda és Izrael a babiloni fogság után egy állammá olvadtak össze, és egyenlõ kegyelmekben részesûltek; hanem ez utóbbi Krisztus eljövetekor még nagyobb kegyben állott, mint amaz, a mennyiben a hozzája tartozó Zabulon és Neftali nemzetségekben lépett föl Jézus és tanított. Izai. 9,1.
Jer 31,11
a hatalmasabb kaldeusokéból, a lelkiképen vett Izraelt a sátán és világ kezébõl.
Jer 31,12
A héber szerint …Sion hegyén, és örvendeni fognak az Úr javaiban, a gabonában stb.
Jer 31,12
A héber szerint …kert, és többé fogyatkozást nem szenvednek. – Csak tökéletlenûl teljesedett e jövendölés az idõben, közvetlen a babiloni fogság után, de tökéletesen a keresztény korszakban a lelki javakban, melyek a hivõknek bõségesen nyujtatnak, hogy azokkal elteljenek, s e világ javai után többé ne sovárogjanak.
Jer 31,13
Képe az örvendezésnek.
Jer 31,14
Akkor a papoknak bõséges ellátásuk leszen a szentélybe viendõ kövér (gazdag) adományok által. – A kereszténység papjai bõvelkedni fognak lelki kenetben, s abból a népet részesítik.
Jer 31,15
A próféta, ki e részben eddig közvetlen a tíz nemzetség visszatérését hirdette (lásd 2-ik jegyz.), a következõkben ismétli ugyanazon eszmét, más fordúlatot adván annak. Izrael ugyan fogságban vagyon, és mint halott sirattatik (15. v.); de nincs szükség a siratásra (16.), mert az Úr megváltja õt (17.). – A magasokon tették a siralmas jajgatást. Lásd Izai. 15,2. – Rákel, anyja Józsefnek, nagyanyja Efraimnak, a tíz nemzetségi állam legkitünõbb törzsének, itt az ország helyett van személyesítve, és siratja fogoly-fiait, mintha holtak volnának. – Sz. Máté 2,18. idézi e vers igéit, mondván, hogy azok a betlehemi gyermek-gyilkolásnál teljesedtek. A próféta t. i. a fönebbi szavaknál, közvetlenûl és tökéletlen értelemben, az izraeliták üldöztetését a fogságban tartotta szem elõtt; tökéletes értelemben (mint teljesedést) a betlehemi gyermek-gyilkolást, melynek elõképe volt az üldözés a fogságban.
Jer 31,16
szülési fáradalmad, t. i. a te fiaid megjutalmaztatnak és bemennek örökségökbe. Amaz ártatlanúl meggyilkoltak bemennek mennyországba (Jerom).
Jer 31,17
Mások szerint: A jövendõben még van remény számodra, és fiaid stb.
Jer 31,18
a fogságban. A héber szerint: Hallottam Efraimot panaszkodni.
Jer 31,18
Efraim szavai a tíz nemzetség nevében.
Jer 31,18
és ismét visszatérek örökségembe. Tehát még csak bûnbánatot sem tarthatunk Isten segítsége nélkül (Jerom).
Jer 31,19
miután megfenyítettél. Mások szerint: miután okossá tettél.
Jer 31,19
Gyászolást (bûnbánatot) kifejezõ taglejtés. Ezek. 21,17.
Jer 31,19
rám nehezedik e büntetés ifjúságom vétkeiért.
Jer 31,20
Az Isten felel Efraim bûnbánó könyörgésére, és váltságot igér neki. A héber szerint …Efraim hûséges fiú… szerencsés gyermek.
Jer 31,20
Mióta a próféták által az õ sorsát hirdettetem, megemlékezem róla kegyelmesen. Mások szerint, értelme ez: Nem szûnhetek meg rája gondolni, róla beszélni. A héber szerint: Valahányszor róla beszélek, rája is gondolok; azaz: mennél többször beszélek róla, annál több szeretettel emlékezem rája. Mások szerint: habár büntetem is õt, mégis szeretettel emlékezem rája.
Jer 31,21
oh Efraim (Izrael országa)!
Jer 31,21
Mint valamely magas helyrõl tekintsd át életedet, s keserves bánattal szánd meg ballépéseidet.
Jer 31,21
Tarts bûnbánatot, s akkor te is visszatérsz hazádba. A héber szerint: Állíts útjeleket, emelj útmutatókat, vigyázz az igaz útra, melyen jársz; térj vissza stb. A héber szerint, e szavaknak Júdára kell vonatkozniok, mely még fogságra nem vitetett, de csakhamar elvitetik. Az Isten megparancsolja, hogy csináljon útmutató jeleket a költözés alatt, s az utat jól jegyezze meg. Ezzel jelentve van, hogy nem sokára elvitetik, de csakhamar vissza is fog térni.
Jer 31,22
A héber szerint: Meddig cselekszel még esztelenûl?
Jer 31,22
Meddig fogsz még vigasztalást keresni Istenen kivûl? Térj vissza az Istenhez, ki egészen hallatlan, új nemû csodát fog tenni a földön, azon csodát, hogy egy asszony férfiat hordoz magában. Ez utolsó szavakat a sz. atyák (Justin, Ciprián, Ágoston, Jeromos) s a keresztény értelmezõk legnagyobb része, az Isten Fiának a bold. szûz méhében való megtestesûlésérõl magyarázzák, úgy hogy azok értelme ez: Te idegen földön bolyongó Izrael! meddig leszesz még megtérés nélkül? Tarts bûnbánatot, és az Isten megvált tégedet, és azon hallatlan csodát cselekszi, hogy egy asszony tökéletes férfiút, Istennek emberré lett Fiát fogja magában hordozni. A próféta hirdetni akarván a váltságot, ennek nem legközelebbi alsó fokát, a fogságból visszatérést, hanem a legfensõbbet, a Krisztus általi váltságot fejezi ki. Ebben amaz is megigértetett egyszersmind, mivel ennek elõképe volt. Némely ujabb értelmezõk errõl mindenféle fordításokat és fejtegetéseket adnak, de nem érdemelnek hitelt, mert a folytonos hagyományt ezen hely értelmérõl nem veszik tekintetbe, és egyedûl a homályos igékhez ragaszkodnak, melyek pedig az irásban mindenkor csak a hagyomány élõ szava által lesznek érthetõkké.
Jer 31,23
Eddig a beszéd a tíz nemzetség országához volt intézve, most a próféta Júdához fordúl, és ennek is boldog jövendõt hirdet.
Jer 31,23
A héber szerint: lakhelye.
Jer 31,24
Sion hegyére az új Jerusalembe fog zarándokolni Júda stb. A héber szerint: az országban fog lakni.
Jer 31,25
A héber szerint: a szomjúság miatt elepedteket.
Jer 31,25
A héber szerint: Az (éhségtõl) leverteket. Képes kifejezése a megváltottak boldogításának.
Jer 31,26
A héber szerint: Erre az álomból fölserkentem stb. Isten úgy szól, mintha aludt volna, népére nézve tevéketlen lett volna, midõn ez a fogságban volt; most fölserkent és megszabadította azt, és álma kellemes volt, mert az népe jobbulását okozta. Mások ez igéket a próféta szájába adják, mintha az eléadott jövendölést álomlátásban nyerte volna. Ismét mások szerint, e szavakat a nép mondja közvetlen a fogság után, melyet édes álomnak nevez üdvös következményeire vonatkozólag.
Jer 31,27
Betöltöm az országot emberekkel és barmokkal. A próféta, ki Júdáról és Izraelrõl eddig egyenkint szólott, most mind a kettõt egybefoglalja, és hirdeti jövendõ egyesûlésöket a babiloni fogság után és a messiási idõben.
Jer 31,28
a mint azon voltam.
Jer 31,30
Közmondásos szólásmód, mely ezt fejezi ki: A váltság ama korszakában a gyermekek nem bûnhödnek többé az atyák vétkeiért, mint azon gyermekek, kik a fogságban születtek, hanem kiki maga fog bûnhödni azért, a mit vétkezett. Vesd össze: Jerem.siralm. 5,7. Ezekiel 18,2.
Jer 31,32
Mások a hébert így: a miért elvetettem õket. Mások másképen.
Jer 31,33
Az új szövetség, melyet Isten Izraellel kötni akart, az új törvény, melyet õ nekik Jézus, a Messiás által adott, mint sz. Pál (Zsid. 8,8–13.) kifejti. Az ó szövetség, melyet Isten Izraellel az Egyiptomból lett kivonúlás után kötött, külsõ törvény volt, kõtáblákra irva, sok külsõ vallási rendelménynyel és államintézménynyel; az új törvénynek bensõ, a kegyelem által a szivbe irt törvénynek kellett lennie, melynélfogva Istennek lélekben és igazságban kell szolgálni. Csak tökéletlenûl vonatkoznak tehát e szavak egyszersmind a szövetség megújitására Ezdrás által (lásd Ezdr. könyvét), s a zsidók hiv ragaszkodására Isten törvényéhez közvetlenûl a babiloni fogság után; mert az itt megjövendölt lelki és szivbeli religio és a közvetlen tanítás Isten által, csak a messiási korszakban teljesedett.
Jer 31,34
A tanítás és meggyõzõdés azon idõben nem emberektõl jõ, talán a tudomány útján, hanem egyenesen magától az Istentõl. (Izai. 54,13. Ján. 6,45.), a mennyiben a hit Isten ajándéka. Mi egyébiránt oly átalános lesz, hogy a legtudatlanabbak is taníttatni fognak az üdv titkainak ismeretére. Az Isten ismeretének ezen átalános elterjedése az isteni irgalomnak (Jézus Krisztus váltságáldozatának) következménye leszen.
Jer 31,36
azaz: Izrael mindig és örökké népem leszen. A földi Izrael ugyan megbukott, de a lelki (Rom. 9,6.) folyvást él az anyaszentegyházban, s a pogányokból lett választottakkal egy örök községet képez a földön és mennyekben.
Jer 31,37
Valamint az egyik úgy a másik is lehetetlen. Isten az asszíriai és babiloni fogságban Izraelt nem hagyta egészen elveszni, hanem megmentette egy részét, mely elõképe volt ama hivõ utódoknak, kik az egyházba beléptek. Rom. 10,1–5.
Jer 31,38
a szegletkapu a város déli és nyugati oldalának összeszögellésén volt; Hanáneel tornya valószinûleg ott, hol a keleti és éjszaki oldal összeszögellett, úgy hogy a vers értelme ez: Eljõnek a napok, midõn az egész várost fölépítik úgy, a mint volt, sõt még nagyobb terjedelemben, mint következik.
Jer 31,39
Gáreb halma és Goata ismeretlen helyek, Jerusalem közelében lehettek, valószinûleg éjszak felé, hol jelentékeny sikság terült el. Némelyek úgy gyanítják, hogy Goata, mi a héberben majd úgy mondatik ki, mint Gogata, ugyanazon hely, mely Golgatának, azaz, Kalvária-hegynek neveztetett. Ez Krisztus idejében és az elõtt is a városon kivûl volt, késõbb azonban befoglaltatott az új Jerusalem város területébe, melyet Hadrián császár Aelia név alatt építtetett, úgy hogy e leirás, mely a régi, a Krisztus elõtti és az õ korabeli Jerusalemre nem alkalmazható, a Hadrián által épített új városra látszik vonatkozni. Magasabb értelemben, a tágított Jerusalem Jézus Krisztus anyaszentegyházát jelképezi, melybe a zsidókhoz fölvétettek a pogányok is, kik elõbb kivüle voltak. Egyedûl csak erre vonatkozik, mi a következõ versben Jerusalem város örök tartandóságáról mondatik.
Jer 31,40
Ez ama völgy, hová az áldozat-oltár hamvát és a hullákat vetették.
Jer 31,40
vagy jobban a héber szerint: és ott az egész mezõt.
Jer 31,40
mely Jerusalemtõl kelet felé folyt.
Jer 31,40
Ezen, kelet felé levõ kapu valószinûleg azért neveztetett úgy, mivel azon át vitték ki a lovakat úsztatásra vagy itatásra Cedronhoz.
Jer 31,40
Lásd az 52-ik jegyz.
Jer 32
Jer 32,1
589. évb. Kr. el. A következõ jövendölést (1–44. v.) akkor tette Jeremiás, midõn Jerusalemet Nabukodonozor ostromlotta (2. v.). A próféta szántóföldet vesz, e képletes cselekvény által jelenteni akarván, hogy a zsidók országuktól megfosztatnak ugyan és elhurczoltatnak, de csakhamar ismét visszatérnek, s azt majd ismét mûvelik. Az õ könyörgésére megigéri az Isten, hogy az erõs fenyíték után boldog jövendõ következik, melyben a zsidók minden bálványozásról lemondanak, és Istennek õszinte szivvel szolgálnak. E jövendõre vonatkozólag ismét megjegyzi sz. Jeromos, hogy azalatt közvetlenûl ugyan mindjárt a babilon fogság után való idõ, de magasabb és tökéletesebb értelemben Krisztus és az apostolok ideje értendõ.
Jer 32,2
a könnyebb börtönben, hol a foglyokat szabad volt meglátogatni (8. v.). Börtön helyett mások õrséget tesznek. Az elfogatás oka a jövendölés volt, 3–5. v. melyet Jeremiás már a fogság kezdetén hirdetett. Lásd Jerem. 44,1–7.
Jer 32,5
egész haláláig. Lásd Jerem. 52,11.
Jer 32,6
Miután a próféta elfogatásának okát adta, visszatér a jövendölésre, melyet mondani készült (1. v.).
Jer 32,7
Szellum fia, a te nagybátyád, van a Vulgátában; de lásd 8. v.
Jer 32,7
Vedd meg földemet, mert ha másnak adom el, neked, mint legközelebb rokonnak, a törvény szerint (Móz. III. 25,25.) azt ismét vissza kell váltanod. Hogy ezt elkerûld, mások elõtt neked bocsátom árúba földemet. – A levitáknak és papoknak ugyan a törvény szerint (Móz. III. 25,34.) nem kellett volna eladni a városaik közelében fekvõ földrészeket, de úgy látszik a más nemzetségeknek való eladás ellen értetett a törvény úgy, hogy az ily javak eladása a nemzetségbelieknek meg volt engedve.
Jer 32,8
Hanámeel a kaldeusok elõl hihetõleg még az ostrom elõtt menekedhetett Jerusalembe.
Jer 32,9
A 17 ezüst siklus pénzünk szerint körûlbelûl 15 forint volt. Ama nyomorteljes idõkben igen leszállt a földbirtok becse. Jeremiás méri az ezüstöt, mivel akkorában vert pénz még nem volt. Mások szerint: hét arany siklus és tiz ezüst siklus, körûlbelûl 40 tallér.
Jer 32,11
A héber szerint: vevém a birtoklevelet, a törvény és szokás szerint megpecsételtet, és a nyilt levelet (másolatot), hogy ez utóbbiból láthassák, kik a levél tartalmát tudni akarták.
Jer 32,12
a kettõs példányt.
Jer 32,14
az edény valószinûleg elásatott.
Jer 32,15
A mily bizonyos, hogy e vétel a törvény szerint történt (10. 11. v.), oly bizonyos az is, hogy hosszabb idõ után (14.) a zsidók ismét bírni és mivelni fogják az országot.
Jer 32,17
A héberben csak egyszer van: ah!
Jer 32,18
Mások szerint: ezred ízig.
Jer 32,18
ki szintoly irgalmas vagy, mint igazságos. A gyermekek közönségesen megbûnhödnek szülõik vétkeiért, a mennyiben ezek hajlamait átöröklik.
Jer 32,19
A héber szerint …tanácsban, és hatalmas a cselekedetekben.
Jer 32,20
Azaz: ki nevezetes vagy mind e napig.
Jer 32,22
mely tejjel és mézzel, azaz, minden jóval bõvelkedik.
Jer 32,25
Minek nekem a föld, ha a kaldeusok meghódítják a tartományt? A próféta nem megrovásúl, hanem csak kérdésképen mondja ezt, s nem is annyira önmagáért, mint azokért, kik jövendölését hallották, és nem tudták megegyeztetni, mikép lehet az, hogy a próféta a város bevételét jövendöli, és mégis földbirtokot vesz (Jerom.).
Jer 32,30
A héber szerint: csak.
Jer 32,35
egyik Baalféle bálványnak. Lásd Jerem. 7,31. 19,5.
Jer 32,37
Ez, és a jövendõ boldog idõ leirása egyenesen ugyan a babiloni fogság után azonnal következõ idõszakra vonatkozik, de tágasabb és tökéletesebb értelemben, a Messiás idejére.
Jer 32,39
egynemû istenitiszteletet. Lásd Jerem. 7,23. 11,4. 24,7. 30,22.
Jer 32,41
A héber szerint …rajta, hogy jót tehetek velök.
Jer 32,41
azaz: állandóan.
Jer 32,41
úgy hogy teljes erõmet javokra fordítom.
Jer 32,43
a zsidók, a zsidó nép.
Jer 33
Jer 33,1
Az itt következõ jövendölés (1–26.), mely hasonló tartalmú az elõbbivel, ez után kevés idõvel mondatott.
Jer 33,3
A héber szerint: és felelni fogok neked.
Jer 33,3
Némelyek a héber szerint: nehéz, mások: tartós, mások másképen.
Jer 33,5
a házakat és erõdöket.
Jer 33,5
A próféta sokat megró a zsidók közõl, hogy a Jerusalem elestérõl mondott jövendölés után minden részrõl elésiettek a város védelmére, holott ennek csak az leendett következése, hogy a megveretés nagyobb legyen, s a házak és erõdök holttestekkel annál inkább megteljenek, mit a nagy népsokaság által eléidézendett éhség csak siettetni fogott. Isten azt akarta, hogy Jerusalem önként adja meg magát a kaldeusoknak. Lásd Jerem. 27. Mások a hébert igy: 4. v. melyek lerontatnak, és azok erõsségei és kardja felõl stb. Mások másképen.
Jer 33,6
Megigazítom a házak romlásait Az itt következõ jövendölés ismét a babiloni fogság utáni idõkre vonatkozik, és egyszersmind Krisztuséira az õ elsõ és utolsó eljöveténél; azonban nem vonatkozik minden egyaránt mind a három idõszakra, hanem némely vonások inkább az egyik, némelyek a másik idõre alkalmazandók, mint ezt a jövendöléseknél többnyire szem elõtt kell tartani.
Jer 33,6
A héber szerint …meggyógyítom õket, és megnyitom nekik a valódi boldogság kincstárát. Mások máskép.
Jer 33,7
A héber szerint: Izraelt.
Jer 33,7
Megsokasítom utódok által.
Jer 33,9
az új Jerusalem, az egyház.
Jer 33,9
az új város polgáraival.
Jer 33,9
A föld népei örvendeni és szent félelemmel remegni fognak mindazon jó miatt, melylyel Isten ama boldog idõszakban választottait elhalmozza.
Jer 33,10
A héber szerint: Jerusalem utczáin.
Jer 33,11
fogadalmi áldozatokat és adományokat. A héber szerint: hála-áldozatokat.
Jer 33,13
gondos pásztorok alatt, kik nyájukat esténkint darabról darabra számba veszik, hogy egyet se veszítsenek el. Lásd Ján. 10,14.
Jer 33,14
A mit igértem (t. i. váltságtokat) véghez viszem. Lásd Jerem. 29,10.
Jer 33,15
Dávid ezen sarjadéka a Messiás, Krisztus Jézus. Vesd össze: 23,5.6. A próféta visszatérési igérethez az elõbbi versben közvetlen hozzá csatolja a Krisztus általi váltság megigértetését. Lásd elõbb 6-ik jegyz.
Jer 33,16
a sarjadék, a Messiás. Vesd össze: Jerem. 23,5.6. A héber szerint s némely értelmezõk véleménye szerint, itt nem a Messiás nevérõl van szó, hanem Jerusalem vagy az anyaszentegyház nevérõl. Ez szintúgy neveztethetik úrnak, igaznak, mint Krisztus, mert õ hiveiben él (Ján. 15,5.) s ezek az õ testét képezik (Kor. I. 12,27.). Vesd össze: Jel. 3,12.
Jer 33,17
Dávidnak ismét lesz utódja Izrael trónján (Lásd Kir. III. 2,4. 8,25.).
Jer 33,18
A héber szerint: a levita (Lévi nemzetségbeli) papokból stb.
Jer 33,18
A próféta a levitai papságnak s az ó szövetség áldozatának képe alatt megigéri az új szövetségi papságot, mely által Krisztus önmagát mutatja be égõ- és eledel-áldozatúl az idõk végezetéig.
Jer 33,21
A héber szerint …az õ királyiszékében, és (ne legyen szövetségem) a levitákkal és papokkal, az én szolgáimmal. Még mindig uralkodik Krisztus, Dávid fia, különösen az õ látható helytartójában, a kereszténység fejében, és a püspökökben.
Jer 33,22
Dávid ivadéka itt lelki értelemben Jézus Krisztus szellemi ivadéka, a kereszténység, mely azért királyi és papi nemzetségnek neveztetik (Pét. I. 2,9.); benne különösen a püspökök és papok azok, kiknek Jézus Krisztus királyi és lelki hatalmában kiváltképen részök vagyon.
Jer 33,24
a királyi és papi nemzetség. Mások Júda- és Izrael-országokat értik.
Jer 33,24
Némely zsidók az egész nép vesztét bizonyosnak tartják, mert elõttök királyi és szellemi fõ nélkül nem látszik az többé nemzetnek.
Jer 33,26
Mivel az ég és föld törvényei mindaddig tartani fognak, míg azok léteznek: úgy fognak teljesedni Dávidnak az örök királyságról tett igéreteim is.
Jer 34
Jer 34,1
Ezen rész két szakaszból áll. Az elsõ (1–7. v.) az ostrom kezdetére vonatkozik, melylyel a kaldeusok Jerusalemet körûlvették (590. évb. Kr. e.); a második (8–22.) azon idõre, midõn a kaldeusok az ostromot megszüntették, hogy a Jerusalem fölszabadítására közelgõ egyiptomiak ellen menjenek. Lásd Jerem. 37,4. Az elsõ szakasz még Jeremiás bebörtönöztetésée elõtt mondatott, melyet ez által vont magára. Jerem. 32,2. 2-ik jegyz.
Jer 34,5
természetes halállal halsz meg.
Jer 34,5
Mások szerint: megégetnek. Lásd Krón. II. 16,14.
Jer 34,7
mert a többi valamennyi, nem lévén megerõsítve és védelemezve, az ellenség által már el volt foglalva.
Jer 34,8
A héber szerint: kikiáltván a szabadságot. Az ostrom alatt Isten megengesztelése végett király és nép megegyeztek benne, hogy a szolgáknak törvény-parancsolta szabadon bocsáttatását (Móz. II. 21,2. Móz. V. 15,12.), mely már régóta abbanhagyatott, foganatba vegyék és teljesítsék. Midõn ez megtörtént, a kaldeusok csakhamar megszûntetvén az ostromot (lásd 1-sõ jegyz.), a gazdák megbánták az elbocsátást, és az elbocsátottakat ismét szolgaságra kényszeríték. Ez mondatik itt el e jövendölésben, s büntetõ itélettel való fenyegetés mellett megrovatik.
Jer 34,14
Azaz, mikor a hetedik év elkezdõdik, mint ezt a vers második fele megfejti.
Jer 34,15
a templomban. Jerem. 7,10.
Jer 34,16
Megszegvén a szövetséget s a mellette mondott esküt.
Jer 34,17
s az elbocsátottakat szabadon hagytátok volna.
Jer 34,17
azaz: átengedlek titeket a fegyvernek stb.
Jer 34,18
A frigykötéseknél és ünnepélyes eskütételeknél áldozat-állatokat vágtak, s azokat két részre osztották, melyek közt az esküvõk átmentek. Ezen átmenet a szétrakott áldozatrészek között fölhivás volt Istenhez, hogy az esküszegõvel ugyanazt tegye, mi az áldozat-állatokkal történt, vagyis a frigyszegést és hamis esküt halállal büntesse. Isten e fölhivást akarja most teljesíteni, s a frigyszegõ zsidókat átengedni, hogy éhség, mirígyhalál vagy a kaldeusok fegyvere által elveszszenek. Lásd Móz. I. 15,10.
Jer 34,19
szószerint: a heréltek. Igy neveztettek átalán a legmeghittebb szolgák, habár heréltek nem voltak is, mert ezek a nõi lakosztályban bensõ szolgálatra használtattak.
Jer 34,19
Lásd 1-sõ és 5-ik jegyz.
Jer 35
Jer 35,1
Az ezen részben elbeszélt történet azon idõre esik, midõn Nabukodonozor (11. v.) Joakim 4-ik vagy 7-ik évében (Kir. II. 24,1–2. 1-sõ és 3-ik jegyz.) Jerusalem ellen vonúlt, és a rekabíták az egyik vagy másik idõben, elõle futva a városba mentek.
Jer 35,2
népcsaládjához. A rekabíták, Jonadab és Rekab maradékai (6. v.) származásukat Mózes sógoráig, Hobabig (Bir. 1,16.) vitték föl. Cinitáknak is neveztettek (Krón. I. 2,55.), mert a cinitáknak, egy kananei törzsnek (Móz. I. 15,19.) lakhelyeit elfoglalták. Közõlük legtöbben az izraelitákhoz csatlakoztak (Móz. IV. 10,29.31.32.), de késõbb két ágra szakadtak, melyek egyike Neftali nemzetségéhez (Bir. 4,11.17.), másika Júda nemzetségéhez csatlakozott. Fölvették ugyan a mózesi religiót (Móz. II. 18,9. s követk.), de azért pásztori életök és atyáik szokásai mellett maradtak (Lásd Krón. I. 2,55. 23-ik jegyz.).
Jer 35,2
egyikébe a templomépület osztályainak, melyek papi lakásúl, élelemtárúl, a békeáldozati vendégségeknél vendéglõ-teremûl használtattak.
Jer 35,4
kamarájába, lakásába.
Jer 35,4
a prófétának.
Jer 35,5
a tele nagy edényeket és kisebbeket töltésre.
Jer 35,5
Jeremiás azért tette ezt, hogy a rekabiták engedelmességét atyáik parancsai iránt megpróbálja.
Jer 35,6
hasonlóan a nazareusokhoz (Móz. IV. 6,3.).
Jer 35,7
mértékletes, egyszerû, pásztori életet éljetek.
Jer 35,11
Lásd Kir. IV. 24,1.2.
Jer 35,11
A szírusok a kaldeusokkal együtt voltak. Lásd Kir. IV. 24,2.
Jer 35,11
A rekabíták a szükséggel mentik magokat, hogy most Jerusalemben laknak. Az ellenségtõl kényszerûltek a városba futni, mert ezek elfoglalták az õ legelõiket.
Jer 35,14
régóta és sokszor intettelek, s még sem hallgattatok rám.
Jer 35,18
nemzetségének.
Jer 35,19
A rekabiták a zsidókkal együtt elvitettek a babiloni fogságba, és velök együtt tértek vissza hazájokba. Visszatérésök után a templomban szolgáltak (Krón. I. 2,55.), folytatván a mellett mértékletes, szegényes életmódjokat. Fensõbb értelemben, most is folyvást élnek a keresztény remetékben és szerzetesekben, kiknek, mint sz. Jeromos tanítja, elõképeik voltak.
Jer 36
Jer 36,1
4-ik és 5-ik évében (9. v.) Kr. e. 606. és 605. évb. miután Nabukodonozor az országból ismét elvonúlt (lásd az elõbbi részt).
Jer 36,2
tekercsbe foglalt pergamen-leveleket.
Jer 36,4
Lásd Jerem. 32,12.
Jer 36,5
visszatartóztatva (Isten által), mivel különben nincs megírva, hogy Joakim õt fogva tartotta volna.
Jer 36,6
a 9-ik hónapban (9. v.). Ez rendkivül lõn rendelve, talán könyörgésûl, hogy Nabukodonozor többé vissza ne térjen.
Jer 36,7
Mások szerint: büntetés, boszú.
Jer 36,8
mint következik.
Jer 36,10
vagy jegyzõnek.
Jer 36,10
lakosztálya mellett.
Jer 36,10
Baruk a nép tornáczában Gamariás fejedelem lakához ment, mely ezen tornácz oszlopzatos folyosója alatt volt, közvetlen a fölötte levõ papi tornácznál, s az új kapu közelében, mely a papok tornáczába vitt (vesd össze: Krón. II. 20,5.). Ha Baruk ezen lak kijárásánál olvasott, akkor õt nem csak a nép hallhatta az alsó tornáczban, hanem a papok is a felsõben; még könnyebb ezt belátni, ha e szoba a csarnok második emeletében volt, és Baruk az ablakon olvasott ki.
Jer 36,12
az államtanácsosok.
Jer 36,12
Száfán jegyzõ volt Joziás alatt (Kir. IV. 22,8.9.); most e hivatal Elizamára ruháztatott.
Jer 36,18
Jeremiás nem gondolkozott sem tartalomról, sem szavakról, hanem mondá azokat, mint a Szentlélek sugallá neki.
Jer 36,20
az elõterembe, hogy bejelentessék magokat.
Jer 36,22
azon lakosztályban, mely inkább védte a hidegtõl.
Jer 36,22
mely fél-novemberünk- és fél-deczemberünknek felel meg.
Jer 36,22
hordozható tûzhelyet, mint keleten fûtés végett most is szokásban vagyon.
Jer 36,23
a király.
Jer 36,23
melylyel az iróeszközt csinálta.
Jer 36,24
nem adták semmi jelét a félelemnek, fájdalomnak és bûnbánatnak.
Jer 36,29
azaz: Joakim, Júda királya felõl.
Jer 36,29
A héber szerint: bizonyosan.
Jer 36,30
sokáig üljön. Jekoniás, az õ fia csak három hónapig uralkodott, és országát nem hagyta fiára. Lásd Kir. IV. 24,8.
Jer 36,30
Lásd Jerem. 22,19.
Jer 36,32
A héber szerint: ilynemû beszéd.
Jer 37
Jer 37,1
A következõ jövendölés valószinûleg Szedeciás király 9-ik évére esik (Kir. IV. 25,1.). Nabukodonozor ez évben ostromlotta Jerusalemet, de megszûntette az ostromot, midõn az egyiptomiak ellene indúltak; hanem miután ezek elvonúltak, ismét visszafordúlt a város ellen (5–8. v.).
Jer 37,3
hogy védelmezzen minket Nabukodonozor ellen (5–8. v.).
Jer 37,4
az egyiptomiak ellen. Vesd össze: Ezekiel 30,21.
Jer 37,11
Mily eladható vagyona volt Jeremiásnak Anatotban, nem tudatik; Hanámeel földe (Jerem. 32,7.) ekkor még nem volt megvéve. A héber szerint: és onnan elvonúljon a nép közõl.
Jer 37,14
Mert azt (a házat) börtönné alakították. Keleten nem volt a foglyok és gonosztevõk õrzésére szánt saját nyilvános épület. Erre valamely bíró házának egy osztálya szolgált, különösen e jegyzõé, ki egyszersmind az igazság-ügyet látszott vezetni.
Jer 37,15
földalatti verembe.
Jer 37,20
A héber szerint …kenyérczipót a sütõk utczájából.
Jer 37,20
míg csak kenyér van a városban.
Jer 38
Jer 38,1
Jeremiás a tömlöcz tornáczában, hová õt Szedeciás küldé (Jerem. 37,30.), a katonákkal és egyéb zsidókkal, kik õt látogatni akarták, beszélhetett az ostrom kimenetérõl, melyet a kaldeusok az egyiptomiak elvonúlása után ismét elkezdettek.
Jer 38,2
A kaldeusoknak való meghódolás Isten világos parancsa volt (Jerem. 21,9.), hogy a vérontásnak eleje vétessék, és Izrael ivadéka fentartassék. A héber szerint …élni fog, és lelkét nyereségképen viszi el, és él.
Jer 38,4
„szántszándékkal“ nincs meg a héberben.
Jer 38,5
Oly férfiaknak, mint ti vagytok, mitsem tagadhatok meg. Mások a hébert így: A király mitsem tehet ellenetek. Mások másképen.
Jer 38,6
víztartó verembe.
Jer 38,7
herélt.
Jer 38,7
valami rendelést teendõ.
Jer 38,9
A héber szerint …vetvén õt, hol éhen kell meghalnia, mert stb.
Jer 38,10
kik a netaláni erõszakoskodást elhárítsák.
Jer 38,11
mindenféle szerszám-kamarába.
Jer 38,12
A héber szerint: ócska rongyokat és foszlányokat.
Jer 38,12
nehogy a kötél bevágása által sérelmet szenvedjen. Mily gondos és gyöngéd érzésû volt ez a külföldi.
Jer 38,13
hol azelõtt volt. Jerem. 37,20.
Jer 38,14
Melyik bejárás volt ez, nem tudatik; talán a belsõ papi-tornáczba vitt az, hol a király helye volt (Krón. II. 23,13.).
Jer 38,17
Nabukodonozor király nem volt akkor személyesen az ostromnál, hanem Reblatában, Szíriában. L. Jer. 39,6.
Jer 38,22
kiket az éhség és mirigyhalál el nem ragadott.
Jer 38,22
kik mindig jót, szabadúlást jövendöltek, a hamis próféták. Mások szerint: a te barátaid.
Jer 38,22
az által, hogy ellenállásra ösztönzõ tanácsuk lett nyertes.
Jer 38,22
Te félsz a zsidó menekûltek (19. v.) csúfolásától azon esetre, ha magadat megadod: de ha majd a város ostrommal bevétetik, és asszonyaid a gyõzõ kezeibe esnek, majd ezek fognak csúfolni, mondván: Tanácsosaid veszélybe döntöttek, és most elhagynak téged. Lásd Kir. IV. 25,5. Mások a hébert így …férfiaid, sárba sülyednek lábaid, s õk visszavonúlnak.
Jer 38,28
E szavak a következõ rész kezdetéhez csatolandók.
Jer 39
Jer 39,2
A héber szerint: a hónak kilenczedikén, mint Jerem. 52,6. és Kir. IV. 25,3. is van. Kr. e. 588. évben.
Jer 39,3
Maga Nabukodonozor Reblatában volt.
Jer 39,3
azaz: õrállást võnek a közép-kapunál a bástya mellett, mely által a felsõ (déli) város az alsótól (az éjszakitól) el volt különözve, s következõ napon akarták a felsõ várost megtámadni, mert még csak az alsó volt bevéve; Ezekiel 24,1. 40,1. a tizedik napot teszi a (teljes) meghódítás napjáúl. Midõn ezen próféta a tizedik, Jeremiás a negyedik hónapot mondja, az elsõ a polgári, a második az egyházi évszámítás szerint értendõ. Mások így értelmezik: és a fejedelmek az egész várost körûlvevõ két fal közötti téren voltak.
Jer 39,3
Mások a „Rabzares“ héber szót a kamarások fõnökének, a „Rebmag“ szót a mágusok (bölcsek, Máté 2,1.) fõnökének fordítják. Az utóbbi által különböztetik meg egyik Neregel-Szereser a másiktól.
Jer 39,4
azaz: a kapu-uton, mely a két kõfal között volt, melyeknek egyike a kertet, másika a várost vette körûl. Szedeciásnak oly helyen kellett elfutnia, mely a kaldeusoktól épen nem volt megszállva; a zsidók véleménye szerint földalatti folyosón futott el. Lásd Kir. IV. 25. r. 3-ik jegyz.
Jer 39,4
Szedeciás Jerikó felé futott, hogy átkelvén a Jordánon a pusztában elrejtezhessék.
Jer 39,5
Elitélte õt a hûtlen esküszegés miatt (Kir. IV. 24,20.).
Jer 39,9
a fegyvertõl, éhségtõl és mirígyhaláltól.
Jer 39,9
a vidékrõl a kaldeusok elõl.
Jer 39,9
a vidéken Jerusalemen kivül.
Jer 39,9
A héber szerint: a testõrök hadnagya.
Jer 39,10
A héber szerint: szántóföldeket.
Jer 39,12
Igy igazgatja Isten az õ hív szolgái javára még a zsarnokok szivét is.
Jer 39,13
Mások a hébert így …Nabuzesban a kamarások fõnöke, és Neregel-Szereser, a mágusok fõnöke, és minden stb.
Jer 39,14
Lásd Jerem. 26,24. 40,5.
Jer 39,18
A héber szerint: hanem nyereményûl viszed el lelkedet.
Jer 39,18
Isten meg akarta jutalmazni ezen udvaritiszt irgalmasságát (lásd Jerem. 38,7.8.). Boldogok az irgalmasok, mert irgalmasságot nyernek. Máté 5,7. Az itt elbeszélt jövendölés (15–18. v.), úgy látszik, a város bevétele elõtt a tömlöcz tornáczában mondatott Jeremiás által mindjárt Jerem. 38,18. után.
Jer 40
Jer 40,1
E vers igéi a föliratot teszik Jeremiás jövendölésének most következõ második részéhez, mely a Jerusalem bevétele után azonnal következõ események elbeszélésével kezdõdik. – Itt az a kérdés támad, hogy Jeremiás, ki 39,14. szerint, már a börtönbõl szabadon bocsáttatott, és Godoliásnak átadatott, hol veheti magát Rámában lánczra veretten a többi foglyok között? – Ezt így lehet megfejteni: Miután a fejedelmek a várost bevették (39,3–5.), és Jeremiást szabadságba helyezék (11–14.), Nabukodonozortól parancsot vettek arra, hogy a várost fölégessék (8. v.) és a zsidókat elhurczolják. Ezen parancs kivitelét a fejedelmek egy másodvezérre bízták; magok pedig a közelfekvõ Rámába vonúltak vissza. Midõn elindúltak, Jeremiásról megfelejtkezhettek, s a vezérnek iránta nem adtak megbízást. Ez tehát hatalmába ejtvén õt, mint a többit, elhurczoltatá õt a többivel együtt Rámába a fõvezérhez, ki mihelyt meglátta õt, azonnal szabadon bocsátá.
Jer 40,3
Igy ismerik meg gyakran a hitetlenek is az Isten kezét az õ itéleteiben
Jer 40,5
Igy folytatá a fõvezér kis szünet után, midõn Jeremiás, nem akarván menni Babilonba, szerénységbõl nem felelt. A héber szerint: És miután nem felelt (mondá amaz): Menj Godoliáshoz stb. Mások másképen.
Jer 40,6
Kis város Benjamin nemzetségében, körülbelül két órányira Jerusalemtõl éjszak felé (Józ. 18,26.), hol a helytartónak székhelye volt.
Jer 40,7
az elszélesztett tisztek és katonák, kik Szedeciással elfutottak.
Jer 40,9
Az ellenségnek, ki harczi joggal nyeri el az országot, úgy kell engedelmeskedni, mint törvényes uralkodónak. Ily engedelmességet kíván tõlünk az Isten, hogy az ilyennek uralma alatt is nyugodt és csendes életet éljünk minden istenifélelemmel és tisztességgel. Tim. I. 2,2.
Jer 40,10
hogy mint helytartó, a kaldeusok parancsát vévén, teljesítsem, míg ti nyugodtan mívelhetitek a földet és szedhetitek gyümölcseit.
Jer 40,10
Mások szerint: fügét.
Jer 40,11
mint menekvõk a kaldeusok elõl.
Jer 40,14
Az ammoniták mindig ellenséges indúlattal voltak a zsidók iránt, s azért örömest látták, hogy Nabukodonozor az õ országuknak végére jár. Midõn Godoliás, védve a kaldeusoktól, a zsidókat ismét magához gyüjtötte, az ammoniták királya valószinüleg attól tartott, hogy a zsidók ismét hatalomra vergõdhetnek, s módokról gondoskodott, hogy a kaldeusok elõtt õket gyülöletesekké tegye. Erre legalkalmasabbnak látszott a kaldeus helytartónak egy zsidó által végbeviendett megöletése. Ezért beszélte rá Izmahelt e gyalázatos tettre, ki magát erre eszközûl használtatni hagyta, valószinûleg irigységbõl, mivel királyi vérbõl származván (Jerem. 41,1.), a helytartóság elnyerésére maga törekedett.
Jer 40,14
Nem hihette, hogy egy királyiház sarjadéka akarja megadni a zsidó nemzetnek az utolsó halálos döfést.
Jer 41
Jer 41,1
Kr. e. 587. évb.
Jer 41,1
Dávid vérébõl.
Jer 41,1
az ammoníták fõemberei.
Jer 41,2
a lakoma alatt.
Jer 41,3
Godoliás testõreit.
Jer 41,5
A héber szerint: összekarczolt testtel (Jerem. 16,6.). Gyászoltak az ország sorsa fölött.
Jer 41,5
az oltáron, mely azon helyen emeltetett, hol a templom állott vala. A héber szerint …eledel-áldozat és tömjén.
Jer 41,6
Színlelve, mintha õ is keseregne az ország sorsa fölött.
Jer 41,6
mintha õ vendégszeretõleg hivatná magához.
Jer 41,7
a város közepén.
Jer 41,7
Lásd a 9. v.
Jer 41,8
termény-készletünk földalatti csûrökben, minõk keleten szokásban voltak és vannak.
Jer 41,9
Júda királya, Áza, Maszfatban, mint országa egyik határerõsségében ásatta a nagy vizvermet és kirakatta azt, hogy a város vízben hiányt ne szenvedjen, ha azt Izrael királya ostromolni akarná. Lásd Kir. III. 15,22.
Jer 41,10
Szedeciáséit. Fiait megöleté Nabukodonozor (Jerem. 39,6.), leányait valószinüleg Nabuzárdánnak ajándékozta, ki azokat Godoliásra hagyta.
Jer 41,12
a nagy tónál (Kir. II. 2,13.).
Jer 41,12
város Benjamin nemzetségében.
Jer 41,13
a foglyok.
Jer 42
Jer 42,5
közöttünk és közötted, Jeremiás! Mások szerint: ellenünk.
Jer 42,10
mert igazságom már meg van engesztelve a büntetés által, melyet szenvedtetek. A héber szerint: mert bánom a nyomort, melyet rátok hoztam; azaz: nem szivesen eresztettem rátok, a mi titeket sujtott. Lásd Jerem. 18,8.
Jer 42,12
A babiloni király szivét hozzátok hajtom.
Jer 42,12
A héber szerint …veletek, hogy könyörûljön rajtatok, és titeket visszatérni engedjen földetekre.
Jer 42,13
A héber szerint …e földön, úgy hogy nem hallgatjátok a mi Urunk Istenünk szavát.
Jer 42,18
átok stb. tárgyává.
Jer 42,19
figyelmeztettelek titeket, azaz, egyszersmind tanúk által nyilván erõsítettem, hogy ezt ne tegyétek, ha e cselekvéstek következéseit büntetésképen viselni nem akarjátok.
Jer 42,20
csalárd igéretetek által, melylyel engedelmességet fogadtatok (vesd össze: 5. 6. v.). Jeremiás szivökben olvasá, hogy már eltökélették magokat Egyiptomba menni, és hogy a kérdést csupán külsõ szinbõl tették.
Jer 43
Jer 43,7
Tafnis (máskép Tanis) Egyiptomban, az egyik dinasztia székvárosa. Lásd Izai. 19,11. 14-ik jegyz.
Jer 43,9
A héber szerint …rejtsd el az agyagban, a téglavetõ háznál Fáraó stb.
Jer 43,10
parancsaim végrehajtóját.
Jer 43,10
Mások a hébert így: sátorát.
Jer 43,10
A téglafalak az erõsség képei. A próféta e jelkép által jelenteni akarja, hogy Nabukodonozor az õ erejével Egyiptom erõsségét aláássa és megdönti.
Jer 43,12
a bálványisteneket; vesd össze: 48,7. Mások az egyiptomiakat értik.
Jer 43,12
azaz: védelmére oly szorosan fogja azt magának tartani.
Jer 43,13
Mások szerint: a képszobrokat Bethszemesben (napvárosban). Némelyek szerint, az obeliskek, jelképei voltak az istenileg tisztelt nap sugárainak.
Jer 44
Jer 44,1
Felsõ-Egyiptomban. A többiek közép- és alsó-Egyiptom városai.
Jer 44,3
A héber szerint: füstölést.
Jer 44,4
szorgalmasan, mindenkor, a legrégibb idõ óta.
Jer 44,5
A héber szerint …ne füstöltek volna; – s így többször 8. 15. v.
Jer 44,8
átok tárgyává.
Jer 44,9
Rettenetes megátalkodás, ha az Isten itéletei sem jobbítják meg az embert, ki még azután is bûnt bûnre halmoz; de az istentelen, úgymond a Szentlélek, mikor a bûnök mélységére jut, nem gondol semmivel (Péld. 18,3.). Oly vakság ez, mely csak a pokolra kárhozottakéhoz hasonlítható.
Jer 44,10
A héber szerint: Mind e napig sem alázták meg magokat.
Jer 44,10
A héber szerint: az én törvényemben.
Jer 44,11
Vesd össze: Ámosz 9,4. Új bûnökre új büntetések következnek.
Jer 44,14
csak a kevés szökevények, mint a héberben vagyon.
Jer 44,16
és nem cselekszünk a szerint.
Jer 44,17
a holdnak.
Jer 44,19
mondák az asszonyok.
Jer 44,19
A héber szerint …hogy azokat (a süteményeket) utána csináljuk (hold alakúvá).
Jer 44,21
roszallással.
Jer 44,22
Mások szerint: szokásaitok.
Jer 44,26
mert mindnyájokat elveszítem.
Jer 44,30
Fáraó Efree, a görögök szerint Apriesz, kirõl Herodot beszéli, hogy alattvalói föllázadtak ellene, s egyik vezérét, Amazist királylyá kiálták ki. Apriesz Memfisznél megveretett és fogságba esett, hol õt az egyiptomiak megfojtották. Ez a zsidók Egyiptomban való tartózkodásának elsõ éveiben történhetett, mert Nabukodonozor öt évvel Jerusalem elpusztitása után Egyiptomot megtámadta, s az ott tartózkodó zsidókat Babilonba hurczolta, mint ezt József, a zsidó történetiró beszéli.
Jer 45
Jer 45,1
jövendöléseket. Lásd Jerem. 36. r.
Jer 45,1
Habár a következõ jövendölés, kihirdettetése idejét tekintve, nem áll is itt helyén, úgy látszik, mégis szándékosan tétetett az elõbbiek után, a mennyiben ezek Izrael- és Júdaországról, különösen pedig Júdáról és Jerusalemrõl szólnak, ama pedig csak egyes izraelita személyt érdekel. A következõknek tárgyát több hitetlen nemzetek teszik. Az események idõrende szerint, ennek a 36,7. után kellene következnie.
Jer 45,3
azon aggodalmam miatt, hogy a Jeremiás által jövendölt szerencsétlen napokban vagy megölnek, vagy fogságra hurczolnak.
Jer 45,4
Választott népemet és országomat romlásra adom.
Jer 45,5
A nekem legkedvesbet romlásra adom, s te baj nélkül akarsz maradni?
Jer 45,5
A héber szerint: neked pedig nyereményûl adom lelkedet.
Jer 45,5
Értelme ez: Ne kivánd, hogy ez átalános romlás idejében minden bajtól ment maradj; de életedet mégis megtartom, akárhol leszesz.
Jer 46
Jer 46,1
Ezen fölirás a következõ hat részre vonatkozik; melyeket Jeremiás a külföldi népek ellen intézett.
Jer 46,2
A következõ jövendölés Egyiptomról kettõs; az elsõ, és az idõ szerint korábbi, Joakim negyedik évében mondatott, s leirja az egyiptomi hadsereg leveretését Nabukodonozor által Karkamisnál az Eufrates mellett (2–12. v.); a második hirdeti: hogy ugyanazon kaldeus király által, Egyiptom, Jerusalem bevétele után, ostrom alá vétetik és elpusztíttatik, de kevés idõ mulva ismét visszanyeri nyugalmát (13–26. v.). Végre (27–28. v.) a próféta vigasztalja az õ népét.
Jer 46,2
Fáraó Nekaó Joziás király halála után, Joakim elsõ évében, Egyiptom minden tartományát egész az Eufratesig és Karkamis határerõsségig, mint neki ezt megjövendölte Jeremiás (Krón. II. 35,21. r. 19-ik jegyz.), hatalma alá hódította (lásd Kir. IV. 23,29. Krón. II. 35,20.); de midõn ezután három évvel az Eufrateshez ment, hogy Nabukodonozor terjedõ hatalmának gátot vessen, Jeremiás a következõ jövendölésben szerencsétlenséget jósolt neki, mi meg is történt.
Jer 46,3
kis és nagy paizst; az utóbbi az egész embert befödte. A próféta az egyiptomi harczos népekhez intézett gúnyos megszólítással kezdi jövendölését.
Jer 46,6
Mások a hébert így: a gyors el nem futhat, az erõs el nem szaladhat.
Jer 46,7
Mások szerint: mint a (kiáradó) Nilus.
Jer 46,8
hogy Karkamist ismét meghódítsam. Nabukodonozor Karkamis határerõsségét, melyben az egyiptomiaknak helyõrségek volt, ismét meghódította. Mások szerint: lerontom a városokat.
Jer 46,9
A héber szerint: Jõjetek föl, lovak, és száguldjatok szekerek!
Jer 46,9
szerecsenek.
Jer 46,9
A héber szerint: Fút, az Egyiptomtól nyugat felé lakozó szomszéd nép, valamint a lídiaiak (a héber szerint: Lud) mindnyájan Egyiptom ellen egyesûlve.
Jer 46,10
Az egyiptomiak Isten ellenségeinek neveztetnek, mert Palesztinán történt átvonúlásuk alkalmával nagy nyomorúságot hoztak Izraelre. Lásd Kir. IV. 23,33.
Jer 46,11
szó szerint: gyantát. Lásd Jerem. 8,22.
Jer 46,11
Bármennyire törekszel is mindenféle országlási mesterkedéssel leveretésedbõl felüdûlni, nem nyered vissza többé erõdet s a valódi jólétet.
Jer 46,12
Nabukodonozor gyõzött (2. v.), megverte Fáraó seregét. Midõn tehát itt (12. v.) mondatik, hogy mindaketten együtt elesnek, ez úgy értendõ, hogy gyõzelme igen véres és majdnem hasonló volt a csatavesztéshez. Ez lehetett oka, hogy a csaknem egészen kimerített kaldeus a megfutamodott Fáraót nem üldözte.
Jer 46,13
Ez új jövendölés. Lásd a 2-ik jegyz. Ez Nabukodonozor hadjáratára vonatkozik Egyiptom ellen, hat évvel Jerusalem elpusztítása után. Jeremiás valószinûleg Egyiptomban mondta ezt. Lásd Jerem. 44,30.
Jer 46,14
A próféta nehány várost nevez valamennyi helyett. Lásd Jerem. 44,1.
Jer 46,15
Mások szerint: leverettek.
Jer 46,16
az egyiptomiak segéd-népei. Lásd a 10-ik jegyz.
Jer 46,16
a kaldeusokénak. Lásd 25,38. Mások a hébert így: A pusztító fegyvere elõl.
Jer 46,17
Egyiptomiak! adjátok királytoknak e nevet „csatazaj“ (mely rája és országára jövend). A héber szerint: Akkor kiáltják: Fáraó, Egyiptom királya elvesz, (mások szerint: békeháborító); mert elhagyta az idõt (az alkalmas idõt nem használta Nabukodonozor megtámadására, és arra, hogy hódításainak véget vessen). Mások másképen.
Jer 46,19
Készûljetek kivándorolni, Egyiptom lakói!
Jer 46,20
Nabukodonozor, ki fogságra viszi. Mások a hébert így: az õ levágója.
Jer 46,21
a határos nemzetektõl zsoldba fogadott katonák.
Jer 46,22
t. i. Egyiptomé.
Jer 46,22
siralmasan. A héber szerint: mint a kigyó sziszegése (midõn a favágó által a bokorból fölriasztatik).
Jer 46,23
Elpusztítják Egyiptom városait, faluit és házait. Mások a hõsöket értik.
Jer 46,23
A héber szerint …mely áthathatlan (sürû).
Jer 46,23
az erdõ fái.
Jer 46,25
megbüntetem.
Jer 46,25
Sz. Jeromos latin vulgatánkban a héber szókat: Amon-min-No „Alexandria zajgásának“ fordította, „Amon“ tulajdonnevet „zajgással“, „min-No“-t pedig Egyiptomnak az õ idejében legnagyobb és leghiresebb városa, Alexandria nevével jelölve. Jobban van a héber szerint: meglátogatom a nói Amont, t. i. Amon bálványt, No (Théba, Diospolis) fõvárosban, mely felsõ Egyiptomnak legrégibb, legnagyobb és leghiresebb fõvárosa volt.
Jer 46,25
Az õ helytartóit, fejedelmeit.
Jer 46,26
Az egész jövendölés csakhamar teljesûlt. Miután Nabukodonozor egész Palesztinát, Szíriát és Tírust meghódította, Egyiptomba is elment, hogy azt elpusztítsa.
Jer 46,26
Egyiptom a Nabukodonozortól szenvedett leveretés után ismét felüdûl és megnépesedik. Vesd össze: Ezekiel 29,13. Mások a hébert így: és Egyiptom nyugodt leszen.
Jer 46,27
ki nyugalmában háborítsa (eredménynyel).
Jer 46,28
Az Egyiptomra hirdetett büntetõ itélet után, a próféta vigasztalja a fogoly-izraelitákat, megigéri nekik a szabadúlást a fogságból, hazájoknak isméti csendes birtokát, s ennek örök tartósságát, míg mindazon népek, melyek közé szétszórattak, elvesznek. A próféta itt is nem annyira a földi, mint inkább a lelki Izraelt tartja szem elõtt, mely a kereszténységben folyton él. Vesd össze: Jerem. 10,24. 30,11.
Jer 47
Jer 47,1
Melyik egyiptomi király, és mely idõben hódította meg Gázát? különbözõk a vélemények. Legtöbb valószinûség szól Fáraó Nekaó mellett, hogy elsõ hadjáratában (Kir. IV. 23,29.) Karkamis ellen, hódította meg a filiszteusok említett határerõsségét, mielõtt Palesztinába nyomúlt, hogy háttere szabadon legyen. Ha e hozzátétel „mielõtt stb.“ (mely nincs meg a görög és arab fordításban) valódi: akkor e jövendölés oly idõben mondatott, midõn a filiszteusoknak a kaldeusok által leendett leigáztatását legkevésbé sem lehetett gyanítani. Mások e hozzátételt nem tartják valódinak, és azt hiszik, hogy Jeremiás e jövendölést Jerusalem bevétele után oly idõben mondta, mikor Nabukodonozor Tírus elõtt volt (vesd össze: 4. v.), és hadserege a Palesztinával határos tartományokat elfoglalta.
Jer 47,2
a kaldeusok.
Jer 47,3
A héber szerint …csata-méneinek erõs dobogása miatt.
Jer 47,3
A héber szerint: robogása.
Jer 47,3
hanem magok is menekvés után néznek.
Jer 47,4
Kréta-sziget (Móz. V. 2,23.); mások szer: Ciprus.
Jer 47,5
szinte filiszteus város.
Jer 47,5
a többi helységek.
Jer 47,5
karczolod magadat. Ez, valamint a megkopaszítás és hallgatás, a gyászolási szertartáshoz tartozott. Meddig kell még gyászolnod, Filisztea!
Jer 47,6
A héber szerint: Nyugodjál meg stb.
Jer 47,7
Vesd össze: Ezekiel 25,16.
Jer 48
Jer 48,1
E jövendölés Nabukodonozor azon hadjáratára vonatkozik, melyet Moáb ellen Tírus ostroma alatt vezetett, körûlbelûl három évvel Jerusalem bevétele után. Izai. 15. és 16. r. hasonló jövendölés fordúl elé; mely közvetlen azon csapásra vonatkozik, mely a moabítákat az asszírusok által érte (Izai. 16,13.14.), míg ez a kaldeusi hadjáratról szól. A két jövendölés között sok hasonlóság van, mert Jeremiás majd ugyanazon gondolatokat használja a kaldeusok által háramlandó büntetõitéletek kifejezésére, melyeket Izaiás használt az asszírusok általi büntetésre vonatkozólag. Úgy látszik, e jövendölést Jerusalem bevétele után mondotta Jeremiás.
Jer 48,1
elõbb izraelita (Móz. IV. 32,38.), utóbb a moabiták által elfoglalt város (Izai. 15,2.). Nebó hegy mellett volt, melyen Mózes meghalt (Móz. V. 34,1.).
Jer 48,1
mely elõbb az izraelitáké volt (Józ. 13,19.), utóbb a moabitáké lett.
Jer 48,1
A héber szerint: Misgab (magaslat). Ez Kariathaim városnak egy magaslaton fekvõ része lehetett.
Jer 48,2
Egykor az ammoniták fõvárosa volt, azután az izraelitáknak, késõbb a moabitáknak hódolt meg. Izai. 15,4.
Jer 48,2
a benne tanyázó ellenségek.
Jer 48,2
Moábot; így gondolkoznak és szólnak a kaldeusok, kik azt megszállották.
Jer 48,2
A héber szerint …nemzetek közõl. Te is, Madmen (moábi város, mely egyébiránt nem fordúl elõ), el fogsz némíttatni; téged a fegyver stb.
Jer 48,3
Mások szerint: leveretés, összetöretés.
Jer 48,4
A héber szerint …Moáb, nagy kiáltást tesznek kisdedei.
Jer 48,5
Luit, másik elfoglalt város.
Jer 48,5
A héber szerint: hallatszik.
Jer 48,6
Moáb lakosai!
Jer 48,6
magányosan, elkülönözve; fussatok a legmagányosabb helyekre, hol az ellenség nem talál meg titeket.
Jer 48,7
A héber szerint …a te szerzett kincseidben.
Jer 48,7
a moábi fõbálvány.
Jer 48,8
Mások szerint: a pusztító (Nabukodonozor).
Jer 48,9
oly idõben, mikor Moáb legerõsebb és legvirágzóbb, vitetik fogságra; azért adjatok neki jelképûl virágot. Mások a hébert így: Adjatok szárnyakat Moábnak; mert elmegyen, mintha röpûlne. Mások másképen.
Jer 48,10
Átkozott, ki az Úr parancsát hanyagúl végzi; azért ti is, kaldeusok! ha kimélitek a moabitákat, kiket Isten megsemmisíttetni parancsolt.
Jer 48,11
A héber szerint: nyugodt.
Jer 48,11
Az új bor kiforrása után egy ideig seprõjén szokott hagyatni, hogy erõsebb és szebb szinû legyen. Képlet nélkül: Moáb sokáig fentartotta erõsségét.
Jer 48,11
tömegestûl, teljesen; az asszíriusok által (Izai. 15. 16.) nem vitetett fogságra az egész nép.
Jer 48,12
üvegeit, nagy korsóit.
Jer 48,12
A héber szerint …csapolókat küldök neki, kik lecsapolják, edényeit kiürítsék, és üvegeit összetörjék. Képei az elhurczoltatásnak és fogságnak.
Jer 48,13
Lásd Kir. III. 12,29. – Megszégyenûl a bálványokra, s a mi nem Isten, mind arra épített bizodalom.
Jer 48,18
Vonúljatok ki a vízzel bõvelkedõ tájról a sivatagba, Díbon lakosai!
Jer 48,19
Aroer az ammonitákhoz tartozó város volt Moáb tartomány határán. Móz. IV. 32,34. Móz. V. 2,36.
Jer 48,20
Arnon éjszaki partján feküdt Aroer.
Jer 48,25
A szarv az erõsség képe. Zsolt. 88,18. 91,11.
Jer 48,26
Ellenségek! adjátok neki az isteni harag kelyhét (Jerem. 25,15.), a romlás bódító poharát (Izai. 51,17.22.).
Jer 48,26
vagy megütõdve tapogatódzik, mint a részeg.
Jer 48,26
mint õ csúfolódott Izrael fölött.
Jer 48,27
A héber szerint …Nem volt-e Izrael csúfságúl neked, s nem voltál-e te is a tolvajok közt (kik az õ örökségét elrablották)? de neked is ki kell költözni a beszédek miatt, melyeket ellene szólottál. Mások másképen.
Jer 48,28
hogy biztosabb legyen.
Jer 48,30
A héber szerint …hogy nincs úgy; és nem cselekedett épen úgy (ereje nem felel meg hiúságának).
Jer 48,31
A héber szerint …panaszkodnak a kir-heresi férfiak fölött.
Jer 48,32
Lásd Izai. 16,9.10.
Jer 48,33
Kármél átalában termékeny táj helyett vétetik. Lásd Jerem. 2,7. Izai. 29,27.
Jer 48,33
A sajtó-dal nem sajtó-dal többé. – Az õszi ujjongás az ellenség ujjongásává lesz. Lásd Izai. 16,10.
Jer 48,34
Mások a hébert így …Szégortól Oronaimig, Eglatig, Silisijáig. (Izai. 15,5.).
Jer 48,34
A héber szerint: Nemrim vizei elapadnak. Izai. 15,6.
Jer 48,35
Mások a hébert így: És elpusztítom Moábból, úgymond az Úr stb.
Jer 48,36
A héber szerint: a kir-heresi férfiakhoz.
Jer 48,36
Nagy birodalmat akart alapítani, és szolgaságra jutott.
Jer 48,36
Mások a hébert így …sípok szózatát adja, mert a mi még megmaradt is, elvesz.
Jer 48,37
gyászolás jele.
Jer 48,37
mint a foglyoknak. A héber szerint: minden kéz meg van sérûlve.
Jer 48,37
Mindenki gyászruhában van.
Jer 48,39
A héber szerint …összezúzatott.
Jer 48,40
Nabukodonozor.
Jer 48,42
a babiloni fogság ideje alatt. Lásd 47. v.
Jer 48,45
Hezebon oltalma alá futnak a szökevények. (A héber szerint: kik az erõhatalomtól megszabadúltak.)
Jer 48,45
A héber szerint: szakállát (dicsõségét, tisztességét).
Jer 48,45
Értelme ez: Védelmet keresnek; de épen a hol védelmet keresnek, ott fognak fejökre ütni. E versben czélzás van Móz. IV. 21,28.29.-re.
Jer 48,46
lásd a 7. v.
Jer 48,47
A babiloni fogság után a moabiták a zsidókkal együtt visszatértek hazájokba, mint József, a zsidó történetiró beszéli. Még Krisztus idejében is a moabitáknak tulajdon országuk volt, de késõbb foloszlottak az arab törzsek között.
Jer 49
Jer 49,1
A próféta az ammonitáknak, kik a moabitáktól éjszak-keletre laktak, azon ellenséges indúlat miatt, melyet Izrael ellen mindenkor kimutattak, büntetést jövendöl, melyet hiába igyekeznek kincseik által elhárítani (1–6. v.). E jövendölés, úgy látszik, szintén Jerusalem bevétele után mondatott, s ez esemény után ötödik évben teljesedésbe ment.
Jer 49,1
Vajjon az izraeliták egészen elvesztek-e, s nem térnek vissza többé a fogságból, hogy örökségök részének idegen (ammonita) kezekben kell lenni?
Jer 49,1
az ammoniták bálványa, mely Molochnak is neveztetett. Lásd Kir. III. 11,5.
Jer 49,1
Gád nemzetség birtokát túl a Jordánon.
Jer 49,1
hogy Melkom népe, az ammoniták. A tíz nemzetséget az asszíriai fogságba hurczolván, õk foglalták el azok birtokait.
Jer 49,2
az ammoniták fõvárosa.
Jer 49,2
mellék-városai.
Jer 49,3
Hezebon, egyike a moabiták kitünõbb városainak (Jerem. 48,2.); de úgy látszik, hogy e várost az ammoniták is lakták, (vesd össze: Bir. 11,12–24.), e szerint mind a két népnek érdeke ugyanegy volt (Kir. IV. 24,2.).
Jer 49,3
egy ammonita, különben ismeretlen város.
Jer 49,3
leány- vagy fiók-városai, mint a héberben és görögben is van; más olvasás szerint: fiai, polgárai.
Jer 49,3
Sírjatok, és keressetek oly helyeket, melyek titeket a czirkáló ellenségtõl elrejtenek. Mások szerint: futkossatok a szõllõ-sövények között.
Jer 49,4
a hegyek által bezárt erõs helyekkel.
Jer 49,4
szószerint: lefolyt, mint a hegyi patak. Értelme ez: a te erõsséged bevétetett.
Jer 49,4
A héber szerint: hitszegõ.
Jer 49,6
Ez a babiloni fogság után való idõre vonatkozik, midõn Círus bizonyosan az ammonitáknak is megengedte, hogy hazájokba visszatérhessenek; legalább a makkabeusok idejében ismét hatalmas nép voltak (Makk. I. 5,6.).
Jer 49,7
A következõ jövendölés (7–22. v.) ismét ugyanazon idõre vonatkozik, midõn Nabukodonozor öt évvel Jerusalem bevétetése után, a közellevõ népeket s ezek között Édomot is leigázta Jeremiás Jerusalem pusztúlása után mondotta azt.
Jer 49,7
Egy hely neve Édomban (Lásd Jób 2,11.).
Jer 49,7
Mások szerint: értelmesektõl?
Jer 49,7
Mások a hébert így: elveszett-e bölcseségök?
Jer 49,7
Vajjon a témani bölcsek nem tudnak módot találni, hogy a háborút elkerûljék, vagy az ellenséget legyõzzék?
Jer 49,8
Hely és táj neve Édomban.
Jer 49,8
Esau volt az edomíták õsatyja (Móz. I. 25,30.).
Jer 49,9
de én még több roszat hozok rád a kaldeusok által, mint a 10. v. következik.
Jer 49,10
Édomot minden titkos helyein hozzáférhetõvé teszem, hogy a rablókat (a kaldeusokat) semmi se kerûlje ki.
Jer 49,10
a moabiták és ammoniták, kik Lóttól, Ábrahám rokonától származtak.
Jer 49,11
Gúnyképen van mondva: Árváid és özvegyeid, kiket hátra kell hagynod, csak engem fognak találni, a haragvót, s éppen azért elvesznek. Mások másképen.
Jer 49,12
Ha a zsidók, kik nem érdemeltek bûntetést oly mértékben, mint te, keményen megbüntettettek: hogyan maradnál te büntetetlen, holott mindig ellenséges indulattal viseltettél Izrael iránt?
Jer 49,13
Azaz, mintha mondaná az Isten: A mint igazán Isten vagyok, úgy stb.
Jer 49,13
valószinûleg akkor fõvárosa Édomnak, de különbözõ a fönebbi Bózrától (Jerem. 48,24.).
Jer 49,13
szomszéd- vagy mellék-városai.
Jer 49,14
a kaldeus birodalom nemzeteihez, vagy inkább azok fejedelmének, Nabukodonozornak megengedé az Úr, hogy Édomot megfenyítse.
Jer 49,14
Édom ellen.
Jer 49,16
Hegyi erõsségeidben helyzett bizodalmad megcsal téged, mert azok nem védenek meg.
Jer 49,18
szomszéd-városai.
Jer 49,19
Nabukodonozor.
Jer 49,19
annak erdõs, nádas partjairól, a vadállatok tartózkodási helyérõl; azaz: eléjõ rejtekébõl.
Jer 49,19
Édom ellen (16. v.). A héber szer: az erõs lakhely ellen.
Jer 49,19
Kit rendeltem én Édom meghódítására? Értsd: egy olyat, kinek senki sem állhat ellen, mivel én adtam neki hatalmat; mert ki hasonló stb.?
Jer 49,19
király, fejedelem.
Jer 49,20
A héber szer: gondolt. Valóban elhurczolja õket az ellenség, mint gyenge bárányokat, elpusztítja legelõjöket.
Jer 49,21
mely felé délnek Édom terjedett.
Jer 49,23
A szírus-damaskusi birodalom Asszíria által elpusztíttatott (Izai. 17.); késõbb Damaskus ismét független kisebb állammá emelkedhetett, mely ellen itt szól a jövendölés. Jeremiás felõle jövendölését szintén Jerusalem elpusztulása után mondotta, s teljesedése ez esemény után öt esztendõvel Nabukodonozor serege által bekövetkezett, melyet e fejedelem, Tírus ostroma alatt, a közellevõ tartományok leigázására küldött.
Jer 49,23
Szíria két városa, melyek Damaskus kerületéhez tartoztak.
Jer 49,23
Damaskus.
Jer 49,23
Nabukodonozor közel ahhoz Tírust ostromolta a tenger mellett. Mások a hébert így …hallottak; kik a tenger mellett laknak, annyira le vannak verve, hogy nem lehet nyugalmok. Mások másképen.
Jer 49,25
csekély ellenállás után.
Jer 49,26
elbámúlnak, elképednek. A héber szerint: megöletnek.
Jer 49,27
Benadad nevezetes király volt Damaskusban (Kir. III. 15,18.), kinek palotái Jeremiás idejében még állottak.
Jer 49,28
Cédár egy arab törzs volt, mely puszta Arábiában az Eufrates és a gálaádi hegység között tanyázott. Sátorokban lakott, s azért itt a sátoros- vagy beduin-arabok helyett átalán vétetik. Ázor úgy látszik, oly tartomány volt Arábiában, melyet állandó lakással bíró arabok laktak, falukban együtt éltek, és egymás között kisebb királyságokat képeztek. A jövendölés tehát átalán érdekli a vándor és a földmivelõ arabokat. E jövendölés közzétételérõl és teljesedésérõl lásd, mi fönebb mondatott. (1- 16- 42-ik j.)
Jer 49,28
az arabokat, kik azért neveztetnek így, mivel Palesztinától többnyire kelet felé tanyáztak.
Jer 49,29
a kaldeusok.
Jer 49,29
sátor-takaróit.
Jer 49,29
hozzák.
Jer 49,31
Kaldeusok!
Jer 49,31
azaz: a cédárbeliek nem oly házakban laknak, melyek zárosak, s más népekkel nincsenek összeköttetésben.
Jer 49,32
kik bálványaik tiszteletére hajokat lenyírják. Lásd Jerem. 9,26.
Jer 49,34
Az elamitákat, (kik a Tigris folyónak, hol az a tengerbe szakad, keleti oldalán laktak) és átalán a persákat, Jeremiás már Joakim negyedik évében háborúval fenyegette (Jerem. 25,25.). Ezen fenyegetés az elamítákra nézve (a fönebbi szorosb értelemben) ismételtetett Szedeciás alatt, és Nabukodonozor által, nem tudni, mikor, teljesedésbe ment. Mivel egyik jövendölésben, melyet Ezekiel Jerusalem földulatása után azonnal közzétett, az elpusztított királyságok között Élam is eléfordúl (Ezekiel 32,24.), így a fönebbi jövendölésnek azonnal közzététele után teljesedni kellett.
Jer 49,35
Az elamíták nevezetes nyillövõk voltak. L. Izai. 22,6.
Jer 49,36
azaz: a Nabukodonozor alatt levõ mindenféle népet küldöm Élam leigázására.
Jer 49,38
Én, mint legfõbb uralkodó, elûzöm Élamból a királyt és fejedelmeket, s az országot a kaldeusok hatalma alá vetem. Élam, mint kaldeus tartomány említtetik. Dán. 8,2.
Jer 49,39
Vesd össze: Jerem. 48,47. 49,6. Midõn Círus Persiát és a szomszéd tartományokat a kaldeusok igájától megszabadította, és a kaldeus birodalomnak véget vetett, az elamíták, kik szintén fogságra hurczoltattak, ismét visszatérhettek hazájokba. A szírus-maczedoni királyok alatt Élamnak ismét tulajdon királya volt.
Jer 50
Jer 50,1
Az Egyiptom, a filiszteusok, moabiták, ammoniták, edomiták és más népek felõl mondott jövendölések után, következik most a jövendölés Babilonnak, a zsidók fõellenségének esetérõl (50. 51. r.). Már Joakim, zsidó király negyedik évében megjövendölte Jeremiás Babilon bukását (Jerem. 25,26.); Szedeciás negyedik évében ismételte a jövendölést, tekercsre írta, s annak másolatát Babilonba vitte, hogy az ott fogva tartott zsidóknak elolvastassék (Jerem. 51,59–63.).
Jer 50,2
gyõzelem-zászlót.
Jer 50,2
Babilon fõbálványa (Izai. 46,1.).
Jer 50,2
legyõzetik Merodak (Evilmerodak) vagyis, Boldizsár, a kaldeusok utolsó királya. A kaldeusoknál t. i. „Merodak“ királyt jelent, mint „Fáraó“ az egyiptomiaknál.
Jer 50,2
a bálványok legyõzötteknek mondatnak, ha meghódíttatott az ország, melyrõl azt hitték, hogy a bálványok megvédhetik. Lásd Kir. IV. 19,12.
Jer 50,3
a médusok és persák. Jerem. 51,11.28. Vesd össze: Izai. 41,25.
Jer 50,4
miután Círus õket elbocsátja. Lásd Jerem. 31,9.
Jer 50,5
Ez elõször, bár tökéletlenûl, a babiloni fogság után teljesedett (Ezdr. II. 9,38. 10,29.), midõn a zsidók Istennel a frigyet megújították, és többé soha el nem pártoltak. Még inkább teljesedett az új szövetségben, melyhez a zsidók közõl sokan csatlakoztak; tökéletesen pedig e jövendölés az utolsó idõben fog teljesedni, mikor egész Izrael belép az anyaszentegyházba.
Jer 50,6
bûnös bálványozást ûztek és elfeledkeztek a templomról.
Jer 50,7
A héber szerint …az Úr ellen, az igazság lakhelye ellen; vétkeztek az Úr, az igazi akol ellen, melyben õk (mint juhok) biztosan nyughattak volna.
Jer 50,7
Vesd össze: Jerem. 40,3. Kir. IV. 18,25.
Jer 50,8
Intetnek a zsidó fõnökök, hogy a kivonulásnál Babilonból a népet vezessék, mint a kosok a nyáj elõtt mennek. A fejedelmek a föld kosainak neveztetnek. Lásd Zakar. 10,3. – Babilon a kereszténynek e romlott világot, Jézus Krisztusnak s az õ evangeliomának ellenségét állítja elé. E rosz világból a kereszténynek is legalább lelkiképen ki kell vándorolnia, lemondva a bûnös kivánságról, mely abban uralkodik.
Jer 50,9
Círus serege egy részben az általa legyõzött népekbõl állott; Kis-ásiából jött, hol Círus a lídiai és más éjszaki tartományokat meghódította.
Jer 50,9
A héber szerint: mint az ahhoz értõ.
Jer 50,11
E szavak a kaldeusokhoz vannak intézve. A héber szerint …mert szilajkodtok, mint a nyomtató tulkok, és nyerítetek, mint a mének.
Jer 50,12
Babilon.
Jer 50,12
A héber szerint …anyátok, és csúffá lesz szülõtök.
Jer 50,12
A héber szerint: puszta, kietlen, sivatag. Mások a hébert így: Ime ez a pogányok vége, pusztaság, szárazság és elhagyottság.
Jer 50,13
Vesd össze: Jerem. 49,17. A mi itt Babilon teljes elpusztúlásáról mondatott, lassankint mind teljesedett. Círus Babilonnak csak külsõ falait rontatta le. – Dárius Histaspis a kapukat és belsõ falakat döntette le. Xerxes elpusztította és földúlta Bél templomát. Nagy Sándor után a város mindinkább elhagyatott, míg végre egészen elpusztúlt.
Jer 50,14
médusok és persák!
Jer 50,15
megadja magát minden részen. Mások a hébert így: Harczkiáltás mindenütt, kezet nyujt stb.
Jer 50,16
Lásd Jerem. 25,38. Itt a galamb már a persák jelvénye volt, kik legyõzvén a kaldeusokat, „nap“ és „sas“ jelvényökhöz csatolták a kaldeusokét, t. i. a galambot. Az idegen segéd-népek azután a kaldeusok szeme elõtt térnek vissza hazájokba. A héber szerint: A megsemmisítõ (Círus) fegyvere elõl.
Jer 50,16
Vesd össze: Jerem. 46,16.
Jer 50,17
Asszíria és Babilon kiályai.
Jer 50,17
Teglatfalaszár, Szalmanaszár, Szennakerib és Azarhaddon.
Jer 50,17
Mások szerint: zúzza össze csontjait.
Jer 50,18
Valamint az asszíriai birodalmat a babiloniak, úgy ezekét a persák nyelték el.
Jer 50,20
A visszatérés idejében.
Jer 50,20
Ugyanazon napokban véget vetek a büntetésnek. A gonoszság és bûn itt büntetés helyett vétetnek.
Jer 50,21
oh ellenség, Círus!
Jer 50,21
A héber szer: Menj föl a kettõs (nagy) lázadás földére.
Jer 50,21
A héber szerint: a látogatás (büntetés) lakói ellen.
Jer 50,21
vesd átok alá, vagy számûzzed.
Jer 50,21
a mi követi õket. Mások szerint: öld meg utódait. Mások szerint: ölj az õ nyomukban.
Jer 50,23
Babilon, a világbirodalom.
Jer 50,24
mert pörbe szálltál az Úrral.
Jer 50,25
Mások szerint: mert ezekre a seregek Urának Istenének szüksége vagyon a kaldeusok földén.
Jer 50,26
minden oldalról.
Jer 50,26
hogy akadály nélkül lehessen vonúlni.
Jer 50,26
A héber szerint: határokról, nyissátok meg élelemtárait, (városait és erõdeit); prédáljátok föl, mint a gabona-rakást, és pusztítsátok el, hogy semmi se maradjon.
Jer 50,27
A héber szer: Öljétek meg minden tulkait (elõkelõit)!
Jer 50,29
Mások a hébert így: az ijászokat.
Jer 50,30
A héber szerint: vesznek.
Jer 50,31
királya Babilonnak. L. Dán. 5,20.21. Izai. 14,12–14.
Jer 50,34
Mások a hébert így: Õ elintézi ügyöket úgy, hogy nyugalmat ad az országnak (Izraelnek és Júdának), és megrendíti Babilon lakosait.
Jer 50,36
ijedtökben.
Jer 50,37
Ez itt átalán a romlás kifejezéseûl vétetik.
Jer 50,37
a vegyes népen, a leigázott tartományok katonáin.
Jer 50,37
Lásd a 47-ik jegyz.
Jer 50,38
a szörny bálványképekben.
Jer 50,39
Lásd Izai. 13,21.22. 34,11.
Jer 50,41
a nagy messzeségbõl. Értsd a médusokat és persákat.
Jer 50,42
Mások a héber szerint: dárdát.
Jer 50,44
Értsd Círust.
Jer 50,44
A héber szerint: az erõs lakhely ellen.
Jer 50,44
Mások szerint: mert hamar elûzöm õt.
Jer 50,44
A mint ez hatalmamban áll; mert ki hasonló stb.
Jer 50,44
A héber szer: ki léphet elém (hogy velem pörbe szálljon)?
Jer 50,44
Lásd Jerem. 49,19. Ugyanezen szavak használtattak fönebb Nabukodonozor ellen. Lásd ebben a visszafizetés törvényét! A mint valaki felebarátjának cselekszik, úgy fognak neki is cselekedni.
Jer 50,45
a hadsereg leggyengébb katonái.
Jer 51
Jer 51,1
A héber szerint …lakóira, kik ellenségeim szivében laknak (kik középpontját teszik elleneimnek). Babilon Isten elleneinek középpontjáúl neveztetik, mivel fõszékhelye volt a bálványozásnak és a tév-tudománynak.
Jer 51,1
a médusokat és persákat.
Jer 51,2
Mások szerint: kiürítik. A kép a nyugati széltõl vétetett, melynél a keletiek szérûjökön a gabonát fölszórják a szabad ég alatt, és a polyvától megtisztítják (lásd Rut 3,2.). Ha a szél igen erõs volt, a szemet is elvitte a polyvával, s szétszórt mindent, a mi a szérûn volt. Igy pusztítja el a babiloniakat az ellenség betörése.
Jer 51,3
mert minden védelem hasztalan. E szavak a kaldeusokhoz szólnak. A héber szerint e beszéd Babilon elleneihez szól: Az ijász ellen vonja meg kézivét a nyíllövõ, és az ellen, ki fölkészûl pánczéljában.
Jer 51,3
Fölhivás a persákhoz.
Jer 51,5
Következik e büntetõ itélet oka. Isten meg akarta boszúlni Izraelt, melyet nem hagyott el egészen. Vesd össze: Izai. 54,4–6.
Jer 51,5
a kaldeusoké.
Jer 51,6
ti fogoly zsidók! vagy: ti segéd-népek; vagy: ti idegenek! Lásd Jerem. 50,8. Jel. 18,4. hol a szellemi Babilon, a keresztény-ellenes világbirodalom értetik.
Jer 51,6
Sõt inkább hirdessétek azt, hadd tudja minden világ, hogy megérdemlették a nyomort, melybe estek. A héber szer: lelkét, hogy el ne veszszetek az õ gonoszságukban.
Jer 51,7
Azért szûnt meg állandóságuk a szerencsében. Képlet nélkül értelme ez: Isten a fénynyel és dicsõséggel teljes babiloni birodalmat ama sok nemzet megfenyítésére használta, kikre haragudott. V. ö. Jerem. 25,15. 48,26.
Jer 51,8
A héber szerint: sebeire.
Jer 51,8
A próféta Babilon segéd-népeihez szól, és fölhíja õket segélyadásra.
Jer 51,9
A segéd-népek felelete. Igy beszélnek szomorkodva ama szent õrangyalok, kik a rájok bízott lelkeket, mind a mellett, hogy a világtól és ördögtõl elvonni mindenképen igyekszenek, meg nem menthetik, mivel e szerencsétlen lelkek a hitetlenségben és gonoszságban megátalkodnak.
Jer 51,10
Igy szólnak a zsidók.
Jer 51,10
A zsidók ügye, a kaldeusok iránti szempontból nézve, igaz ügy volt, habár különben bûnösök voltak; mert ezeknek nem volt joguk az õ királyukat elhurczolni, országukat babiloni tartománynyá tenni, s a várost és templomot lerontani.
Jer 51,11
A próféta a kaldeusokhoz fordúl. Hegyesítsétek stb., mind hasztalan! Mások szerint, e fölszólitás Babilon elleneihez van intézve.
Jer 51,11
t. i. Círusét, ki mind a persák, mind a médusok királya volt.
Jer 51,12
átalános harczi felhivásúl.
Jer 51,12
ragadjatok bár meg minden lehetõ eszközt védelmetekre, mégis elestek; mert stb.
Jer 51,13
az Eufrates mellett. Ennek fõága Babilonon keresztûl folyt, a város két oldalán csatorna volt vezetve, melyek a város alatt a fõfolyammal ismét egyesûltek.
Jer 51,13
Mások szerint …véged, a te kapzsiságod vége.
Jer 51,14
az ellenség úgy rohan rád, mint a sáskasereg.
Jer 51,14
Az õszi idõ örömdalát, mely egyszersmind csata-ének volt. Lásd Jerem. 25,30.
Jer 51,15
Az Úr, ki rád ezt mondja, mindenható Isten, és nem hiábavaló tehetetlen lény, mint a te bálványaid. A 15–19. v. ismétlése a fönebbi (10,12–16.) verseknek, hol azok értelmezése is meg van.
Jer 51,19
a királyság, melyet tulajdonává tett.
Jer 51,20
oh Babilon!
Jer 51,20
a nemzetek pusztítója. Lásd Jerem. 50,23.
Jer 51,25
Babilon hegynek neveztetik, mert kevélyen fölfuvalkodott hatalmában és gazdagságában (Theodor.). Dögleletesnek, a héber szerint, pusztítónak mondatik, mert onnan jõnek a harczosok pusztítani a népeket, mint a hegyi vadak lejõnek pusztítani a házi állatokat.
Jer 51,25
bálványozás, babona és erkölcstelenség által.
Jer 51,25
melyre építve vagy, besülyesztem alattad támaszaidat, t. i. harczi erõdet és gazdagságodat.
Jer 51,25
A próféta Babilont tûzhányó hegyhez hasonlítja, mely lassankint kiég és beomlik.
Jer 51,26
A szeglet- és alapkövek az uralkodókat jelképezik. (Zak. 10,4. Izai. 28,16.) Kaldeából nem jõ több király.
Jer 51,27
Adjatok jelt az indúlásra, Babilon ellenségei!
Jer 51,27
Szenteljétek föl áldozat s egyéb vallási szertartás által.
Jer 51,27
örmény tartományok.
Jer 51,27
a szatrapákat, hadvezéreket.
Jer 51,27
oly sokaságban, mint a sáskasereg. V. ö. Náhum 3,17.
Jer 51,28
Lásd a 11. v.
Jer 51,29
foganatba vétetik.
Jer 51,30
A héber szerint: megfogyatkozott. Mások másképen.
Jer 51,30
A történet fölvilágosítja e verset. A babiloniak csatát vesztettek Círus ellen a térségen, mely után városukba vonúltak, bevehetlennek tartván azt. De Círus bevette az Eufrates elvezetése által. Midõn a csatornákon a város mind két oldalán (31. v.) behatott, a kapuk zárait (lásd Izai. 45. 3-ik jegyz.), melyek gondatlanságból nyitva hagyattak, összeromboltatta, és több épületet fölgyujtatott.
Jer 51,31
Oly nagy volt a város, hogy a király, kinek székhelye a város közepén vala, hirnökök által értesûlt annak bevételérõl; és oly nagy volt az õ gondatlansága, hogy többször érkezett hirnökök sem voltak képesek õt mámorából fölébreszteni.
Jer 51,32
A hirnökök mondák a királynak, hogy az ellenség a kiszárasztott Eufratest megszállotta, a posványos helyek nádasait és sürûségét fölgyujtotta, hogy száraz utat csináljon, és a kaldeus harczi nép elcsüggedett. A próféta ez eseményt mintegy 56 évvel elõbb jövendölte meg, mint az bekövetkezett.
Jer 51,33
A cséplés ideje a leveretés, az aratás ideje a zsákmányolás.
Jer 51,34
így szól a zsidó nemzet.
Jer 51,34
egészen kirabolt.
Jer 51,35
az én megölt gyermekeim.
Jer 51,36
Babilon folyóját. Mások az emberek és kincsek nagy számát értik, mely, mint a tenger, kimeríthetetlennek tartatott.
Jer 51,36
Megfosztom gazdagságától és lakosaitól. E jövendölés nem csak jelképes értelemben, hanem betû szerint is teljesedett az Eufrates kiszárasztása által.
Jer 51,38
A héber szerint: harsogtatják szavokat, mint stb.
Jer 51,38
Lakmározáskor a minden istenek ünnepén, mely a város bevétele elõtti napon fog tartatni, a megrészegedett babiloniak tombolni fognak, mint a vadállatok.
Jer 51,39
mámoros örömükben.
Jer 51,39
haragom poharából (lásd Dán. 5.).
Jer 51,39
A héber szerint: hogy vigan legyenek.
Jer 51,41
azaz: Babilon. Lásd Jerem. 25,26.
Jer 51,42
nagy néptömeg. Lásd Jerem. 46,7.8. Izai. 8,7.8.
Jer 51,43
A héber szerint: pusztasággá leszen.
Jer 51,44
Igy nevezték a babiloniak Baalt, az õ legfõbb istenségöket, ez oly bálvány volt, mely alatt a napot, az ég Urát tisztelték. Baal tiszteletének Babilonban véget vetek.
Jer 51,44
a népek kincseit, melyeket a kaldeusok elrablottak, s némi részben bálványaiknak áldoztak. Igy áldoztattak Bélnek a jerusalemi templom sz. edényei (Krón. II. 36,7.18. Dán. 1,2.), de Círus által visszaadattak (Ezdr. I. 1,7. 5,14.).
Jer 51,45
én, ott fogva tartott népem!
Jer 51,46
egy közelgõ háború hirétõl, melynek rátok nézve üdvös következményei lesznek. Lásd 47. v.
Jer 51,46
Gyakori uralkodó-változás, rosz, veszélyes, nyugtalan idõk jele. A héber szerint: és uralkodó uralkodó ellen van.
Jer 51,48
A héber szer: pusztítók (a médusok és persák serege).
Jer 51,50
Ti zsidók! kik Babilon pusztúlásánál a gyõzõ fegyverétõl elszaladtatok, vagy attól megkimélve maradtatok.
Jer 51,50
hogy oda visszatérjetek.
Jer 51,51
Felelik a zsidók: Szégyelljük magunkat tehetetlenségünkért, hogy az Úr házát idegen kezekben hagyni kényszerûlünk, vétkeink miatt, melyek azt okozták.
Jer 51,52
A templom ezen megszentségtelenítése miatt.
Jer 51,55
a nagy népsokaságot.
Jer 51,56
Mások a hébert így: a pusztító.
Jer 51,56
A héber szerint: összetörik kézivök.
Jer 51,57
haragom büntetõ poharával.
Jer 51,58
Babilon kõfalai a régi világ csodái közé tartoztak, oly tömörségök és szélességök volt, hogy azok felületén egymás mellett hat szekér mehetett. A városnak szám szerint száz kapuja, mind érczbõl volt. Darius Hystaspis teljesítette e jövendölést, leromboltatván a belsõ falakat, melyeket Círus meghagyott.
Jer 51,59
Némelyek a hébert így: fõkamarás; mások: a békehely fejedelme; mások: Az ajándékok felügyelõje. Mások: a királyi ének- és zene-karnagy. Mások másképen. Szedeciás király utazásának Babilonba, országlása negyedik évében, hat évvel Jerusalem pusztúlása elõtt, a történet-könyvekben semmi nyoma nem találtatik, valószinûleg, mivel ez utazásnak nem volt egyéb czélja, mint a babiloni királynak a hódolatot kijelenteni, és ajándékokat vinni. Igy beszélik ezt a rabbinusok is. A király elutazásánál a próféta Száraiásnak adá a következõ megbizást.
Jer 51,60
épen a fönebbi jövendöléseket Babilon ellen az 50. résztõl kezdve.
Jer 51,61
vigasztalásúl az ott levõ zsidóknak, kik Joakin királylyal (Kir. IV. 24,12.) oda hurczoltattak.
Jer 51,64
A következõ rész szerzõje nem Jeremiás. L. a bevez.
Jer 52
Jer 52,1
Lásd Kir. IV. 21. r. 1-sõ jegyz. Ezen rész jóformán nem tartalmaz egyebet, mint a mi Kir. IV. 24,18.-tõl 25,21.-ig és 25,27–30. eléadatik. Vesd össze: Jerem. 39. Krón. II. 36,11. s követk.
Jer 52,7
Lásd Jerem. 39,4. Kir. IV. 25,4.
Jer 52,8
A héber szerint: a síkságon.
Jer 52,12
A hó 10-ik napján jött Nabuzárdán Jerusalembe, miután 3 nappal elõbb, t. i. a hó 7-ik napján (mint Kir. IV. 25,8. mondatik) Reblatából kijött.
Jer 52,18
A héber szerint: a késeket.
Jer 52,18
A héber szerint: a poharakat.
Jer 52,19
Mások szerint: korsókat.
Jer 52,19
Mások szerint: poharakat és kupákat.
Jer 52,22
Kir. IV. 25,17. három könyöknyi; de Kir. III. 7,16. szintén öt könyöknyi.
Jer 52,23
A kifelé függõ, a látható.
Jer 52,23
A héber szerint …a gránátalma 96 volt mind a négy oldalon.
Jer 52,23
mert négy azokból el volt takarva az oszlopnak fal melletti részén.
Jer 52,24
a fõpapot. Vesd össze: Ezdr. I. 7,1.
Jer 52,24
A fõpap után az elsõt, ennek helyettesét.
Jer 52,24
a templom három ajtónállóját.
Jer 52,25
kik a király legközelebbi szolgálatában állottak.
Jer 52,25
hadfogadó fõtisztét.
Jer 52,25
ki az új vitézeket fogadta és begyakorolta.
Jer 52,28
midõn Jekoniás magát megadta (Kir. IV. 24,12.). Kir. IV. 24,14. tizezer férfiú van említve, mivel ott a katonák, kik nem voltak polgárok, számszerint kétezeren (Kir. IV. 24,16.), szinte oda vannak számítva.
Jer 52,29
Jerusalem lakóiból tehát csak nyolczszáz-harminczkét lélek maradt meg, kik Babilonba költöztek. A többieket az éhség, mirígyhalál s a kaldeusok fegyvere emésztette meg.
Jer 52,30
Godoliás, a kaldeus helytartó megöletése után a kaldeusoktól hátrahagyott zsidók Egyiptomba futottak (Jerem. 43,7.). Azon négy év alatt, mely Nabukodonozor uralkodásának 23-ik éveig elfolyt, a szomszéd tartományokból ismét lehettek zsidók, kik hazájokba visszatértek. Ezen, hazájokba így visszatért zsidókból Nabuzárdán ismét 745 lelket hurczolt Babilonba, hihetõleg a szomszéd fenicziekkel tartott háború alkalmával, kiknek fõvárosát, Tírust, Nabukodonozor király hosszú ostrom után bevette.
Jer 52,31
Kr. e. 562. évb.
Jer 52,34
Lásd Kir. IV. 25,30.
JEREMIÁS SIRALMAI.
Jeremiás, ezen könyvecske öt részében, melyek mindannyi éneket képeznek, megsiratja Jerusalemnek és népének szomorú sorsát, a városnak Nabukodonozor által történt bevétele és elpusztíttatása után. A két elsõ részben különösen a meghódított város, a templom-égés és a megölt lakosok leirásával foglalkozik; a harmadikban siránkozik saját üldöztetése és szenvedése fölött, és az egész nép szenvedésén; a negyedik a város és templom pusztúlását és Szedeciás király fogságra vitelét tárgyazza; az ötödik végre a zsidók insége fölötti siralomhoz, fölépülésért és megszabadúlásért esdõ könyörgésképen csatlakozik. E nagy hatású könyvecske, tekintve közvetlen, betûszerinti értelmét, vagy pedig a magasabb, titokteljes vonatkozásokat, melyek a betû fátyola alatt rejlenek, igen gazdag tanításban, épületességben és vigasztalásban. A próféta a bûnös Jerusalem elestében és a népére jött inségben kitûnteti Isten büntetõ igazságát; de hirdeti egyszersmind az õ irgalmasságát és az elõbbi állapot helyreállását, ha a nép megtér és megjobbúl. A kathol. anyaszentegyház, elfogadván ezen betûszerinti értelmet, e mellett kezdettõl hitte és tanította, hogy a próféta még más igazságokat s a jövendõben elrejtett eseményeket is foglalt össze egyszersmind siralmaiban. Ezen titokteljes igazságok és események azok, melyeket az egyház eléad hiveinek, midõn a nagy hét három utolsó napi szent zsolozsmájában e siraloménekeket zengedezi. Azt akarja, hogy hívei ama nagy büntetésekben, melyeket Isten Nabukodonozor által Jerusalemre mért, a még sokkal keményebb fenyítést megismerjék, melyet Isten a Messiás iszonyú megöletése után Izraelre hozott. Meg akarja siratni szerencsétlenségét ez elvakúlt népnek, mely egykor Isten kijelentéseire volt méltatva. Meg akarja siratni Jerusalem elestében ama roszakat, melyek a külsõ és belsõ ellenségektõl rája hárúltak, t. i. a pogányok üldözését, a tévtanítók pusztításait, a vélemények kicsapongásait, s a szomorú elõhaladást a hit iránti közönyösségben és az erkölcsi romlottságban. Azt akarja, hogy Jerusalem pusztúlásában és büntetésében lássuk és fontolóra vegyük ama pusztúlást és büntetést, mely minden lélekre elkövetkezik, ha a bûn halálával hal meg. A feldúlt város és hazátlan nép sorsában meg akarja siratni hazátlan sorsát az egész emberiségnek, mely Ádám vétke által a bûn számkivetésébe, romlásába esett. Sõt a megbüntetett népben magát Jézus Krisztust akarja eléállítani, a mennyiben õ képviselõje lett az egész emberiségnek, melynek bûneiért a büntetést magára vállalta és szenvedte; a mint hogy rája különösen a harmadik rész vonatkozik. Az elmélkedõ keresztény mindezekre figyelemmel van e szent siralom-énekek olvasásánál, valamint a sz. atyák és kath. értelmezõk is azok betûszerinti értelmén kivûl, majd az egyik, majd a másik fensõbb vonatkozást tartották szem elõtt. – A mi ez énekek külsõ elrendezését illeti, az elsõ, második és negyedik rész egyenkint huszonkét versbõl áll, melyek mindenike a héber betûrend más betûjével kezdõdik sor szerint. A harmadik rész hatvanhat versbõl áll, melybõl minden háromhárom ugyanazon betûvel kezdõdik a betûsor szerint. Az ötödik rész is huszonkét versbõl áll, de nem a betûsor szerint. – Miért választotta Jeremiás ezen betûsoros formát, mely különben más szent íróknál is eléfordúl (Péld. 31. Zsolt. 118.), nem tudatik; talán azt akarta ezáltal honfiainak jelenteni, hogy az inségök fölötti siralom és a szabadúlásért való könyörgés oly sajátjok legyen, s gondolkodásuknak és érzelmöknek annyira alaphangjává váljék, mint a mily könnyen tudják a betûsort, mely gondolataik kifejezésének fõ alkatrészét teszi. Ezt a keresztény is értse magára, midõn nagyhéten e siralmakat a zsidó kezdõ betûkkel énekeltetni hallja. – Hogy e siralom-énekek szerzõje Jeremiás, még senki sem vonta kétségbe. Ha erre a zsidók és keresztények egybehangzó bizonyítványait nem bírnók is a legrégibb idõkbõl, már ez énekek szelleme, kifejezése és nyelve világosan e prófétára mutatna. Úgy látszik, az elsõ négy éneket a Kir. IV. 25,4. és a 25,8. közben esõ idõben szerzette, vagy azonnal Jerusalem pusztúlása után (Kir. IV. 25,8. s követk.), az utolsó részt pedig ez utóbbi idõszakhoz írta.
Siralm 1
Siralm 2,1
Ez elõszó nincs meg a héberben, kaldeusban és szírusban, hanem csak a görög, arab és a mi latin vulgata fordításunkban, csak ez utóbbiban lévén meg e szavak is: „és keseredett szivvel fohászkodván és jajgatván“. Ez egész elõszó, úgy látszik, a görög fordító bevezetése, a miért Sz. Bonaventura, lirai Miklós és már kathol. értelmezõk nem tartják Jeremiástól származottnak.
Siralm 1,1
E betûvel kezdõdik a héber szöveg elsõ szava. Lásd a bevez.
Siralm 1,1
„magában“ itt annyit tesz, mint pusztán, gyermekeitõl megfosztottan. Lásd Izai. 27,10.
Siralm 1,1
azelõtt, már önmagában is, de méginkább az oda vándorlott zarándokok által.
Siralm 1,1
mert hitestársától t. i. az Istentõl egy idõre megfosztatott. Lásd Izai. 54,4.5. Mások szerint: mert királyától és népétõl megfosztatott. Vesd össze: Izai. 47,8.
Siralm 1,1
azaz: sok népé. Vesd össze: Kir. II. 8,1–14. Kir. III. 9,20.21.
Siralm 1,1
Mások szerint: szolgaságra jutott. Valamint Jeremiás siratta Jerusalemet, úgy és még jobban sirathatjuk mi azon lelket, mely egykor oly sok erénynyel ékeskedve, az indulatok és kivánságok fölött uralkodott, most pedig a sátán, a világ és test által legyõzetve, az angyalok vigasztalásától megfosztatva, a vétkes gyönyör tüzétõl égve, annyi úrnak lett rabszolgája, a mennyi vétke van.
Siralm 1,2
szeretõibõl, kedveseibõl, t. i. azon népekbõl, kiknek barátságát Júda nagy áron és áldozatokkal vásárlotta meg. Lásd 19. v. Vesd össze: Jerem. 2,16.36.37. 22,20. Ezekiel 29,6.7.16.
Siralm 1,2
elhagyják õt a szükség idején. A héber szerint: hûtlenek lettek hozzá.
Siralm 1,3
Sokan a megmenekûlt zsidók között a kaldeusok elõl, hogy kemény zsarnok-uralmokat elkerûljék, a szomszéd népekhez futottak. A kaldeus sereg elvonúlása után némelyek ismét visszatértek Godoliáshoz. L. Jer. 40,7.11.
Siralm 1,3
Jerusalem üldözõi.
Siralm 1,3
Sokan, kik a szomszéd népekhez futottak és ott maradni akartak, nem lelhettek biztos nyugalmat, hanem az õket üldözõ kaldeusoktól utóléretve elfogattak, midõn ijedelmökbõl még föl sem üdûltek. Mások a hébert így: megfogják a hegyszorosokban. Mások szerint: a határokon. Mások másképen.
Siralm 1,4
Különben a Jerusalembe vivõ utak mindig tele voltak zarándokokkal, kik az ünnepekre zarándokoltak; most puszták azok és szintén gyászolnak.
Siralm 1,4
Mások a hébert így: puszták és üresek a ki- s bejáróktól. Vesd össze: Izai. 3,26. Jerem. 14,2. A törvénykezés és egyéb gyülekezetek megszûntek ott (Tamás).
Siralm 1,4
Mások szerint: ékszer nélkül vannak. Mások szerint: elnémúlnak. Mások másképen.
Siralm 1,4
Mások a hébert így: és maga is tele van keserûséggel. (A lakosok minden osztálya kesereg.)
Siralm 1,5
uraivá, zsarnokaivá. Vesd össze: Móz. V. 28,33. 43,44.
Siralm 1,5
Mások szerint: szerencsések, nyugalmat élveznek.
Siralm 1,5
elitélte õt. A héber szerint: megfenyítette õt.
Siralm 1,6
Jerusalem elvesztette minden ékességét gyermekeiben.
Siralm 1,6
fejedelmei, kik Szedeciás királylyal Jerusalembõl elfutottak, olyanokká lettek, mint a kiéhezett, elerõtlenedett kosok (jobban a héber szerint: szarvasok); utólérettek (Jerem. 39,5.) és a kaldeusok elõtt fogságba kelle menniök.
Siralm 1,7
azaz: összehasonlítja nyomorúsága napjait elõbbi boldog állapotával. A héber szerint: Megemlékezik inségében és szomorúságában, mennyi jóval bírt a régi idõktõl fogva.
Siralm 1,7
a héberek religióját átalán, különösen pedig a szombatot, mely vallástétel napja volt az egy Istenrõl, ki véleményök szerint, rajtok nem segíthetett. Vesd össze: Móz. III. 26,34.35. Jerem. 17,27. 7,34. Mások a hébert így: Gúnyt ûznek bukásából.
Siralm 1,8
nem tartotta meg állását az ellenség ellen, ki kellett költöznie. Mások a hébert így: azért lett tisztátalan. Mások szerint: azért lett gyalázatúl. Mások másképen.
Siralm 1,8
gyalázatos állapotját. V. ö. Izai. 47,3. Ezek. 16,37.
Siralm 1,8
szégyenletében arczát elfordítja.
Siralm 1,9
látható lábain tisztátalansága, vérfolyása, azaz, gonoszsága és annak büntetése az egész világ elõtt. A héber szerint: Az õ (ruha-) szegélyein.
Siralm 1,9
Ezek a város szavai.
Siralm 1,10
minden drágaságára.
Siralm 1,10
szomorkodik, mert látja stb.
Siralm 1,10
míg körûlmetéletlen szivûek. Lásd Ezekiel 44,7–9. Az emberi nem ellensége, úgymond nagy sz. Gergely, kezét azon szellemi javakra nyujtja ki, melyekkel a lélek bír. Nincs arra gondja, hogy tõle a földieket elrabolja, hanem, hogy életét megölje.
Siralm 1,11
A próféta az ostrom utolsó napjairól szól, midõn az éhség oly nagy volt a városban. Jerem. 52,6.
Siralm 1,11
mily megvetett! Ezek Jerusalem szavai. Igy adja oda a bûnös kenyérért – rövid gyönyörûségért, hiú dicsõségért gyakran mindenét a mivel bír, még életét is, és lelkét eladja a sátánnak.
Siralm 1,12
A héber szerint: Tiveletek mindnyájotokkal, kik az uton jártok, nem történt ilyesmi. Mások másképen.
Siralm 1,12
mint a szõllõt, teljesen kiraboltatni engedett.
Siralm 1,12
A héber szerint …fájdalmam, mert az Úr megfenyített és megszomorított engem az õ elbúsúlt haragja napján. Jerusalem és Izrael népe viszontagságaiban és fenyítékében képe lévén az összes emberiségnek, ez pedig Jézus Krisztus emberiségében helyettesíttetvén, méltán adhatók a fönebbi szavak Jézus Krisztus szájába is, ki az egész emberiség bûnéért szenvedvén a büntetést, ily módon panaszkodhatott.
Siralm 1,13
megszégyenített engem, mint a 8. v.
Siralm 1,13
A tûz és hálló, képei az Isten haragjának, s az Izrael népére jött csapásoknak. Vesd össze: Móz. V. 32,22. Jerem. 4,4. 18,22. A héber szerint …csontaimba, mely dúl azokban, hállót vetett lábaimnak, és hátra taszított, vigasztalhatlanná és beteggé tett engem egész nap.
Siralm 1,14
gonoszságaimat igává.
Siralm 1,14
Gonoszságaim terhelnek engem, az azokért rám mért büntetés. Amazokat Isten büntetõ keze igává fonta össze, és rám tette.
Siralm 1,14
saját erõmbõl. A héber szerint e vers: Egybeköttetett gonoszságim igája az õ kezével, összefonattak és nyakamra tétettek, földhöz verte erõmet; oly kézbe stb.
Siralm 1,15
Mások szerint: levetett. Mások másképen.
Siralm 1,15
Ama nap, melyen a város bevételekor a hõsök Izrael ifjú nemzedékével együtt a kaldeusok által lemészároltattak, itt ünnepnapnak neveztetik, vonatkozólag az ünnepek alkalmával szokásos áldozat-állatok leöletésére. L. Jerem.sir. 2,22. Izai. 34,6.
Siralm 1,15
azaz: vérfürdõt készített az Úr Júdában. Vesd össze: Izai. 63,2.3. Joel 3,13. Jel. 14,19.20. Júda népe, mint szûz leány van személyesítve itt is, mint több helyen.
Siralm 1,16
Az inségben azt hiszszük, hogy Isten eltávozott tõlünk; de az õ világossága csakhamar ismét körûlvesz minket, ha el nem veszítjük iránta reményünket és bizodalmunkat.
Siralm 1,17
azaz: oly utálatos.
Siralm 1,18
A héber szerint: én voltam engedetlen szája iránt.
Siralm 1,19
A szomszéd népeket, kik barátságot igértek, segítségûl híttam: de õk nem tartották meg fogadásaikat, és elhagytak engem. Lásd Jerem. 30,14. Abdiás 7.
Siralm 1,19
Lásd 32-ik jegyz. Oh mennyire megcsalja a világ, a test és mindaz, mit a bûnös ez életben szeret, ha azt hiszi, hogy halálakor azokban vigasztalást lel.
Siralm 1,20
szenvedésekkel és keserû bánatérzéssel. A héber szerint …bennem, mert ellenszegûlõ voltam, (tele vagyok bánkódással engedetlenségem miatt).
Siralm 1,20
A városon kivûl a mezõségen a zsidók a kaldeusok által ölettek meg, a városban éhséggel és mirígyhalállal vesztek el.
Siralm 1,21
örvendenek, hogy te, kinek oltalmára mindig büszke voltam, engem elhagytál és nekik martalékúl vetettél.
Siralm 1,21
az isteni boszúállás napját, a büntetõ itéletet (a jámborok javára). A héber szerint: elhozod a napot, melyet rendeltél. A próféta a kaldeusok bukására gondol, a mi Círus által történt meg. Lásd Jerem. 50,51.
Siralm 1,22
hogy azt megitéld és büntesd.
Siralm 1,22
Lásd a 35-ik jegyz. A héber szerint: Cselekedjél velök, a mint velem cselekedtél. A próféta nem boszúvágyból kéri ezt, hanem az isteni igazság iránti buzgalomból.
Siralm 1,22
A héber szerint: bágyadt. Valamint rajtunk kinyilvánúlt igazságod, úgy dicsõítessék meg a te fölséged a mi elleneinken is. Az ó szövetségben sokszor van szó az isteni boszúállásról; mert az Isten haragja Krisztus halála által még nem volt megengesztelve.
Siralm 2
Siralm 2,1
A homály, nagy szerencsétlenség jelképe. Mikeás 3,6.
Siralm 2,1
Izrael dicsõségét, mint a héberben is van. A méltóság és fény legfensõbb fokáról legmélyebb gyalázatba taszította a különben oly dicsõ Izraelt.
Siralm 2,1
hogy annak tekintetébõl kimélte volna meg a várost és templomot. Az irásban néha a frigyszekrény neveztetik az Isten lábai zsámolyának. Lásd Krón. I. 28,2. Zsolt. 98,5. 131,7.
Siralm 2,2
Júda-ország erõsségeit. Lásd Jer.sir. 1,15.
Siralm 2,2
megszentségtelenítette az által, hogy a pogány, tisztátalan ellenség azokat, kikhez, mint szenteltekhez nyúlni szabad nem volt, hatalmába kerítette. V. ö. Izai. 43,28.
Siralm 2,3
Izrael minden erejét. Lásd Jerem. 48,25.
Siralm 2,3
visszavonta segítõ karját, és Izraelt átadta ellenségeinek. Némelyek szerint „az õ“ Izraelre vonatkozik. Visszavonta (meggyengitette) Izrael jobbját (erejét) az ellenség elõtt, (hogy buknia kellett).
Siralm 2,3
A tûz, képe az égetõ fájdalomnak és szorongatásnak.
Siralm 2,4
a szép ifjúságot. Mások szerint: minden szemgyönyört.
Siralm 2,5
Mások szerint: megrontotta. Mások másképen.
Siralm 2,5
A héber szerint: és Júda leányára inséget és nyomort halmozott.
Siralm 2,6
az õ templomát. A héber szerint: szétbontotta sövényét, mint egy kertét. Lásd Izai. 5,5.
Siralm 2,6
A héber szerint …szombatot, és haragja boszankodásában nem hajtott sem királyra, sem papra. Lásd Jerem. 52,10.11.24.27.
Siralm 2,7
Mások szerint: megutálta.
Siralm 2,7
a pompás templomépület falait.
Siralm 2,7
t. i. a katonák lármája.
Siralm 2,8
azaz: Sion kõfalait.
Siralm 2,8
Az Isten mintegy zsinórral kimérte, meddig terjedjen a pusztítás, és az ellenség kezét nem hagyta pihenni a pusztítástól, míg a határvonal köze mind el nem pusztíttatott. Vesd össze: Kir. IV. 21,13. Izai. 34,11.
Siralm 2,8
mivel szintén lerontatott. Az elõbástya egyszerû fal volt a sáncz szélén, mely az elõbástya és a tulajdonképeni kõfal között környezte a várost.
Siralm 2,8
A héber szerint: Az elõbástya könyez, és a kõfal is kesereg.
Siralm 2,9
az omladék alá. Mások a hébert így: A földre vettettek kapui. – Az egyház kapui a tanítók, papok és püspökök; kik akkor hevernek a földbe sülyedve, ha földies, világias érzülettel bírnak.
Siralm 2,9
nincs nyilvános áldozat és oktatás a törvényben.
Siralm 2,9
legalább hosszú idõre a nép büntetéseûl. Vesd össze: Kir. I. 28,6.15. Maga Jeremiás is tíz napi könyörgés után nyert Istentõl feleletet az Egyiptomba szándéklott utazás iránt. Lásd Jerem. 42,7.
Siralm 2,11
az én népem pusztúlása miatt. Lásd a 17-ik jegyz. Én elvesztem minden érzékenységemet és eszméletemet. A máj tétetik itt a fájdalom és érzés székhelyéûl. Lásd Jób 16,14.
Siralm 2,11
A próféta az ostrom idejébe helyezi magát, vagy ez ének szerzése esik ezen idõre. Lásd 1,11. s a jegyz.
Siralm 2,13
A héber szerint: hogyan szólítsalak?
Siralm 2,13
A szenvedõnek némi vigasztalás, ha nem csak maga szenved, hanem másokat is lát, hogy hasonlóképen szenvednek.
Siralm 2,13
Mások a hébert így: a te sebed.
Siralm 2,14
A hamis próféták (Izai. 30,10. s követk.) a helyett, hogy bûneidet tartván szemed elé, bûnbánatra indítottak volna, mindenféle hamis látomásokat mondtak jövendõ jólétedrõl, ezáltal téged vakmerõvé tettek, s így okai voltak fogságba hurczoltatásodnak. Lásd Jerem. 6,13.14. 8,11. 14,13. 23,14–17. 27,15. A héber szerint: hiábavalóságot és hazudságot mondtak.
Siralm 2,15
Ezek a csúfolódás és káröröm kifejezései. Jób 27,23. Zsolt. 21,8.
Siralm 2,15
Ez a vers Phe betûvel kezdõdik, s a következõ elõtt áll, mely Ainnal kezdõdik, a héber betûsor közönséges rende ellen. Némely értelmezõk ennek okát abban találják, hogy a héberek az õ betûrendjökben majd az Ain, majd a Phe betût tették egymás elé. Sz. Jeromos szerint, Jeremiás e helyen a betûk jelentésére volt tekintettel, Ain (szem), Phe (száj). Elõször tehát Ain Phe, utóbb Phe Ain vétetett, mivel a próféta szeme (Ain) elõbb látta a jövendõ eseményeket, melyeket utóbb szája (Phe) megmondott; azután a száj (Phe) folytatta a tanítást, mígnem a szem (Ain) a jövendölt események bekövetkezését látta. A következõ két részben ugyanazon rend vagyon.
Siralm 2,16
Mások szerint: csattogtatják fogaikat.
Siralm 2,16
A héber szerint …elnyeltük õt. Igy örvendez a sátán és párthivei, ha sikerûl nekik egy lelket, mely elõbb Istenhez ragaszkodott, megvesztegetni, s a kárhozat örvényébe dönteni.
Siralm 2,17
hatalmát.
Siralm 2,18
tulajdonképen az Úr elõtt, bátorítva önmagokat.
Siralm 2,18
A héber szerint …kiált. Oh Sion leányának kõfala! folyjanak stb.
Siralm 2,19
minden õrizetkor töredelmesen bánkódva. A régi zsidók az éjet három õrváltásra vagy õrizetre osztották. Lásd Bir. 7,19.
Siralm 2,19
tárd ki kérelmed panaszait.
Siralm 2,19
Indítson meg legalább gyermekeidnek éhenhalása, hogy Istentõl kegyelmet kérj.
Siralm 2,20
kit rablottál meg ennyire. Lásd 1,12. A héber szerint: kivel bántál így.
Siralm 2,20
A próféta ismét az ostrom és bevétetés idejébe helyezi magát. Lásd Siralm. 1,11. jegyz. A héber szerint: karjaikon hordott kisdedeiket. Mások másképen.
Siralm 2,21
vagy feküdtek.
Siralm 2,22
Te az én ellenségeimet mintegy áldozati vendégségre híttad, hol az én megölt gyermekeim emésztetnek föl.
Siralm 2,22
A héber szerint: Mint ünnepnapra híttad el az én rémületeimet köröskörûl, és nem volt… ki meghagyatott volna; a kiket karjaimon tartottam és neveltem.
Siralm 3
Siralm 3,1
kitüntetve minden próféták között. Jeremiás, ki majdnem egész életén át üldöztetett, a következõ siralmas énekben majd saját, majd a nép nevében beszél. A kathol. egyház a szenvedõ Messiás elõképeûl tekinti õt, s így az õ saját és a nép szenvedéseit Jézus szenvedéseire alkalmazza.
Siralm 3,1
azaz: ki látta inségét, s azt magán tapasztalta.
Siralm 3,1
az Isten haragjának.
Siralm 3,2
Sötétség és világosság, képei a szerencsétlenségnek és szerencsének. Lásd Izai. 5,30.
Siralm 3,3
mindig más csapásokkal.
Siralm 3,3
Mások szerint: mindennap.
Siralm 3,4
A folytonos szenvedés által ifjú szépségem az öregség redõivé változott át. Krisztus, az emberek legszebbje, a szenvedések által ismerhetlenné lett. L. Izai. 53,2.
Siralm 3,5
sánczokkal körûlvett, megszállott engem. Isten, mint harczos állíttatik elé, ki a lelket szenvedések által ostromolja (és megadásra készti).
Siralm 3,5
kínokkal.
Siralm 3,6
mint a mindenkorra megholtakat. A héber szerint: mint a régi megholtakat.
Siralm 3,7
a legerõsebb, legvégsõbb, és legfájdalmasabb aggodalomba ejtett engem.
Siralm 3,9
A menekvés, szabadúlás minden útját elzárta.
Siralm 3,9
elforgatta, tévutakra vezetett, úgy hogy nem tudtam, merre menjek.
Siralm 3,10
azaz: egészen véletlen megrohanásokat és szenvedéseket mért rám.
Siralm 3,11
A héber szerint: Az én ösvényeimet összezavarta, és néptelenné tett engem (megfosztott polgáraimtól).
Siralm 3,11
A Vulgatában e kifejezés nõnemben tétetik, értetvén a nép vagy a város. A héber szerint: finemben van. De mindig Jeremiás szól itt akár saját, akár a nép nevében. Sz. Jeromos itt a népet és várost értette.
Siralm 3,12
Lásd Jób 16,13.
Siralm 3,14
Mások a hébert így: Nevetséggé lettem minden nép elõtt, mindennap azok gúnydalává.
Siralm 3,15
keserûség és üröm nagy szenvedések jelképei. Lásd Jerem. 9,15. A próféta szintén a nép nevében szól. (Jerom.).
Siralm 3,16
Hamut hintettél a kenyérre gyászolás jeleûl. Ezt ma is megteszik a buzgóbb zsidók a templom pusztúlásának évnapján. A héber szerint: Kövecsekkel törte össze fogaimat, és hamuban hengergetett engem.
Siralm 3,17
Távol van lelkem a nyugalomtól és boldogságtól. Mások a hébert így: Eltaszítottad a békeségtõl lelkemet.
Siralm 3,18
Nincs vége szenvedéseimnek, elhagyott a reménység, hogy azoktól megszabadúljak. Mások a hébert így: Oda van bizodalmam és reményem az Úrban!
Siralm 3,19
inségemrõl, mely bûnömbõl származott. A héber szerint: inségemrõl és siralmamról. Lásd e rész 1. 6. 15. v.
Siralm 3,19
A próféta ismét bizodalomra buzdúl, és az Úrhoz fordúl, hogy ama roszak ellen, melyeket igazságosan a bûnösökre mér, irgalmasan segélyt küldjön (Jerom.).
Siralm 3,20
A héber szerint: Te bizonynyal megemlékezel errõl, s lelkem gondolja ezt (mondja ezt nekem). Mások másk.
Siralm 3,21
A 19. versre vonatkozik, t. i. hogy kérésemet teljesíted, és rólam megemlékezel.
Siralm 3,23
e könyörûletet. Mások a hébert így: Megújúl az minden reggel.
Siralm 3,27
ha már ifjúságától szoktatja lelkét a szenvedéshez, nélkülözéshez és engedelmességhez. A héber szerint: ha igáját viseli ifjúságában.
Siralm 3,28
az Úr igáját. A hébert mások igy …hallgat, midõn azt (Isten) ráteszi.
Siralm 3,29
A földre borúl (Zsolt. 71,9.); megalázza magát Isten keze alatt zúgolódás nélkül, mondván: Talán van még stb.
Siralm 3,31
nem ûzi el azokat, kik meg akarnak jobbúlni (Jerom.).
Siralm 3,32
A héber szerint: megszomorított.
Siralm 3,33
Vesd össze: Ezekiel 18,32. 33,11.
Siralm 3,34
a fogságba hurczoltakat.
Siralm 3,36
ilyesmit nem akar az Úr, tehát segítve lesz rajtunk. Mások a 34–36. v. a héber szerint így: hogy lábai alá tiportassanak az ország foglyai, hogy az ember joga elferdíttessék a Fölségesnek szine elõtt, hogy az ember törvénye elfordíttassék (mint a kaldeusok teszik), azt az Úr nem cselekszi. Mások másképen.
Siralm 3,38
s a mi velünk történik, nem mind az Isten megengedésébõl történik-e, a jó úgy, mint a rosz? Azért ne zúgolódjunk, hanem térjünk meg és reméljünk.
Siralm 3,39
az ember a büntetés miatt, melyet bûnei által érdemlett? A szentirási nyelvben gyakran vétetik a bûn büntetés helyett. A héber szerint …életében, mindenki az õ bûnei ellen.
Siralm 3,41
Az emeli fel szivét és kezeit, ki imádságának jócselekedetek által ad erõt. A ki imádkozik, de jót nem cselekszik, szivét kezei nélkül emeli fel; a ki jót cselekszik, de nem imádkozik, kezeit sziv nélkül emeli föl (nagy sz. Gergely).
Siralm 3,42
A héber szerint: azért nem bocsátottál meg.
Siralm 3,44
A héber szerint: felhõbe burkolóztál.
Siralm 3,45
A héber szerint: szemetté és undorrá tettél engem a népek között.
Siralm 3,46
A héber szerint: minden ellenségeink. A kép a vadállatokról vétetett, melyek föltátják szájokat, hogy prédájokat elnyeljék.
Siralm 3,47
A jövendölés, melynek igérete által vigasztalásunkra kellett volna lennie, fenyegetése által félelmünkre lett, s mivel azt megvetni merészlettük, ez által alkalma lett elestünknek és vesztünknek.
Siralm 3,48
Népem romlása miatt; a nép mint szûz leány van személyesítve.
Siralm 3,49
A héber szerint: Az én szemeim nem pihennek, és áradoznak szünet nélkül.
Siralm 3,51
minden erõmet.
Siralm 3,51
A folytonos sirás Jerusalem leányainak romlása fölött (1,4.18. 2,10.11.) elvette minden erõmet. A leányzók alatt a Jerusalemhez tartozó kisebb városok is értethetnek. Mások a hébert így: Fájnak szemeim az én városom minden leányaiért. – Egy buja pillantás gyakran elveszi a lélek életét (Jerom.).
Siralm 3,52
Mások a hébert így: Vadásznak rám mint madárra, ellenségeim ok nélkül.
Siralm 3,53
Verembe ejtettek, hogy el ne szabadúlhassak. Elevenen halálos verembe ejtettek engem. Jerem. 38,6. Életünk verembe ejtetik, ha azt gonoszság szennyezi be; kõ tétetik arra, ha a vétkezés megszokássá válik; mert a megszokás nagy súly gyanánt nehezedik a bûnösre, és gátolja õt, hogy elestébõl fölkeljen (nagy sz. Gerg.).
Siralm 3,54
Vesd össze: Zsolt. 68,2.3.
Siralm 3,55
Fogságomban segítségül híttam az Istent, és meghallgatta könyörgésemet; tehát, következteti a próféta, Isten a jelen inségbõl is megszabadít.
Siralm 3,56
midõn mondám, mint következik.
Siralm 3,59
Te látod, mennyi méltatlanságot és fájdalmat szenvedek; állj boszút ellenségeimen. Lásd Zsolt. 9,5. A próféta kéri az Istent, hogy õt (a népet) a jelen inségbõl is úgy szabadítsa meg, mint az elmúlt szorongatásokból.
Siralm 3,60
A héber szerint: boszújokat.
Siralm 3,63
minden cselekvésökben. Lásd Zsolt. 138,2.
Siralm 3,63
én vagyok tárgya gúnyolódásuknak.
Siralm 3,64
Megbünteted õket azért, mit nekem (nekünk) cselekedtek.
Siralm 3,65
Mint a paizs borítja a férfiút, úgy borítod be õket sanyarúsággal. A héber szerint: Megvered õket õrûltséggel, és átkot eresztesz rájok.
Siralm 4
Siralm 4,1
t. i. a zsidók. Lásd 2. v.
Siralm 4,1
épen az aranyon. A héber szerint: elvesztette szinét a legfinomabb arany; értsd Júda fejedelmeit.
Siralm 4,1
valószínûleg a papok. A sz. énekes a fõpapnak drága kövekkel kirakott mellelõjére czéloz. Lásd Móz. II. 28,8–11. Mások betû szerint a templomi készletben volt aranyat és drágaságokat értik.
Siralm 4,2
A héber szerint: drágalátos.
Siralm 4,2
A héber szerint: a tiszta aranynyal egyértékû ruhákba öltözöttek.
Siralm 4,2
mily csekélyekké, alávalókká lettek!
Siralm 4,3
tengeri szörnyek, czethalak. Mások a héber szerint: rókák, sakálok.
Siralm 4,3
A legkegyetlenebb állatok is megszoptatják éhezõ kölykeiket, de a jerusalemi anyák kénytelenek elepedni hagyni éhezõ kisdedeiket; mert magok is erõtelenek lévén, nem szoptathatják õket, hanem veszni hagyják, mint a struczmadár tojásait a pusztában. Vesd össze: Jób 39,14–16. Siralm. 2,11.12.
Siralm 4,4
Igy a lelki szükségben is, ha nincsenek tanítók, kik az éhezõknek megszegnék a tanítás kenyerét (Jerom.).
Siralm 4,5
éhség miatt az ostrom alatt.
Siralm 4,5
Mások szerint: karmazsinban. Pompás ruhákban.
Siralm 4,5
azaz: megelégszenek a legundorítóbb táplálékkal is, vagy, az ellenség elõl a legmocskosabb rejteklyukakba is elbujnak. Vesd össze: Jób 24,8.
Siralm 4,6
büntetése.
Siralm 4,6
büntetésénél. Ily értelemben vétetik a bûn a 32. v. is. Azonban a bûn saját értelmében is vehetõ; mert a bûn és büntetés nagyobb volt Jerusalemnél, minst Sodománál. Ez vétkezett a természeti törvény ellen, amaz a természeti és isteni törvény ellen; ez egy szempillantás alatt megbüntettetett, amaz hosszas ostrom és fogság által fenyíttetett.
Siralm 4,6
t. i. Sodoma nem emberi kézzel forgattatott fel, hanem az Úr kénköves és tüzes esõt bocsátott rája az égbõl.
Siralm 4,7
Ezek alatt valószinûleg a fejedelmek, fejedelmi fiak, elõkelõk értendõk, a Nezer (korona) szó jelentésébõl következtetve. Mások szerint: Istennek szenteltek. Lásd Móz. IV. 6.
Siralm 4,7
Mások szerint: klárisoknál, vagy gyöngyöknél.
Siralm 4,7
E képletek jelenteni akarják: hogy azok szép emberek voltak, fehérek és pirosak. Mások szerint ezen tulajdonok az Istennek szenteltek, a nazareusok szellemi elõnyeire vonatkoznak. – Némely jámbor lélek kezdetben fehérebb volt a hónál tisztasága által, tisztább a tejnél becsületessége által, pirosabb a régi elefántcsontnál szeretete által, szebb a zafirnál külsõ látszata által (a zafir az ég szinével bir); de utóbb fekete, ocsmány lett a bûn által.
Siralm 4,8
A héber szerint: a feketeségnél. Most ezen elõkelõk az éhségben (9. v.) és szükségben egészen megfeketedtek, s olyanokká lettek, mint a csontvázak.
Siralm 4,9
A héber szerint …megölt, mert ezek elvesztek, megöletve a földtermény hiánya miatt.
Siralm 4,10
az én népem pusztúlásakor (mások szerint: siralmakor). Vesd össze: Siralm. 2,20. Baruk 2,4. Móz. V. 28,57.
Siralm 4,11
Siont egészen elpusztította. A babiloni fogsággal az ó szövetség sajátlag megszûnt; mert a zsidóság, onnan visszatérve, legnagyobb részt bevezetõ átmenet volt a kegyelem szövetségéhez.
Siralm 4,12
mely annyira meg volt erõsítve mesterség és természet által.
Siralm 4,13
hamis prófétát. Lásd Jerem. 23.
Siralm 4,13
különösen Manasszes király idejében. Lásd Kir. IV. 24.
Siralm 4,14
A sz. énekes folytatva irja le ezen vérszopók gonoszságát. A papok és próféták, s kik magokat látóknak nevezték, holott vakok voltak, a város utczáin futostak, szerencsét és áldást jósolván. Ez által azt eszközlötték, hogy az igaz próféták, kik büntetést hirdettek, és a religio igaz hivei, üldöztettek és megölettek. Õk tehát ártatlan vérrel voltak megfertõztetve. De mind a mellett meg akarták tartani a külsõ tisztaságot, melyet a törvény parancsolt (Móz. III. 22,4. 21,1.), s melyet nem lehetett mellõzniök; és azért az utczákon, hol ez áldozatok elestek, fölfogták ruhájok széleit, hogy netalán még a földön levõ vércseppek érintése által tisztátalanokká legyenek. – A héber szerint e vers: Tántorogtak, mint vakok az utczákon, vérrel megfertõztetve annyira, hogy ruhájokat illetni nem lehetett (a nélkül, hogy az ember tisztátalanná ne legyen).
Siralm 4,15
Ezen vérrel fertõztetett, istentelen papoknak és prófétáknak kiáltotta a nemzet jobb része, az igaz próféták: hogy távozzanak; de õk nem távoztak. Ebbõl vita és szakadás támadt, és mondák a pogányok között: Isten elhagyta a zsidókat, nem lakik többé közöttük. A héber szerint …ne illessetek. Ekkor elfutottak és szerte bujdostak, s azt mondották a pogányok között: Nem lakhatnak itt sokáig. Értelme ez: A megátalkodott gonoszok gyorsan elfutnak (a fogságba); de ott sincs nyugtok; mert mint veszedelmes embereknek, magok a pogányok is eltiltják a hosszabb tartózkodást országukban.
Siralm 4,16
Az Úr haragos tekintete szétszórta õket a népek közé; soha többé nem nyernek kegyelmet.
Siralm 4,17
Az ostrom alatt, midõn még állott országunk, epedve néztünk segélyért az egyiptomiak felé; õk eljöttek ugyan, de nem szabadíthattak meg minket (Jer. 37,6–8.).
Siralm 4,18
Bukás, szerencsétlenség képe. – A héber szerint: Tõrt vetettek lépteinknek annyira, hogy nem járhattunk utainkon.
Siralm 4,19
Midõn a város egy része bevétetett, a hadi nép királyával a Jerusalem és Jerikó közötti hegyes pusztaságra akart futni, hogy megmenekedjék; de a kaldeusok hamar utólérték õket. Lásd Kir. IV. 25,5.6. Vesd össze: Jerem. 4,13. 48,40. 49,22.
Siralm 4,20
A mi urunk és királyunk, Szedeciás, ki életünk és mindenünk volt, megfogatott a mi bûneinkért, holott mi reménylettük, hogy az õ oltalma alatt a nemzetek szomszédságában boldogúl fogunk élni. – Szedeciás ebben Jézus Krisztus elõképe volt, kit Isten a Szentlélek minden adományával fölkent, ki lelkünknek élete, ki a mi bûneinkért megfogatott, kinek oltalmában a kereszténység ellenei mellett is vigasztalódva élhetünk. A héber szerint: A mi szánk lelke, az Úr fölkentje megfogatott az õ vermökben, kinek stb.
Siralm 4,21
Édom népe!
Siralm 4,21
azon tartományban, hol Husz (Uz) is vagyon, Arábiában. Lásd Jób 1. r. 1-sõ jegyz.
Siralm 4,21
Hiába örûltök, edomiták, a mi vesztünkön; rátok is kerûl majd a sor, hogy az Úr haragjának kelyhébõl igyatok. Az ellenség majd titeket is megrabol és elpusztít. – Az edomiták a zsidók legdühösebb ellenségei voltak. Lásd Zsolt. 136,7. Abdiás 10–14. v. A részletes jövendöléseket Édomról lásd Jerem. 25,15. 49,9–22.
Siralm 4,22
gonoszságod büntetése.
Siralm 5
Bár 1,1
Ezen fölirat hiányzik a héberben, görögben és kaldeusban. A próféta e siralmas imádságot csakhamar Jerusalem elpusztúlása után szerzette, s leírja abban a zsidóknak ez idõbeli szerencsétlen állapotját.
Siralm 5,2
a kaldeusokra és szomszéd népekre.
Siralm 5,3
Az elhagyott emberek árváknak, özvegyeknek neveztetnek. Vesd össze: Zsolt. 93,6. Izai. 1,17.
Siralm 5,4
A vizet tulajdon vermeinkbõl, a fát tulajdon erdeinkbõl, az országunkat megszállva tartó ellenségtõl pénzen kell vennünk.
Siralm 5,5
Hajtanak, mint a barmot, és nem kimélnek, mikor fáradtak vagyunk is. A héber szerint: Nyakunkon az üldözés (az arra tett járom által), elfáradunk, de nem hagynak pihenni.
Siralm 5,6
Az egyiptomiaknak és asszíriusoknak eladjuk magunkat rabszolgákúl, csakhogy életünket fentarthassuk. Lásd Jerem. 42,19.
Siralm 5,8
Nabukodonozor szolgái, katonái. Lásd Kir. IV. 24,10.11.
Siralm 5,9
Az országban visszamaradt kevés zsidókról van szó. Ha az elpusztított földekrõl valami gyümölcsöt akarunk szedni föntartásunkra, ezt csak életveszélylyel tehetjük; mert az ország tele van ellenséggel és rablókkal.
Siralm 5,10
mit az ostrom alatt szenvedtünk, részben most is szenvedjük. – A nagy éhség az arcz szinét sötét-sárgává, feketéssé változtatja.
Siralm 5,11
meggyalázzák a kaldeusok Jerusalem bevételekor és Júda megszállásakor, és azután.
Siralm 5,12
Az elitélt foglyok fejét levágták, és testöket karóra akasztották.
Siralm 5,13
az által, hogy (mint a héberben van) rájok malomköveket (kézi malmokat) raktak, midõn õket a fogságba hurczolták; vagy pedig õrlettek velök, mint ezt a rabszolgáknak tenni kellett. Lásd Bir. 16,21. Izai. 47,2.
Siralm 5,13
a fa-eszközök alatt, melyekkel õket megterhelték.
Siralm 5,14
Nem tartanak többé törvényt, tanácsot.
Siralm 5,14
A kapuknál öszszegyûlt az ifjúság is játszani és énekelni. A héber szerint: az ifjak hangszereiktõl.
Siralm 5,15
Mások szerint: tánczkarunk.
Siralm 5,16
minden ékességünk, mely minket más népek elõtt kitûnõvé tett. Mások szerint: Leesett fejünkrõl a koszorú, (melylyel ünnepi és örvendetes események alkalmával a zsidók magokat fölékesítették).
Siralm 5,17
A héber szerint: beteg lett szivünk.
Siralm 5,17
a sirás miatt.
Siralm 5,19
Hanem azért ne veszítsük el minden reményünket, s elleneink nem fognak mindig diadalmaskodni rajtunk.
Siralm 5,21
Lásd Jerem. 4,1. Mások szerint: Téríts meg minket, Uram! és visszatérünk (hazánkba).
Siralm 5,21
helyezz vissza minket elõbbi boldog állapotunkba.
Siralm 5,22
Ezen vers után a zsidók ismétlik a 21-ik verset, mint ezt Izaiásnál és Malakiásnál is teszik, hogy egy szentirási könyv se végeztessék oly mondattal, mely nemzetöknek szerencsétlenséget hirdet.
BARUK JÖVENDÖLÉSE.
Baruk, Neriás fia, s valószinûleg Száraiás testvére (Jerem. 51,59.), hív tanítványa és szolgája volt Jeremiás prófétának, kinek jövendöléseit irásba foglalta, s egy ízben a templomban nyilván fölolvasta (Jerem. 36,27. s követk.). Osztozott Jeremiással az üldöztetésben, melynek ez a próféta, jövendölései miatt, ki volt téve, valamint az õ sorsában is Jerusalem bevétele s a zsidók elhurczoltatása után a babiloni fogságba (Jerem. 52,3. s követk.). E szerencsétlen esemény után Baruk Jeremiással maradt egy ideig az országban, és követte az õ tanítóját Egyiptomba is, midõn az országban megmaradt zsidók õt magokkal oda vitték (Jerem. 43.). Onnan elköltözött, hihetõleg Jeremiás halála után, Babilonba, s ott öt évvel Jerusalem elpusztúlása után, a jerusalemi zsidókhoz levelet írt, melyhez jövendölõ tanítást csatolt. Ezen levél a tanítással együtt teszi tartalmát jelen könyvecskének. Rövid bevezetés után (1,1–9.) következik a levél a jerusalemi zsidókhoz (1,10. s követk.). A Babilonban levõ foglyok intik Jerusalemben maradt atyjokfiait, hogy Kaldea Királyáért és érettök imádkozzanak, és Baruk oktatását olvassák (1,10–15.). Erre bûnelismerés következik, könyörgés Istenhez szabadúlásért (1,15–3,8.), és tanítás arról, hogy Izrael azért lõn megbüntetve, mivel az isteni bölcseséget elhagyta; hogy nem adatik egészen végromlásra, hanem csak vétkei miatt büntettetik meg, s azután Isten maga fog a földön megjelenni (3,9–4,8.). Ezután Jerusalem egy gyász- és vigasztaló-éneket zeng, és fölhivatik, hogy örvendezzen fiai visszatérésén (4,9–5,9.). Végre (6. r.) egy hosszú levél következik, melyet Jeremiás a még Babilonba költözendõ zsidókhoz írt, hogy õket a bálványozástól való tartózkodásra intse. E könyvecskében hol szakad meg Baruk levele, és hol kezdõdik az oktatás, nincs határozottan megjelölve, és azért a tudósok közt erre nézve különbözõ a vélemény; némelyek 1,15. mások 3,9-re teszik azt, s ez utóbbi több valószinûséggel bír. Hogy e könyv szerzõje Baruk, mind a zsidók, mind a keresztények között voltak, kik ezt kétségbe vonták; errõl azonban alaposan kétkedni nem lehet, mivel e könyv semmi olyast nem tartalmaz, mi akár a szerzõ személyével, akár az õ idõkora körûlményeivel ellenmondásban lenne; másrészrõl pedig a legfontosabb történelmi tanúk szólnak mellette. A szentirási könyvek legrégibb jegyzékeiben Jeremiás neve alatt együtt jön elé e könyv, mivel azt ezen próféta jövendölései egyik részének tartották, mint sz. Ágoston „Isten városáról“ írt könyvében világosan megjegyzi. A legrégibb sz. atyák: Ireneus, Ciprián, alexandr. Kelemen, Euzebius, Ambrus, Athanáz, Efrem és mások, idézeteket hoznak föl e könyvbõl tanítmányaik bizonyítására, s a florenczi és trienti egyetemes egyházi gyülekezet határozottan kijelentette, hogy ez Baruk prófétának a Szentlélektõl sugallott isteni könyve. Ez a nevezett próféta által héber nyelven iratott, mint ezt héberszerû irálya s a régi bizonyítványok tanúsítják; most azonban csak görög, latin, szírus és arab fordításban bírjuk. A mi latin Vulgata fordításunk nem sz. Jeromostól van, hanem maradványa azon régi latin fordításnak, mely „Itala“ név alatt a nyugati kathol. egyházban már e sz. atya elõtt közhasználatban volt.
Bár 1
Bár 1,1
Mások szerint: levél.
Bár 1,1
hova Baruk Egyiptomból ment Jeremiás halála után. Lásd az elõszót.
Bár 1,1
A görög szerint: Aszadiás, vagy, Szadaiás.
Bár 1,2
hetedik napján ugyanazon hónak (az ötödiknek) melyben a kaldeusok öt év elõtt Jerusalem városát bevették és fölgyujtották (Kir. IV. 25,8.).
Bár 1,3
Jekoniás (Joakin) önként megadta magát a kaldeusoknak (Kir. IV. 24,12.) és azért könnyebb fogságban volt, melyben látogatásokat is fogadhatott el. Szedeciás király, ki Jekoniás után következett, és szemeitõl megfosztatván, Babilonba vitetett, akkor már vagy meghalt, vagy mint pártütõ és hitszegõ (Kir. IV. 24,20. 25,7.) szigorúbb fogságban tartatott.
Bár 1,4
Mások szerint: a nagyoknak. Mások szerint: a harczosoknak.
Bár 1,4
Jekoniás, és atyja, Joakim fiainak. Vesd össze: Dán. 1,1–3.
Bár 1,4
Szódi (héber szerint: Szad, kevély, dagályos) néven neveztetik itt az Eufrates, vízáradásai miatt. Innen Kúfa közelében az Eufrates melletti kerület most is Szuvadnak neveztetik.
Bár 1,7
A kaldeusoktól a szomszéd népekhez szökött zsidók közõl olykorolykor tértek vissza Jerusalembe némelyek, s ezek között papok is. Joakim nem volt fõpap, hanem csak a visszatért papok fõnöke.
Bár 1,9
A görög szerint …a fejedelmeket, mûvészeket és hatalmasokat (mint Jerem. 24,1. 29,2.).
Bár 1,9
A zsidók Babilonból pénzt (7. v.) és levelet (10. v.) küldöttek Jerusalembe, hogy az ottani zsidók az ott emelt oltáron (Jerem. 41,5.) istenitiszteletet legalább némi részben tarthassanak.
Bár 1,10
azaz: Ezt irták (hozzája). Itt kezdõdik a levél. Lásd az elõszót.
Bár 1,10
azaz: állatokat égõ áldozatúl.
Bár 1,10
A Vulgata betûje szerint: Manna, tulajdonképen Mincha, azaz eledeláldozat.
Bár 1,10
Ez áldozatok hasznosak lesznek a babiloni zsidóknak is, mivel nekik nem volt szabad a szent földön kivûl áldozathelyet emelni. (Lásd Krón. I. 22,1. 1-sõ jegyz.)
Bár 1,11
Igy parancsolta ezt nekik Isten (Jerem. 29,7.), és könyörögni pogány fejedelmekért, ha bálványozók is, sz. Pál világosan tanít Tim. I. 2,2. Imádkozzanak (mint következik), hogy a király és fia sokáig éljenek. – A fiú itt unoka helyett vétetik, mert Evilmerodak volt Nabudonozor fia, Boldizsár pedig unokája. Egy zsidó hagyomány szerint, Evilmerodak akkor kegyvesztett volt, és Boldizsárra nézett a trónörökség.
Bár 1,12
azaz: erõsítsen meg (lásd Kir. I. 14,27. 13-ik jegyz.) a fogság terheinek türelmes elviselésére.
Bár 1,12
azaz: hogy sokáig éljenek, mert a zsidók bizonyosan nem könyörögtek fogságuk meghosszabbúlásaért.
Bár 1,14
ama helyen, mely a templomot helyettesíti. Lásd Jerem. 41,5. Ezdr. I. 2,68.
Bár 1,15
Itt kezdõdik, némelyek szerint, sajátlag a könyv, Baruk jövendölõ oktatása.
Bár 1,15
A görög szerint: Júda férfiain.
Bár 1,16
Három zsidó király jutott fogságba, t. i. Joakáz, ki Egyiptomban halt meg, mint fogoly; Jekoniás és Szedeciás, kik Babilonba vitettek (Kir. IV. 23,34. 24,12. 25,7.).
Bár 1,17
nem hittük, hogy fenyegetései teljesedjenek.
Bár 1,17
az õ mindenható segélyében. A görög szerint: nem engedelmeskedtünk neki.
Bár 1,19
A görög szerint: engedetlenek.
Bár 1,20
Lásd Móz. III. 26. Móz. V. 28,29.32.
Bár 1,20
mely igen termékeny. Lásd Móz. II. 3,8.17.
Bár 1,20
Azért jött ránk annyi szerencsétlenség, mint most látjuk.
Bár 2
Bár 2,1
az õ fenyegetését.
Bár 2,2
Vesd össze: Dán. 9,12.
Bár 2,3
Igy fenyegetett Mózes (Móz. III. 26,29.), s így teljesedett ez (Jerem.siralm. 4,10.).
Bár 2,4
Mások szerint: átokra. Mások szerint: bántalomra.
Bár 2,5
a népeknek nem urai, hanem szolgái lettünk. Czélzás Móz. V. 28,13.-ra.
Bár 2,9
azon volt, hogy megbüntessen (s a büntetés által megjobbítson).
Bár 2,9
Mások szerint: mert az Úr igaz minden cselekedetében és parancsában, melyeket nekünk adott.
Bár 2,11
most is, teljesítvén a népek közötti elszóratásunkról szóló jövendölést, melyet Mózes által, több mint nyolczszáz év elõtt adtál.
Bár 2,14
a te dicsõségedért.
Bár 2,15
hogy Isten népe Izrael.
Bár 2,15
és az õ egész ivadéka.
Bár 2,17
a csapásokat, melyek halállal fenyegetnek, hogy minket a haláltól megszabadíts.
Bár 2,17
az alvilágban néma fájdalom van, és nem hangzik az Isten dicsérete. Lásd Zsolt. 6,6. 7-ik jegyz.
Bár 2,18
hanem a szerencsétlenek, mint mi, kik az életben inségök felett kesergenek, kiknek szemök a sirástól meghomályosodik, kik mindenféle szükséget szenvednek: ezek fogják magasztalni hatalmadat és jóságodat (ha rajtok segítesz). A görögben nincs meg az „inség“ szó, de alatta kell érteni.
Bár 2,19
mi által mi épen a te nevedet dicsõítjük.
Bár 2,20
hanem csak mivel inségben vagyunk.
Bár 2,20
A görögben e két vers: Mert nem atyáink és királyaink igazságára támaszkodva, könyörgünk és imádkozunk a mi Urunk Istenünk színe elõtt, miután te haragodat és búsulásodat ránk eresztetted, mint ezt megmondottad szolgáid, a próféták által (mint következik).
Bár 2,21
„nyakatokat“ nincs meg a görögben.
Bár 2,21
Lásd Jerem. 27,12.
Bár 2,23
Lásd Jerem. 7,34. 16,9. 25,10.11. A görög szerint …hogy szolgáljatok a babiloni királynak: elveszem Júda városaiból és Jerusalembõl a vigaság szavát… menyasszony szavát, és az egész ország pusztasággá lesz, hol senki sem lakik.
Bár 2,24
A görög szerint: És mi nem hallottuk stb.
Bár 2,24
Lásd Jerem. 8,1. 22,19. 36,30.
Bár 2,25
mások a görög szerint: mirígyhalál által.
Bár 2,26
Mások szerint: mely a te nevedrõl neveztetett.
Bár 2,26
leromboltatott, mint most látjuk.
Bár 2,27
mert mi megérdemlettük, hogy elpusztíttassunk, de te a nép egy részét életben hagytad, és úgy büntetted, hogy ideje és alkalma legyen magába szállani, és tõled soha többé el ne pártoljon, mint ezt már Mózes megjövendölte. Lásd a követk.
Bár 2,29
A 29–34. versek ily értelemben megvannak Móz. III. 26,15–45. Móz. V. 4,25–30. 28,62.-ben is.
Bár 2,31
értelmet, belátást, fogékonyságot.
Bár 2,31
készséget.
Bár 2,32
és engem nem fognak elfeledni úgy, hogy a bálványok után indúljanak.
Bár 2,34
Lásd Móz. V. 30,3. Jerem. 24,6. 32,37.
Bár 2,35
Ez a szó nincs meg a görögben.
Bár 2,35
Ezen örök szövetségrõl lásd Jerem. 31,31–34.
Bár 2,35
Azon izraelitákról van szó, kik örök (új) szövetséget kötnek Istennel. Ezek többé soha nem fognak kiüzetni az igéret földérõl, melyre Isten õket más, magasabb módon bevezeti, az Istenben való élet földérõl, hanem szüntelen tartó békeséget fognak élvezni mindaddig, míg e szövetséghez hívek maradnak. Izraelnek nem földi gyermekeirõl van itt szó, mint a vers elsõ felébõl kitûnik. Mert ezek a romaiak által ismét kiûzettek hazájokból, és nagy többségök mellett sem léptek az új szövetségbe, ennél fogva a jövendölés teljesüléséhez semmikép sem lehet igényök.
Bár 3
Bár 3,2
E szavak: „mert irgalmas vagy, könyörûlj rajtunk“ nincsenek meg a görögben.
Bár 3,3
Mások a görögöt így: Te uralkodol mindörökké, mi pedig elenyészünk mindörökre.
Bár 3,4
t. i. azoknak, kik végsõ inségök által azokhoz hasonlítanak, kik a sirgödörbe lépnek, a holtakhoz. Lásd 11. v. Ezekiel 37,12.
Bár 3,5
Ne emlékezzél meg atyáink vétkeirõl, melyek téged nem indíthatnak ugyan arra, hogy rajtunk segíts, hanem emlékezzél meg hatalmadra, melylyel egykoron segítettél, és a dicsõségre, melyet az által szerzettél, segíts most rajtunk ez inséges idõben.
Bár 3,8
Szószerint: bûnre; azaz: szétszórtál úgy, hogy most elleneinktõl gyalázatot, átkot és büntetést kényteleníttetünk szenvedni.
Bár 3,8
azaz: aránylag ahhoz, vagy, annak következtében.
Bár 3,9
Ezen verssel kezdõdik az oktatás, melyben megmutattatik, hogy Izrael a bölcseség elhagyása miatt üzetett el hazájából, és hogy az csak Istentõl jõ. – E verssel kezdõdik hihetõleg a könyv is, mely sajátlag Baruk oktató jövendölését tartalmazza. Lásd az elõszót.
Bár 3,11
megfogytál, elszáradtál (a búbánat miatt).
Bár 3,11
a pogányokkal való érintkezés által oly tisztátalan lettél, mint ha holttestet érintettél volna. Mások szerint: tisztátalan vagy, mint a holtak.
Bár 3,11
kik el fognak temettetni.
Bár 3,12
Elhagytad a bölcseséget, azért vagy oly szerencsétlen.
Bár 3,13
A békeség méltó képe, mivel fõalapja minden szerencsének.
Bár 3,14
az erény.
Bár 3,14
Mások szerint: bölcseség.
Bár 3,14
Némelyek szerint: boldogsága. Mások szerint: javai.
Bár 3,14
képe az erõnek és szerencsének.
Bár 3,14
Tanúld meg, hol található fel az igaz bölcseség, és miben áll, akkor hosszú életet és sok jót nyersz.
Bár 3,15
Ki találta meg a bölcseséget és ki tanulta ismerni? Kevés ember és nép találta meg a bölcseséget, az igaz religiót, s tette tulajdonává kincseit. Izrael a legszerencsésebb nép; neki jelentette ki Isten az igaz religiót. Azért teljes erõvel arra kell törekednie, hogy azon törvény szerint éljen, melyet Isten adott neki. Ezt tartalmazza a 15–38. s a 4,1–18.
Bár 3,16
kik magokat az egész természet urai gyanánt tekintették. Lásd Dán. 2,38. Jerem. 27,6. Judit 11,5.
Bár 3,17
melyeket játszva fogtak meg a vadászaton.
Bár 3,19
Hol vannak tehát ama hatalmas fejedelmek, kik minden hatalmok, gazdagságuk és mûkincseik mellett is a világot elhagyni kényszerûltek, a nélkül, hogy az igaz bölcseséget megtalálták volna?
Bár 3,20
Mások szerint: a bölcseség.
Bár 3,20
Ifjú, szerencsés utódaik ép oly kevéssé ismerték meg a bölcseséget.
Bár 3,21
a bölcseséget.
Bár 3,21
A görög szerint …ösvényeit; és nem érték el azt, és fiaik távol voltak tõle útaikon.
Bár 3,22
Az igaz bölcseségrõl, igaz religióról és erkölcstanról mitsem lehetett hallani a kananitáknál és feniczieknél, habár ezek a hajózás és müvészet által oly nevezetesek voltak; a temanítáknál sem, kik bölcseségökre oly sokat tartottak. Lásd Jerem. 49,7.
Bár 3,23
Izmael utódjai. (Móz. I. 21,18.).
Bár 3,23
Arábiában több ilynevû városok vannak. Némely értelmezõk szerint, a fenicziai Maara ez (Józ. 13,4.).
Bár 3,24
Mily sok és hatalmas népek voltak kezdettõl a világon, a nélkül, hogy Isten kijelentette volna nekik a bölcseséget, melyet más nem bír, csak õ, és Izrael, kivel azt közlötte (29–38. v.).
Bár 3,26
Lásd Móz. I. 6,4.
Bár 3,29
A valódi bölcseséget senki sem szerezheti meg saját erejével, a Magasságbelinek adománya az, melyért az embernek Istent kérnie kell, ha meg akarja nyerni.
Bár 3,30
Ki szerezhette meg azt bármely áron? Vesd össze: Móz. V. 30,12.
Bár 3,32
A föld, vonatkozólag teremtményeire, némi tekintetben, mintegy örökké él; mert mialatt benne minden növekedik és elenyészik, a föld ugyanaz marad. L. Préd. 1,4.
Bár 3,32
mindenféle állatokkal.
Bár 3,33
mintegy reszketnek, oly sietve, oly pontosan engedelmeskednek.
Bár 3,35
az Istentõl.
Bár 3,37
Ez a mindenható és mindentudó Isten tudja és ismeri a bölcseséget is, és közlötte azt népével, Izraellel a törvényben és kijelentésekben a próféták által.
Bár 3,38
Azután (ha Izrael Mózes és a próféták által már tanittatott), Isten maga jõ el az emberekhez a földre, hogy õket tanítsa. – A próféta múlt idõben szól, mert a jövendõ eseményt mint már megtörténtet látja maga elõtt. Hogy Baruk itt az Isten Fia megtestesülését, és az emberek közötti tartózkodását jövendöli: ez a szent atyák (Ciprián, Athanáz, Ambrús, Ágoston és mások) egybehangzó tanítása. Ujabb értelmezõk így magyarázzák: Akkor Isten egyszersmind megjelent a földön, és az emberekkel társalkodott, mint ez képletesen az isteni Bölcseségrõl is írva van (Péld. 8,31. Bölcs. 9,10.11. Sirákf. 24,10–12.); azonban e helyen Isten megjelenése és társalkodása az emberekkel, a törvény és próféták általi tanítás után tétetik, így tehát valami különbözõ az azon mûködéstõl, melynél fogva Isten az izraelitákat tanította; de a sz. atyák magyarázata által ezen hely betûszerinti vagy képletes értelmére nézve, minden kétértelmûség, és átalán minden kétség meg van szûntetve.
Bár 4
Bár 4,1
Ez a bölcseség (Baruk 3,37.).
Bár 4,1
Isten törvényeinek megtartásával áldás jár és boldogság, megszegésével pedig romlás és boldogtalanság (Móz. V. 30,15–20.). A zsidó törvény itt örökkévalónak mondatik, a mennyiben erkölcsi törvény, s a mennyiben annak szertartásai fensõbb minõségben folyvást fennállanak.
Bár 4,3
Mások a görögöt így: kincsedet, nyereményedet, elõnyödet.
Bár 4,3
Folytonos engedetlenség által ne vetemûlj annyira, hogy megszûnj Isten népe lenni, és Isten más népet fogadjon föl, és tegyen méltóvá kijelentéseire. Vesd össze: Móz. V. 32,21.
Bár 4,5
Mások a görögöt így: Vigasztalódjál, én népem! ki rendelve vagy Izrael emlékét fentartani.
Bár 4,6
nem végvesztetekre, hanem büntetésûl és jobbúlás végett.
Bár 4,7
Lásd Móz. V. 32,17.
Bár 4,3
A görög szerint: az örök Istent.
Bár 4,9
büntetést.
Bár 4,9
Jerusalem, mint egy gyermekeitõl megfosztott özvegy állíttatik elé, ki szerencsétlenségét elpanaszolja a szomszéd városoknak.
Bár 4,9
Ti szomszéd városok. 24. v.
Bár 4,10
vagy: látom.
Bár 4,12
Mások a görögöt így: pusztasággá lettem az én fiaim bûnei miatt.
Bár 4,13
Mások szerint: rendeléseit, parancsait.
Bár 4,13
A görög szerint: fegyelmének.
Bár 4,15
Lásd Móz. V. 28,49. Izai. 33,19. A görög szerint: szemtelen népet.
Bár 4,20
az öröm.
Bár 4,24
„Istentõl jött“ nincs meg a görögben.
Bár 4,25
Lásd Izai. 26,5.6.
Bár 4,26
a fogságban.
Bár 4,27
A görög szerint …lesztek annál, ki mindezeket rátok hozta.
Bár 4,28
Ha ismét Istenhez tértek (és hazátokba visszamentek), egykori hálátlanságtokat Isten iránt és törvénye iránt annál nagyobb ragaszkodással fogjátok ismét jóvá tenni. Valóban a zsidók meg is jobbúltak a babiloni fogság után. A görög szerint …az Istentõl, most tizszeresen keressétek õt, és térjetek meg.
Bár 4,29
Itt végzõdik Jerusalem éneke. A következõkben a próféta szól Jerusalemhez.
Bár 4,30
Az Úr, ki Isten városának nevezett el téged (Zsolt. 45,5. 47,2.9.), maga biztat és vigasztal most.
Bár 4,32
t. i. Babilon.
Bár 4,32
A görög szerint: Jaj a városoknak! melyeknek szolgáltak fiaid, jaj annak, mely stb.
Bár 4,33
Babilon.
Bár 4,34
Vesd össze: Jerem. 51,55.
Bár 4,35
Vesd össze: Jerem. 50,32.39. Izai. 13,21.
Bár 4,36
Círus, Babilon meghódítója, a keletre fekvõ Persiából jött.
Bár 4,37
Lásd Izai. 49,12.18.
Bár 5
Bár 5,1
Szûnj meg gyászolni, sõt inkább örûlj az örök dicsõségnek, melyet Isten ad neked. A próféta ezen és a következõ két versben ama Jerusalemhez szól, mely átmegy a keresztény anyaszentegyházba, s az idõk végezetével mennyországba olvad.
Bár 5,2
A görög szerint: Öltsd fel az igazság palástját, mely Istentõl jõ neked, és tedd föl fejedre a dicsõség koronáját, melyet az Örökkévaló ad neked.
Bár 5,4
A te neved (lényeges tulajdonod) lesz akkor a béke és tisztesség, mint következése igazságodnak és isteni félelmednek. Izaiás is az új Jerusalemnek új nevet ad (Izai. 62,1–3.). Jerusalem ezen és az elõbbi két versben mint menyasszony van elétüntetve, igazsággal, erénynyel és isteni félelemmel, tisztességgel és dicsõséggel fölékesítve, gyönyörûséges látványúl valamennyi teremtményeknek.
Bár 5,5
Lásd Baruk 4. r. 31-ik jegyz.
Bár 5,6
A kaldeusok gyalázattal gyalog hajtották fogságra a zsidókat, de mint fejedelmi fiakat, kiket vállon vagy hordszékeken szokás hordozni, hozza vissza õket az Úr hazájokba. Lásd Izai. 49,22. 66,20. E jövendölés teljesedését lásd Ezdr. I. 2,65–67. Az ország vagy uralkodó gyermekeinek neveztetnek a zsidók Sirákf. 24,16. és a keresztények Máté 8,12. mivel Istennel együtt uralkodnak.
Bár 5,7
Mások szerint: halmot.
Bár 5,7
Vesd össze: Izai. 40,3.4. A görög szerint: hogy Izrael biztosan járjon stb.
Bár 5,8
Isten elhárít minden akadályt, melyek a hazájokba leendõ visszatérésnek utjában állanak. Lásd ugyan e képet Izai. 41,19.
Bár 5,9
Isten visszavezérli Izraelt mindenhatóságánál fogva világító tûzoszlop által, melyre itt czélzás vagyon (lásd Móz. II. 13,21.).
Bár 6
Bár 6,6
Jerusalemnek a kaldeusok általi bevétele, és a zsidóknak Babilonba lett elhurczoltatása között némi idõ telt. Ezen idõközben irhatta Jeremiás Isten parancsára az egész levelet. Más kéziratok szerint …a babiloni királytól Babilonba vitt foglyokhoz küldött.
Bár 6,2
Fogságtok hetven évig fog tartani, azután ismét visszatértek hazátokba. Vesd össze: Jerem. 25,11.12. 29,10. A nemzedék (életkor) tíz esztendejével számíttatik, mint közönségesen keleten, hol a kor fejlése, érettsége a 10-ik évvel kezdõdik.
Bár 6,3
melyektõl a pogányok félnek. Lásd Izai. 46,1. 4-ik jegyz.
Bár 6,6
Jeremiás az Isten nevében szól.
Bár 6,6
E vers értelme ez: Ne féljetek, hogy religótok miatt megölnek, mert az én angyalom, sõt én magam õrizlek titeket, s megboszúlom halálotokat. Ezen angyal sz. Mihály, a zsidók õrangyala. Dán. 10,13.21. 12,1.
Bár 6,9
A görög szerint e két vers …szeretõ szûznek, úgy készítenek koronákat az istenek fejeire: de a papok leszedik stb.
Bár 6,10
Babilonban a bálványozással fajtalanság volt egybekötve, azért tartattak olykor némely bálvány-templomokban kéjhölgyek is, kik kéjelgésre adattak. – A görög szerint e vers: adnak abból a kéjhölgyeknek, kik ugyanazon tetõ alatt laknak, s fölékesítik ruhákkal az arany-, ezüst- és fa-bálványokat, mintha emberek volnának.
Bár 6,11
a bálvány-istenek.
Bár 6,11
Ezen, valamint a következõ versekben a bálvány imádás esztelensége iratik le. – A finomabb bálványozás, melyet sok keresztény, kéjeinek, bûnös vágyainak, szenvedélyeinek és rosz szokásainak tárgyaival ûz, nem kevésbbé esztelen, mivel csak úgy szerencsétlenné tesz.
Bár 6,12
A bibor ruha nem védi meg õket a porbelepéstõl. Mások a görögöt így: Ha bibor ruhába akarják öltöztetni, megtörlik orczájokat stb.
Bár 6,13
egyik bálványnak, p. o. Jupiternek.
Bár 6,17
A görög szerint e vers: A mint körûlveszik… ajtaját, vagy azét, ki halálra van itélve: úgy õrzik stb.
Bár 6,18
A görög szerint: többet, mint önmagoknak.
Bár 6,19
papjaik.
Bár 6,19
Mások szerint: kigyók.
Bár 6,19
szeretet és tisztelet jeléûl.
Bár 6,19
Mások a görögöt így: Azt mondják, hogy a földbõl jött férgek szétrágják szivöket, megemésztik õket és ruhájokat, a nélkül, hogy érzenék.
Bár 6,20
a templomban megégetett áldozatállatok füstjétõl.
Bár 6,25
hogy járhatnának. Lásd Jerem. 10,5.
Bár 6,26
Az istenek tiszteletére adott lakomák itt a halottak sírja fölött tartatni szokott torhoz hasonlíttatnak; amazokból ép oly keveset ettek az istenek, mint ebbõl a halottak. Mások a görögöt így …az emberek elõtt, (25. v.) meg is kell szégyenûlnie, ki azokat tiszteli, mert nem kelhetnek föl önmagoktól, ha elesnek, nem mozdúlhatnak, ha fölállítják, nem állhatnak föl, ha ledöntik, mint holtak elé, tesznek eléje ajándékokat.
Bár 6,27
A görög szerint: hasonlóképen besóznak abból feleségeik is (és elteszik).
Bár 6,27
Az áldozathúst a papok és családjaik részint éjjel megették, részint eladták, részint besózták és eltették (Dán. 14,14.). Jótékony czélokra mit sem fordítottak, mint a zsidók áldozat-lakomáinál szokásban volt (Móz. V. 14,28.29.).
Bár 6,28
A zsidóknál templomba nem mehetett az ilyen asszony. Lásd Móz. III. 12,2. 15,33.
Bár 6,29
talán mivel babonás asszonyok õket isteneknek tartják, és nekik áldoznak?
Bár 6,30
talán mivel a papok babonás szertartásokat végeznek elõttök? Gyász-szertartások különösen Adonis, a szírus istenség tiszteletére voltak szokásban, az õ halálának megsiratása végett. E szertartásokat utánozni keményen tiltva volt az igaz Isten papjainak. Lásd Móz. III. 21,10.
Bár 6,31
Adonis ünnepén kiáltoztak és ordítottak Biblos egész vidékén Fenecziában, siratták halálát, gyászmeneteket tartottak, hajokat lenyírták stb. – A halotti torban a rokonok siratták halottaikat, s nagy jajgatással fejezték ki fájdalmokat.
Bár 6,34
A görög szerint: sem pénzt, sem jószágot nem adhatnak.
Bár 6,34
boszú által, melyet állaniok kellene.
Bár 6,38
Mint a durva kõ élettelen, olyan az õ bálványuk is.
Bár 6,41
mintha meghallgathatnák azok, kik nem mozdúlhatnak!
Bár 6,41
E két vers értelme ez: Magok a kaldeusok sem tisztelhetik isteneiket. Bélhez visznek egy némát, hogy szólaltassa meg, mintha az érzéketlen bálvány meghallgathatná kérésöket. És midõn látják, hogy nem hallgattatnak meg, be kell látniok, hogy isteneik holtak, érzéketlenek, meg kell azokat vetniök és elhagyniok. A görög szerint …szólaltassa meg, mintha lenne hatalma ezt tenni; és mégsem határozhatják el magokat, hogy õt elhagyják, ha észreveszik is (hogy az mit sem tehet); mert nincsen értelmök. – A pogányok oly kevés értelmességgel bírnak, hogy a bálványok szolgálatával még akkor sem hagynak föl, midõn látják, hogy azok mitsem tehetnek. – Oly nagy az elõitélet és megszokás hatalma!
Bár 6,42
A babiloni asszonyoknak életökben egyszer Venus tiszteletére valamely idegennel kellett közösûlniök, vagy erre magokat többször fogadalommal kötelezték le. A kik e kötelességet vagy fogadalmat teljesíteni akarták, az utakra ültek a templom elé, kötéllel körûlövezve, s olajfa-magvakat gyujtottak áldozatúl az istennõnek. – Az olajfa, képe volt a békének, az egyesûlésnek.
Bár 6,43
A kötél jelképezte a fogadalmat, melylyel az asszonyok magokat az istennõnek lekötelezték. Ha valamely férfi megkivánta õket, a kötél elszakasztatott, mert a fogadalomtól fel voltak oldozva. A bálványozás iszonyaihoz és esztelenségeihez tartozik, úgymond a próféta, hogy az asszonyok birtokuk legbecsesbjét, a becsületet is föláldozzák, és hogy az ily becstelenek gyalázatukkal még dicsekszenek.
Bár 6,44
Mindaz, mi a bálványoknál kegyök megnyerése végett történik, csalárdság. A mennyiben pedig a sátán mûködött közre, épen nem hiányzott a csalárdság; mert az õ lénye hazudság és csalárdság.
Bár 6,45
A görög szerint: a müvészek. V. ö. Izai. 44,10–20.
Bár 6,47
az oly müvészek csalók, kik utódaiknak tulajdon kézmûveiket istenek gyanánt hagyják hátra.
Bár 6,48
az utódokra, vagy magokra.
Bár 6,48
a bálványokkal.
Bár 6,51
A görög szerint: S valóban mi ne ismernõk meg, hogy azok nem istenek?
Bár 6,58
A görög hozzá teszi: vagy a királyi palotában faoszlopnak, mint ily hamis isteneknek.
Bár 6,63
Mások szerint: nem büntethetnek.
Bár 6,66
az évszakok, napok, havak, évek megjelölésére, mint a csillagzatok. Lásd Móz. I. 1,14.
Bár 6,69
a bálványok rémképek, ijesztõ vázak a tudatlan nép számára, mint a madárijesztõ alakok a madarak elriasztására.
Bár 6,70
A bálványok oly kevéssé árthatnak ellenségeiknek, mint a tövisbokor a madaraknak, vagy egy holttest (21. v.).
Bár 6,72
Boldog az igaz Isten tisztelõje, ki a bálványozást utálja. Senki sem fogja gyalázni, hogy egy moly-ette istent imádott. Az igaz Istenbe vetett bizodalma tisztességet és áldást szerez neki.
EZEKIEL JÖVENDÖLÉSE.
Ezekiel, Búzi fia, papi nemzetségbõl származott, s Jerusalemnek a kaldeusok által lett második bevétele után (Kir. IV. 24,14.) Jekoniás királylyal és több más zsidókkal a babiloni fogságba vitetett. Fogságának ötödik évében, hét évvel Jerusalem harmadik bevétele és földúlatása elõtt, az Istentõl prófétáúl lõn hivatva. Kortársával, Jeremiással egybehangzólag, megczáfolja a hamis prófétákat, kik Egyiptom segélyében bízva, Babilon bukását és a zsidók szabadúlását hirdették, mi Babilonba fogolytársaihoz is eljutott. Ezeknek megjövendölte Jerusalemnek hamar bekövetkezendõ pusztúlását, és az egész nép elhurczoltatását, s igy messze távolban is megerõsítette próféta-társának, Jeremiásnak jövendöléseit. E mellett megjövendölte a fogságból leendõ visszatérést, jövendölt az új és tökéletesebb Jerusalemrõl, a Messiás országáról, az Izrael népét megtámadó szomszéd-népek szerencsétlen sorsáról. Jövendöléseiben körûlbelûl három szakaszt lehet megkülönböztetni; ezek 1-ször: a zsidókat érdeklõ jövendölések Jerusalem pusztúlása elõtt (1–24. r.); 2-or: a külföldi népeket érdeklõ jövendölések (25–32. r.); 3-or: a zsidókat érdeklõ jövendölések Jerusalem pusztúlása után (33–48. r.). Ezekiel a neki tett kijelentéseket nagy részt látomásokban nyerte, melyeket részletesen leír, s közönségesen Isten maga magyaráz meg. Az õ képei nagyok, merészek s telvék a legmélyebb értelemmel, a miért õt nazianzi sz. Gergely a próféták legnagyobbjának és legfölségesbjének, sz. Jeromos az Isten igéje tengerének, az isteni titkok tömkelegének nevezte. Ezekiel a legsúlyosabb látogatások alatt jövendölt, a mennyire tudjuk, fogsága 27-ik éveig, Jerusalem földúlatása után a 16-ik évig (29,17.). Jövendölt-e késõbben is, és mikor végzette életét? nem tudni határozottan. Egy régi monda szerint, Ezekielt egy zsidó biró ölte meg a fogságban, kinek bálványozását a próféta megrótta. A zsidó és keresztény egyház Ezekielt kezdettõl igaz prófétának tartotta, s az õ jövendölései a szent könyvek minden jegyzékében föltalálhatók. E prófétai könyv mindenkire nézve az üdvös tanulságok nagy gazdagságát foglalja magában. A bûnös olvashatja benne hálátlanságát, s mindemellett az Istennek megbocsátásra kész jóakaratát (18,21–23. 33,15–16.); az igaz föltalálja ott ama megrendítõ igazságot, hogy véghezvitt jócselekedeteinek érdemei elenyésznek, ha õ az erény útját elhagyja, és lelke a bûn halálával hal meg (18,24. 33,12.13.); a lelkipásztor megtanúlja belõle, hogy felelõs Istennek azon lelkekrõl, melyek az õ vétke miatt vesznek el (3,16–21. 33,1–9.). Ezekiel mindenkinek mintáúl szolgálhat az állapotbeli kötelességek lelkiismeretes hû teljesítésében, az önfeláldozó engedelmességben és a legnagyobb önmegtagadásban; valamint az õ látomásai az új Jerusalemrõl, az eljövendõ Megváltóról, az õ országáról, mely az igazság és erény országa (34,23. 37,24.), gazdag tárgyat nyujtanak épületes elmélkedésre s Isten intézkedéseinek csodálatára.
Ez 1
Ez 1,1
T. i. azon idõtõl kezdve, midõn Nabopalasszar, Nabukodonozor atyja, Ninivét és Babilont elfoglalta, s nem csak a kaldeusok királya volt, hanem Ásia nagy részének ura.
Ez 1,1
Tammusnak neveztetett, mely fél juniusunk- és juliusunknak felelt meg, s a zsidó egyházi év negyedik hónapja volt. Ezen év Nizan hónappal kezdõdött (mi fél marcziusunk- s aprilisunknak felel meg), és különbözött a polgári évtõl, mely Tisrivel (fél september- és oktoberrel) kezdõdött. A próféták közönségesen az egyházi év szerint számláltak.
Ez 1,1
Kebar, Kaboras. Mely Mezopotamiában az 56° fok 40´ perc szél. és az 57° fok 4´ perc hosz. fok alatt ered, és Karkemisnél (a mai Kirkesiánál) az Eufratesbe szakad. 3,15. meg van nevezve a hely, hol Ezekiel a foglyokkal tartózkodott. Lásd az elõszót. Midõn Ezekiel e látomást nyerte, valószinûleg távol volt lakhelyétõl, a part valamely félreesõ részén, hogy imádságát végezze. Lásd Ezekiel 3,12. s követk.
Ez 1,1
azaz: látomásokat, jelenéseket az Istentõl, mint alább 8,3. 40,2. A látomás több képbõl állott, azért tétetik többesben.
Ez 1,2
Jekoniás (Kir. IV. 24,8–16.).
Ez 1,3
látomása.
Ez 1,3
az elragadtatás ereje.
Ez 1,4
Az itt következõ látomásban, mely közönségesen Isten szekerének neveztetik, a próféta egy, emberhez hasonló, fénynyel környezett személyt lát, trónon ülve, mely légszerû boltozaton nyugszik, melyet négy, jelképes élõ lény visz, kik mellett négy kerék forog, – az egész tüzes felhõ-homályban elétüntetve. E látvány jelentésére nézve a zsidó és keresztény értelmezõk mindnyájan megegyeznek annyiban, hogy az alatt Jehovának, a választott nép Istenének jelképes ábrázolása értendõ; hanem abban igen eltérnek egymástól, hogy a fölhozott jelvények Istennek melyik tulajdonát vagy cselekedetét jelentik. E látomásban némelyek a mindenható, mások a fölségesen dicsõ, mások a zsidókat a kaldeusok által büntetõ, mások a gondviselõ, mások ismét a magát Krisztusban kijelentõ Istenséget találják. Ha az ezen látomásban eléfordúló képeket közelebbrõl és egyenkint vizsgáljuk, mire Isten maga hív föl (Ezekiel 40,4. Vesd össze: Dán. 10,1.), akkor azok, az átalán bevett jel- és kép-értelmezés szerint, amaz egyetemes viszonyt jelentik, melyben Jehovah az õ választott népével áll. Jehovát mint emberi, királyi, papi és isteni urat jelképezik; mihez még csak azt kell megjegyezni, hogy az isteniség tulajdonai egy részrõl mint bölcseség és jövendölõ erõ, más részrõl mint fölséges mindenhatóság tûnnek elé különösen e látomásban, mivel e látomás Ezekielnek a prófétai tisztre való hivatását vala megelõzendõ, s az õ jövendöléseinek tartalma legnagyobb részben büntetõitéleteket vala hirdetendõ. A látomás ez értelmezésében jóformán egyesûlnek mind a fönebbi nézetek, melyek egyes hû vonásokat adnak elé a nélkül, hogy egymást kölcsönösen kizárnák.
Ez 1,4
Éjszakról jõnek a förgetegek (Sirákf. 43,18.); erõs vihar hozta az erõteljes jelenetet. A kép kifejezi a jövõ Istenség magas fölségét, talán az õ büntetõ itéleteit is, melyeknél fogva éjszakról hítta elé (Jerem. 1,13.14.) Nabukodonozor királyt Judea megrontására.
Ez 1,4
Mások a hébert így: tûzzel körûlvéve.
Ez 1,4
a felhõ homálya körûl, melyben a lobogó tûz látszott, fényesség terjedett el.
Ez 1,4
Szószerint: mint az electrum, villany. Mások a hébert így: mint a sárga réz, arany és ércz-vegyíték. – A tûz, képe az Istenségnek (Móz. II. 3,2.), az õ szeretetének (Ének. 8,6.) és büntetõ igazságának (Izai. 66,15.); valamint a fény és világosság, képe az õ kegyelmének (Zsolt. 89,17.), az igazságnak és törvénynek (Zsolt. 42,3. Sirákf. 45,21.); a tûz a felhõben, képe az elrejtett Istennek (Móz. II. 16,10. Máté 17,5.), ki hozzájárúlhatlan világosságban lakik (Tim. I. 6,16.). – A homályból elétörõ fény, képe a gyér tudásnak Isten mivoltáról.
Ez 1,5
t. i. a tûz-felhõben, mely az Isten szekerét környezte.
Ez 1,5
Az Isten lelkes állatok, élõ lények társaságában jelen meg, és ezek az õ szolgálatában vannak, mivel Isten az emberiség megváltásának és nevelésének munkáját közvetve az õ eszközei által viszi véghez (Zsid. 1,14.). Ezen élõ lények alább (10,15–20.) neveztetnek keruboknak, azaz, erõseknek, hatalmasoknak. Ezek azok, kik Jehovát hordozzák (Kir. I. 4,4. Zsolt. 17,11. Ezekiel 10,1.), azaz, ugyanazok, kikkel Isten az emberiségért mûködõ erejét közlötte, hogy általok országát a földön megalapítsa és megerõsítse. Ezek tehát, a zsidók és keresztények közös véleménye szerint, nem csupán jelképûl szolgáló alakok, hanem valóságos szellemi lények, és pedig elsõ rangú angyalok a szerafokkal együtt (Izai. 6.). Jellemzõ alakjokat, mely Isten földi országának kormányzásában az õ erejök, vagy inkább, az Isten ereje kifejezésére választatott, Ezekiel így rajzolja: A következõ leirás szerint, ezek emberhez hasonló lények, fejökön négy arcz vagyon, ember, oroszlán, tulok és sas arcza; egyenesen állanak, mint az ember; négy szárnyok és négy kezök vagyon; lábaik feje hasonlít a tulokéhoz; egész testök rakva van szemekkel. He ezen alakok egyes alkatrészeit tekintjük, azokban átalán Isten mindenhatóságát, az isteniség ezen fõtulajdonát találjuk ábrázolva; mert a nevezett lények: az ember, tulok, oroszlán, sas, az átalánosan elfogadott jel-tan szerint, a hatalom jelképei. S mivel egy képpé vannak összefoglalva, úgy látszik, a mindenhatóságot, és ezt ismét különféle irányban adják elé, a mennyiben õ, mindenhatóságát mint emberbarát, mint király, mint engesztelõ, mint Isten nyilatkoztatja ki. Mint ilyen Isten jelentette ki magát az ó szövetségben, különösen a törvényben, a miért, mint ilyen, a törvény-táblák fölött trónol (Móz. V. 10,5. Kir. II. 6,2. Vesd össze: Móz. I. 3. 12-ik jegyz.); ilyenûl jelentette ki magát az új szövetségben is, az õ evangéliomában; mert Jézus Krisztus az ó szövetség Jehovájával ugyanegy (lásd 45-ik jegyz.), õ ember, király, pap és Isten. A kerubok négyes száma itt valószinûleg azért vétetett, mivel a négyes szám a régi jel-tan szerint a tökélyt jelképezte. A régi értelmezõk közõl többen hitték, hogy azok alatt az Isten országa ügyében különösen mûködõ Mihály, Ráfael, Gábriel és Uriel angyalok értendõk, s a sz. atyák közõl Ireneus, Athanáz, Ambrus, Ágoston stb. azt tartják, hogy õk saját mivoltukon kivûl, még prófétai elõképei a négy evangelistának, a mennyiben ezek Jézus Krisztust az õ négyféle tulajdonságában mint embert, királyt, papot és Isten tüntetik elé. (Lásd az elõszót az evangéliomokhoz.) Ez utóbbi nézet átalános tanítása a kath. theologusoknak, de magának az egyháznak is, a mennyiben ezt zsolozsmájába fölvette.
Ez 1,5
A fõalkatrész emberé volt, t. i. a test és lábak.
Ez 1,6
Lásd a 10. v.
Ez 1,6
kettõ röpülésre, kettõ a test befödésére (8. v.). A szárnyak jelképei a gyorsaságnak, melylyel ezen lények Isten rendeléseit az emberek üdvére teljesítik; egyszersmind jelentik a gyorsaságot és készséget is, melylyel Isten az emberek üdvét munkálja.
Ez 1,7
Lábaik emberi lábak voltak borjú lábfejjel. Tehát az ember és az áldozatállat alakja volt a túlnyomó. Isten emberbaráti szeretete és engesztelõ könyörûletessége leginkább kitünõ ismertetõ jelei az emberek üdvére czélzó mûködésének.
Ez 1,7
Világosság és fény, átalán képei a magasztosnak és fölségesnek.
Ez 1,8
Úgy látszik, hogy kezeik el voltak különözve szárnyaiktól (lásd Ezekiel 10,7.); vagy szárnyaik nem voltak egyebek, mint szárnyas karok, melyek kezekkel végzõdtek, a mi legvalószinûbb. Két szárnyas kar hihetõleg az emberi test karjának szokott helyén volt, a másik kettõ a törzs más két oldalán, egyik a nyak alatt a mellen, a másik a nyakszirt alatt hátúl; s e két utóbbi lefelé hajlott, a testet befödözvén (11. v.). A négy kéz nagy tevékenység jelképe.
Ez 1,9
A kerubok négy szögben állottak, hordozván a szekeret (15–26. v.). Szárnyaik következõleg érintkeztek. A szekér bal szögletén hátúl álló kerub jobb szárnya, a szekér jobb szögletén hátúl álló kerub bal szárnyával érintkezett, hasonlóképen a szekér bal szegletén elõl levõ kerub jobb szárnya, a jobb szegleten elõl levõ kerub bal szárnyát érintette; továbbá a szekér balrészén levõ kerubok balszárnyai, valamint a szekér jobb részén levõ kerubok jobb szárnyai egymáshoz hajlottak, úgy hogy az összes szárnyak négyszöget képeztek.
Ez 1,9
Midõn Isten különféle irányban indítá õket, nem volt szükség megfordúlniok, hanem csak elõre menniek, mivel négy arczuk volt. Az emberiséget nevelõ és magát kijelentõ Istennek intézkedései gyakran különféle irányt vesznek ugyan, de lényegre nézve azért ugyanegyek. Az õsvilágnak, Ábrahámnak, Mózesnek és Krisztusnak religiója, ugyanegy religió különféle fokozataiban.
Ez 1,10
t. i. elõl azon oldalon, mely Ezekiel felé nézett.
Ez 1,10
azaz: hátúl. Ez a szó nincs meg a héberben.
Ez 1,10
Amaz élõ lénynek elõl emberi arcza volt, jobbra oroszlán arcza, balra tuloké, hátúl sasé – jelképezve Istennek emberbaráti szeretetét, uralmát, irgalmasságát és isteni bölcseségét, melyekkel ama lények által az emberek üdvét eszközli.
Ez 1,11
A fõ tetejérõl négy arcz képzõdött a négy oldalon; az egy törzsbõl négy szárnyas kar alakúlt a négy oldalon (lásd 20-ik jegyz.).
Ez 1,11
Lásd 21-ik jegyz.
Ez 1,11
Lásd 20-ik jegyz.
Ez 1,12
Az Isten lelke az, mely az emberek üdvére Isten intézményeiben uralkodik, csak úgy az ó, mint az új szövetség korszakában. Ez a lélek ugyanegy, habár megjelenése különbözõ is. Mások a lélek helyett szelet tesznek, mi ugyanegyre megy, mert ez a szél csak ama szellem jelképe lehet.
Ez 1,13
A tûz és villám, képe a rettentõ fölségnek (Móz. II. 3,2. Móz. V. 4,36. 6,15.).
Ez 1,14
elõre és hátra, a nélkül, hogy megfordúltak volna (9. v.).
Ez 1,14
azaz, oly gyorsan.
Ez 1,15
a négy élõ lény mellett négy kerék forgott a földön, melyeken a lények állani látszottak. Vesd össze: Ezekiel 10,9. A kerekek, úgy látszik, a mindig ismét megjelenõ tanítók, kik által Isten az emberiség nevelésének s a kijelentésnek nagy munkáját e földön véghez viszi; a kerubok mellett állnak, mint a kik függenek Isten közvetlen követeitõl, kik a kerubok képe alatt összefoglaltatnak.
Ez 1,16
azaz: mint a tenger, melyben a kéklõ ég visszatükrözõdik. Mások a hébert így: mint a krizolit, melynek aranysárga színe vagyon. – Képe ezen tanítók égi tisztaságának.
Ez 1,16
mintha két kerék keresztben lenne egymásba foglalva; azaz: a kerekek gömb alakúak voltak, hogy minden irányban mozoghassanak.
Ez 1,17
épen mivel gömbalakuak voltak.
Ez 1,18
A szemek, képei a prófétai szellemnek, a tanácsnak és értelemnek melylyel az Isten követei telve vannak. A héber szerint: a kerekek talpai magasak és rettentõ kinézésüek valának, és talpai tele voltak szemekkel köröskörûl mind a négyen.
Ez 1,19
az isteni kijelentés alsóbbrendû eszközei követik a felsõbbek menetét, ezek pedig magáét, az Istenét.
Ez 1,20
A héber szerint: mert az állatokban levõ szellem a kerekekben is volt. – Egy lélek bírja valamennyit; Isten minden eszközei benne mûködnek.
Ez 1,21
A hébert némelyek úgy adják, mint a 20. v.
Ez 1,22
A talaj, melyen Isten trónja állott (26. v.), átlátszó volt, mint a kristály, csodaszép, és a kerubok fejein nyugodott. Mind képei a fönségnek.
Ez 1,23
Lásd a 20-ik jegyz. A héber szerint: és minden állatnak két szárnya volt, melylyel testét befödte.
Ez 1,24
mint a mennydörgést. A héber szerint: a mindenható Isten szózatát. A szárnyak ezen suhogása valószinûleg az Isten igéje, mely Zsolt. 28. is mennydörgéshez hasonlíttatik.
Ez 1,25
A lények magok is onnan fölûlrõl vették az értesítést. Midõn ez történt, csendesen és alázatosan adták át magokat az isteni sugallat hatalmának. Mikor az Isten szól, a teremtmény hallgat.
Ez 1,26
Isten trónja olyan volt, mint a tiszta ég (lásd Móz. II. 24,10.). A trónon ülõ pedig Jehovah, és pedig nem csupán mint megjelenõ (Móz. II. 3,2.), magát kinyilatkoztató, az emberek javára mûködõ, szabadító (Móz. I. 2,7. és 3. r.) Isten, ki különben Isten angyalának is neveztetik (Móz. II. 3,2.); és több sz. atyák (Jusztin, Ireneus, Ciprián, Hilár, jerus. Cirill, ar. sz. János, Ambrus, Theodoret) szerint, az Isten Igéjével (Ján. 1,1.), mely Jézusban emberré lett, egy és ugyanaz: hanem mint elrejtett Isten is, mivel az ó szövetségben az elrejtett Isten a magát kijelentõtõl, az Atya a Fiútól nincs szorosan megkülönböztetve; mi csak az új frigyben történt, midõn a kijelentõ Isten emberré lett. Azért az ó szövetségben mind a ketten Jehovának neveztetnek. Hasonló látomásban (Jel. 4.) Jehovah az Atya, meg van különböztetve Jehovától, a Fiútól, ki ott mint emberré lett engesztelõ áldozat jelen meg.
Ez 1,27
A tûz belûl volt a titokteljes képen az Isten körûl.
Ez 1,27
A tûz, képe a megjelenõ Isten dicsõségének. Lásd Móz. II. 3,2.
Ez 1,28
A szivárvány jelképe a békét kötõ és az emberrel kiengesztelõdõ Istenségnek (Móz. I. 9,11–16.).
Ez 2
Ez 2,1
Oh ember! sz. Jeromos szerint, Ezekiel, Dániel, Zakariás így szólíttatnak, hogy emberi gyarlóságukról mindig megemlékezzenek, s kevélységre ne hagyják magokat csábíttatni, midõn angyali látomásokra méltókká tétetnek.
Ez 2,2
az Isten lelke, isteni erõ hatott belém.
Ez 2,3
Júdának fogságra hurczolt polgáraihoz (Ezek. 3,11.), kik eredetöknél fogva egyszersmind Izrael fiainak is neveztethettek, annál is inkább, mert e név az idõben, midõn Izrael országa többé nem állott, nem volt kétértelmû. Õk, mint a pogányok, pártos nemzetségeknek neveztetnek azért, hogy Istentõl elpártoltak (Oze. 1,9.).
Ez 2,3
A héber szerint: õk és atyáik vétkeztek ellenem mind e napiglan.
Ez 2,4
kiken a szégyenpir többé nem látszik. Izai. 48,4.
Ez 2,4
Te, mint próféta, az én nevemben szólj nekik.
Ez 2,5
és megszûnnének vétkezni. Az Isten, úgymond sz. Jeromos, kétkedve szólt itten, nehogy határozott beszéde által azon hiedelemre adjon alkalmat, mintha az, a mi történik, az õ elõretudása által lenne úgy rendelve; pedig a mit teszünk, nem azért teszszük, mert õ elõre tudja, hanem, mert akarjuk.
Ez 2,5
A héber szerint e vers: akár meghallgatnak, akár megvetnek, mert engedetlen ház ez, de mégis tudják meg, hogy próféta van közöttük.
Ez 2,6
Értelme ez: Te gúnyt és gyalázatot fogsz tapasztalni, mert az izraeliták hitetlen, pártos, csábitó, veszedelmes emberek; de ne félj tõlök! Mások a hébert így: ne ijedj meg beszédeiktõl, habár õk ellenszegûlõ és sértõ emberek, és te skorpiók között lakol; az õ beszédöktõl ne félj… habár ellenszegûlõ nép is.
Ez 2,7
A héber szerint …beszéld az én igéimet nekik, akár hallgatják, akár megvetik, mint ellenszegûlõk.
Ez 2,8
t. i. a könyvet (Ezek. 3,2.). Ezekiel e látomásánál is elragadtatott állapotban vagyon (9. v.); tehát az, mit elbeszél, szinte látomásképen veendõ. Isten mondani akarja: Fogd föl és õrizd meg híven, mit neked kijelenteni fogok.
Ez 2,9
könyvtekercs. A régiek a mint vászonra, állatbõrökre vagy papírra irtak, az iratot gömbölyû fára göngyölték.
Ez 2,9
mert Júdára és más népekre nézve a szerencsétlen események hosszú sorát kellett tartalmaznia.
Ez 2,9
Mások a hébert így: panasz, sohajtás és siralom.
Ez 3
Ez 3,1
Edd meg, a mi elõtted van, edd meg a könyvtekercset. Lásd a 2. r. 11-ik jegyz.
Ez 3,3
mert az Isten végzéseinek ismerete vigasztalást ad szolgáinak azon viszontagságok között, melyeket szenvednek.
Ez 3,5
érthetlen, nehéz értelmû.
Ez 3,5
külföldi.
Ez 3,6
mint a 3-ik jegyz.
Ez 3,6
mint a 4-ik jegyz.
Ez 3,6
még az idegen népek is.
Ez 3,7
a törvényt, melyet nekik adtam. Megvetik az Istent, azért vetik meg az õ prófétáit is.
Ez 3,7
megátalkodott és hajthatlan.
Ez 3,8
Oly képek, melyek a próféta állhatatosságát és szilárdságát tüntetik elé hivatala gyakorlatában. Lásd Jerem. 1,18. 15,20. Izai. 50,7.
Ez 3,9
A héber szerint: a tûzkõnél (szirtnél) keményebbé.
Ez 3,9
azaz: ne félj és ne remegj az ellenszegülõ néptõl.
Ez 3,11
Lásd Ezekiel 2. r. 6-ik jegyz. és légy prófétájok, az én akaratom hirdetõje.
Ez 3,11
megszûnnének vétkezni. A héber szerint: akár hallgatják, akár megvetik.
Ez 3,12
Miután Isten szólott, az Isten lelke (mások szerint: szél, de ez ellen lásd a 24. v.) fölemelé õt a magasba, és vitte õt a levegõben (14. v.) közel Thel-Abibhez (termény-asztaghoz), hol a foglyok voltak (15. v.); valamint Habakuk Júdeából Babilonba, és Fülöp, a szerecsen udvari tiszt, szem elõl Azotusba vitettek. Dán. 14,35. Ap.cs. 8,39.
Ez 3,12
erõs hangú szózatot, mely kiáltá, mint következik.
Ez 3,12
t. i. akárhol vagyon, a hol csak az Úr megjelen, magát dicsõségében mutatja; az egész földön is (Mal. 1,5.).
Ez 3,13
és hallám.
Ez 3,13
A héber szerint: és mellettök.
Ez 3,13
Ezen csattogással, robogással és zajongással eltûnt az Isten szekerének látványa, mely fönebb leiratott (1,4–28.).
Ez 3,14
A lélek fölemelt engem, s én mentem a légben búsongó lélekkel. Ezekiel a nehéz föladat és a szenvedések miatt búsúlt, melyeket a sulyos büntetõ itéletek hirdetése készítendõ vala számára. Lásd Ezekiel 2,9. Az édes vigasztalás után (3. v.) próbálás következik.
Ez 3,14
De a kegyelem segítségével természetem aggodalmait és kisérteteit legyõztem. Némelyek Ezekiel elragadtatását nem úgy veszik, mint az õ vitetését a levegõben, hanem így értik: Fölemeltetve éreztem magamat bensõleg a lélektõl, úgy hogy szállani látszottam azon helyre, hová Isten parancsa folytán mennem kellett; gyors menetemben ugyan megszállottak a félelem és búsulás kisértetei, hanem Isten kegyelme erõt adott feladatom teljesítésére.
Ez 3,15
Az értelmezõk legtöbbjei e héber kifejezést Thel-Abib (termény-asztag) tulajdon nevéûl veszik valamely városnak vagy helynek Mezopotamiában Kóbár folyó közelében. A késõbbi Thallaba helyett veszik azt Resein és Obeidia között a Kaboras mellett.
Ez 3,15
a hol összegyûlni szoktak.
Ez 3,15
Lásd Jób 2,13.
Ez 3,17
hogy Izrael népének hirdesd a veszedelmet, mely õt fenyegeti, hogy azt megelõzhesse; mint a toronyõr óvja a várost a veszedelemtõl, s a lakosokat figyelmezteti annak elhárítására.
Ez 3,17
Mások a hébert így …hallani, és figyelmeztesd õket az én nevemben.
Ez 3,20
valami balesetet. Vagy: megbotlik abban, mit én eléje vetek, t. i. próbálásúl. A rosz, próbakõ az igazakra nézve, melyet az Isten enged vettetni az élet útján, hogy õket próbálja. Boldog, ki azt kikerûli, és rajta el nem esik.
Ez 3,20
azaz: ha te nem figyelmezteted is; vagy: mert te õt nem figyelmezteted.
Ez 3,20
A héber szerint …gonoszságot cselekszik, s én valami akadályt vetek neki (a kisértet alatt elesni hagyom), úgy hogy meghal, mivel te nem figyelmeztetted õt; bûnében hal meg stb.
Ez 3,22
Lásd Ezekiel 1,3. A héber szerint: Ugyanott (Thel-Abibban) lõn stb.
Ez 3,22
Thel-Abib halmon feküdt, mint neve mutatja (15. v.). Ezekielnek tehát a halomról az alatta elterûlt sikságra kellett mennie, hol neki Isten a magányban kijelentést akar tenni.
Ez 3,24
az Úr.
Ez 3,24
Ezekielnek házába kellett zárkóznia, hogy ama cselekvényekhez fogjon (4. 5. r.), melyek által a Jerusalemre jövõ büntetõ itéletek valának jelképzendõk.
Ez 3,25
Házában, mint a zsidók jelképe (Ezekiel 4,8.), kötelekkel kötöztetik meg, és átalán, mig ezen jelképes jövendöléseket kellett tennie, egyszersmind megkötözve házában kellett tartózkodnia. A héber szerint …azokkal, hogy közéjök (fogoly-társaid közé) ne menj.
Ez 3,26
Ezen jelképzõ cselekvények alatt az ellenszegülõ izraelitáknak nem szavakkal fogod hirdetni akaratomat, hanem néma jelekkel; olykor azonban (27. v.) parancsolni fogom, hogy szavak által szólj velök.
Ez 3,27
A ki hallja, hallja saját javára; a ki abban hagyja, hagyja saját romlására. – A kinek van, adatik neki; a kinek nincsen, elvétetik tõle, a mije van is. Márk 4,25.
Ez 4
Ez 4,1
Az elõbbi három rész tartalmazza Ezekiel hivatását a prófétai tisztre; most következnek az õ jövendölései, és pedig elõször Jerusalem városa ellen. Az értelmezõk közönséges véleménye szerint, a mi itt az elsõ hét részben elmondatik, Joakin fogságának ötödik évére esik (Ezekiel 1,2.), vagy a hatodik kezdetére, Kr. e. 595. évb. s azon fölül valamivel. Lásd Ezekiel 8,1. Ez idõ tájban, emberi módon, Jerusalemnek csak Szedeciás 9-ik évében bekövetkezõ romlását gyanítani sem lehetett, mivel ezen királyt Nabukodonozor nevezte ki (Kir. IV. 24,17.), s az õ gyengesége mellett gondolni sem lehetett arra, hogy õ e hatalmas uralkodótól elpártoljon.
Ez 4,1
Némelyek szerint: égetett, mások szerint: nyers téglát. Ilyes tégla lapokra irtak a babiloniak. Babilon környékén mai napig is nagy mennyiségû téglákat ásnak ékalakú föliratokkal.
Ez 4,1
Ezekielnek Jerusalem városát kellett lerajzolnia, a mint az az ellenektõl ostromoltatni fog.
Ez 4,2
rajzold le.
Ez 4,2
faltörõ gépeket (vasas végû gerendákat).
Ez 4,3
az isteni végzés változhatlanságának és Isten hajthatlanságának jelképeûl, ki, valamint a serpenyõ a tûznek, a legforróbb kéréseknek is ellen fog állani. Lásd Izai. 59,2. Siralm. 3,44.
Ez 4,3
A próféta Istent képviselte.
Ez 4,3
E jelképnek Jerusalem leendõ ostromát kellett az izraeliták elé állítania. Mivel a feltünõ cselekvények a puszta szavaknál nagyobb benyomást tesznek az érzéki emberre, Isten azért többször használt ilyen eszközt, midõn a próféták által fontos eseményekre akarta figyelmeztetni a zsidókat. Lásd Izai. 20,2. Jerem. 27,2.
Ez 4,4
Izraelország gonoszságait ez által elétüntetve. Izrael itt a tíz nemzetség országát jelenti. Lásd 6. v.
Ez 4,4
A héber szerint …a hány nap azon fekszel, addig fogod viselni Izrael házának gonoszságát. Izrael országa itt a baloldal által jelöltetik, mert a hazában a bal, vagy is éjszaki részen lakott. Lásd Ezekiel 16,46. A bûnöket viselni, itt egyszersmind annyit tesz, mint bûnhödni, mint Móz. III. 5,1. 16,22.
Ez 4,5
Annyi napig kell bûnhödnöd a tíz nemzetség gonoszságaért baloldaladon, a hány évig én viseltem azt, t. i. háromszáz kilenczvenig. Ez éveket az értelmezõk különféleképen számítják. A valószinûbb vélemény azoké, kik az éveket az ország elosztásától Roboam és Jeroboam alatt (Kr. e. 975. évb.) Jerusalemnek Nabukodonozor által lett bevételéig (Kr. e. 589. évb.) számítják. Ez idõköz alatt 386 év folyt le, kerekszámmal 390 év. Hogy itt a tíz nemzetség bûn-évei nem csak Izraelország bukásáig, hanem Júdaország földúlatásáig is számíttatnak, ez azért van, mivel a tíz nemzetség a bálványozást fogsága alatt is folytatta.
Ez 4,6
Júdaország gonoszságának 40 bûn-évei is különféleképen számíttatnak. Legvalószinûbb az, hogy a próféta Józiás király tizenkettedik évétõl számítja, midõn ezen király az igaz Isten tiszteletét ismét visszaállította, a nélkül, hogy a következményre nézve czélját érte volna (Krón. II. 34,3.), azaz: Kr. e. 629. évtõl Jerusalem bevételéig Kr. e. 589. évb. A zsidók ugyan már Józiás, különösen pedig Manasszes királyok alatt is bálványozók voltak; de a templom megtisztítása után Józiás által, az õ elpártolásuk különösen feltûnõ és büntetésre méltó lett, annyival is inkább, mert 629. évb. Jeremiás is hozzájok küldetett, és a zsidók ezen egész idõn át Jerusalem bevételéig, a próféta fegybeszédeit különös megátalkodottsággal megvetették.
Ez 4,7
a téglára, melyen Jerusalemet lerajzoltad.
Ez 4,7
mint harczolóé.
Ez 4,7
ily módon, nem ugyan szavakkal, hanem némán prófétai jelképes cselekvények által (lásd Ezekiel 3,26.).
Ez 4,8
Ezekielnek kötelekkel megkötözve kellett lennie, mig a 430 nap eltelik. Valamint õ fönebb az Isten személyét és az ostromlókét képviselte, úgy helyettesíti most az ostromlottakat, annak jelentéseûl, hogy az ostromlottak az ostrom alatt a legkínosabb szorongatásban lesznek. Ebbõl kitûnik, hogy a 430 nap, melyek alatt a prófétának mind a két oldalán kellett feküdnie, nem csak Izrael és Júdaország elszakadásának idejét, hanem Jerusalem Nabukodonozor általi utolsó ostromának (Kr. e. 589. és 588. évb.) idejét is összefoglalva, jelenti. Ezekiel hosszas fekvésére nézve némelyek ellenvetik, hogy az felülmúlja az emberi erõt; de mindamellett is vannak példák rá, hogy az emberi természet ilyesmit elviselhet. A mit némelyek a próféta ezen és többi cselekvényei ritkasága- és súlyos voltára nézve állítanak, mintha azok nem vitettek volna véghez valósággal, hanem csak látomásképen tûntek elé lelkében, – azonkivül, mi e cselekvényekrõl már fönebb (4. r. 8-ik jegyz.) megjegyeztetett, még megjegyzendõ, hogy ilyenkor a próféták, mint Krisztus elõképei (vesd össze: Móz. V. 18. r. 15-ik jegyz.) helyettesi minõségben cselekedtek, s mint igazak az igaztalanokért bûnhödtek (lásd 10-ik 11-ik jegyz.) és szenvedtek.
Ez 4,9
Az ostrom felõli jelképes jövendölés után egy másik következik, a városban, az ostrom alatt uralkodó nagy szükségrõl. A különféle termények vegyítése, melyek különben kenyérsütéshez nem használtattak, képe az éhségnek, mikor az ember mindent elévesz, a mihez jut. Azon 40 nap alatt, mig Ezekiel Júda vétkeért bûnhödve jobb oldalán feküdt, nem a rosz, hanem a közönséges kenyérrel kellett táplálkoznia; valószinûleg, mint sz. Jeromos megjegyzi, annak jelentéseûl, hogy azok büntetése, kik Istentõl egészen elpártoltak, mint ez Izraelnél történt, súlyosabb lesz, mint azoké, kik Istennek és az õ törvényeinek ismeretét mégis megõrzötték, mint ezt Júdaországa tette.
Ez 4,10
mintegy 3/4 font, annyi, mint a mennyivel egészséges ember nagy szükségben életét eltengetheti.
Ez 4,10
napról-napra.
Ez 4,11
A „hin“ mintegy három itczényi folyadék-mérték volt. Az étel és ital a nagy szükséget vala jelképzendõ, melyet Jerusalem az ostrom alatt szenvedni fog.
Ez 4,12
melyet a napon szárítottál ki, hogy a kenyérsütéshez tüzelõûl használd, mint a héber kifejezi. A marha- teve- stb. ganéjt tüzelõûl használni szokás kelet szegényebb vidékein, ujabb utazók beszélik ezt az arabokról is, de másutt is használtatik fa szükében. Ezekielnek az izraeliták szemei elõtt ember-ganéj mellett kellett a pogácsát sütnie, hogy e jelkép által eléadja, mily véginségre fognak õk jutni a fogságban, hol még csak elegendõ marhájok sem lesz arra, hogy ennek ganéját használhatnák tüzelõûl.
Ez 4,14
A héber szerint: Ah Istenem stb.
Ez 4,14
hogy egyem én az olyan kenyeret, mely a legtisztátalanabb mellett sült!
Ez 4,15
Lásd 21-ik jegyz.
Ez 4,16
A kenyeret, mely támasza, ereje az embernek, szûkké teszem.
Ez 4,16
A héber szerint: keseredetten és kétségbeeséssel.
Ez 4,17
kenyérért esdekelve és elájúlva.
Ez 5
Ez 5,1
oly éleset, mint a borotva. Az itt elbeszélt haj- és szakáll-nyírést megtette Ezekiel, mielõtt még lefeküdt (Ezek. 4,4.); valamint a kenyérkészités is (Ezek. 4,9.) megelõzte a lefekvést.
Ez 5,1
Ezekielnek egy éles karddal szakállát és haját le kellett vágnia, haját mérlegen három részre osztania, az elsõ harmadrészt megégetnie, a másodikat a karddal összevágnia, a harmadikat szélnek eresztenie (2. v.). A szakáll és haj jelképezi a zsidó népet, Ezekiel az Istent, az éles kard az isteni büntetõ igazság eszközeit. E jelképes cselekvény értelme ez: Isten az õ népét, melyet annyira szeret, mint a férfiú az õ szakállát, elmozdítja helyérõl, egy részét éhség és mirigyhalál által az ostrom alatt, egy részét fegyver által, egy részét fogságra hurczoltatás által.
Ez 5,2
a téglára rajzolt városban.
Ez 5,2
miután a 390 napot bal, és a 40 napot jobb oldaladon kifeküdted, s Jerusalem jelképzett ostromának idejét kitöltötted (lásd Ezek. 4,8.).
Ez 5,2
Megfejtését a 12. v. adja.
Ez 5,3
az utolsó harmadrészbõl, melyet szélnek kellett eresztenie.
Ez 5,3
A héber szerint: palástod szögébe. Alattok azok értetnek, kik Jerusalem bevétele után az országban hátramaradtak (Kir. IV. 25,12.); azokat is lehet érteni, kiket Isten a szétszóratáskor nem hagyott elveszni. A palást szélébe való kötés a csekély számot jelenti, mert mi a palást széléhez ragad, kevés az.
Ez 5,4
E különféle értelmû szavakat különbözõleg fogják föl. Némelyek a tûz alatt ama szerencsétlenséget értik, mely a zsidókat Godoliás megöletése után érte. Jerem. 41,2. s követk. Mások az Antiochus Epiphanes által támasztott üldözést értik a makkabeusok idejében (lásd a Makkab. könyveit); mások pedig a büntetést, mely a zsidókra maiglan is nehezedik.
Ez 5,5
Jerusalem, három világrésztõl körûlvéve, egyszersmind középpontja volt a földnek, s azért sz. Jeromos szerint, igen alkalmas arra, hogy a pogányok világosságává legyen.
Ez 5,6
parancsaimat, melyeknek teljesítését Isten joggal kivánhatja, mivel nekünk erkölcsi, Istenhez hasonló természetet adott.
Ez 5,6
a megátalkodás által, mivel Isten parancsait ismerték, és mégsem követték.
Ez 5,7
még a szívbe írott természeti törvényt sem teljesítették.
Ez 5,9
más városokon.
Ez 5,10
Teljesedését lásd Jerem.siralm. 4,10.
Ez 5,10
Mások szerint: megbüntetlek téged.
Ez 5,10
minden országba.
Ez 5,11
Mások szerint: földúllak. Mint te az én istenitiszteletemet a bálványimádás által földúltad, úgy dúlom föl én is neked a várost és templomot.
Ez 5,11
azaz: én nem kiméllek meg stb.
Ez 5,13
Majd a minden világba szétszórt zsidók tapasztalják saját és a megöltek inségén, mily haragos és boszúálló Isten vagyok én (Jerom.).
Ez 5,14
Jerusalem!
Ez 5,15
gyalázat, átok stb. tárgyává leszesz.
Ez 5,15
midõn nagy büntetõitéleteimet rajtad végrehajtom.
Ez 5,16
Én, a mindenható vagyok az, ki e büntetésekkel fenyegetek.
Ez 5,16
rátok.
Ez 5,16
Lásd Ezekiel 4,16.
Ez 5,17
Mások szerint: míg néptelenekké lesztek. A gonosz vadak a kaldeusok (Theod.). Vesd össze: Baruk 4,10–23.
Ez 7,17
öldöklés.
Ez 6
Ez 6,1
A következõ jövendölés (1–14. v.) akkor mondatott Ezekielnek, miután a 4. 5. r. elbeszélt jelképes cselekvények véghezvitettek, s az Jekoniás fogságának hatodik évére esik (Ezekiel 4. 1-sõ jegyz. Kr. e. 594. évb.). E jövendölés szóval lõn hirdetve és nem cselekvény által, a mint szó és cselekvény fölváltva eszköz volt, melyet Ezekiel kijelentései közlésére használt. (Lásd Ezekiel 3,24–27.).
Ez 6,2
A hegyek itt ország helyett vétetnek, ez pedig lakosok helyett. Sz. Jeromos szerint a hegyek azért említetnek, mert a bálványoltárok azokon voltak.
Ez 6,3
A héber szerint: a patakoknak.
Ez 6,3
A völgyekben is ûzték a bálványozást (Kir. IV. 23,10. s követk. Izai. 57,5.6.).
Ez 6,3
A hegyekre épített bálvány-szentélyeket. Lásd Móz. III. 26,30.
Ez 6,4
azokat ez által tisztátalanokká teszem.
Ez 6,5
Lásd Móz. III. 26,30.
Ez 6,6
E szavakat a héber szöveg a következõkkel köti össze: Mindenütt, a hol laktok, a városok pusztákká lesznek stb.
Ez 6,6
A héber szerint: oszlopaitok. Lásd Krón. II. 14,5. Izai. 17,8.
Ez 6,6
a kaldeusok által, kik magok is bálványozók ugyan, de harczi dühökben mitsem kimélnek.
Ez 6,7
a gonoszok boszúlója.
Ez 6,9
meglágyítom, töredelmessé teszem.
Ez 6,9
bálványozó, mi paráznaságnak neveztetik. L. Izai. 1,21.
Ez 6,11
Az annyi gonoszság fölötti elcsodálkozás és boszúság jeléûl (Jerom.).
Ez 6,12
A ki a város ostroma elõl a pusztába fut (Jerom.).
Ez 6,12
kiket az ellenség elér.
Ez 6,12
Mások a héber szerint: és körülvétetik.
Ez 6,13
A mely helyeken a zsidók bálványozást ûztek, ott fogják lelni halálukat. Lásd Izai. 57,5.7.
Ez 6,14
vagy Reblata, Palesztina éjszaki részén, hová Szedeciás elvitetett. Lásd Jerem. 39,5.6.
Ez 6,14
Mások a hébert így: (Júdában a déli) pusztától Deblatáig.
Ez 7
Ez 7,1
Ugyanazon idõben. Lásd 4. r. 1-sõ jegyz.
Ez 7,2
A négy világrész az egész Izraelországot jelenti, a tizenkét nemzetség országát. Négy-öt év mulva e vég bekövetkezett. Lásd 4. r. 1-sõ jegyz.
Ez 7,3
A héber szerint: és rád rakom minden utálatosságodat, azaz, érette a büntetést. Izrael népéhez van szó.
Ez 7,4
beszámítom.
Ez 7,4
mivel érette a büntetés látható lesz. Lásd 9. v.
Ez 7,5
Mások a hébert így: Egyik nyomorúság a másik után jõ.
Ez 7,6
A héberben ez szójáték: kez ba ba-hakez hekiz.
Ez 7,7
A héber szerint: a hajnalpir. Mások másképen.
Ez 7,7
A héber szerint: a zûrzavarnak.
Ez 7,7
A hegyeken többé nem fognak hallani víg dalokat, vagy az ott imádott istenek tiszteletére dicsérõ énekeket, hanem öldöklés kiáltását.
Ez 7,8
Lásd a 4-ik jegyz.
Ez 7,9
Lásd az 5-ik jegyz.
Ez 7,10
A héber szerint: hasad a hajnal.
Ez 7,10
melylyel meg fogtok veretni.
Ez 7,10
az ellen kevélysége Jerem. 50,31.32.
Ez 7,11
A gonosz ellenségek istentelen kevélységökben eljõnek a zsidókat megfenyíteni. Mások a hébert így: A gonoszság (az elleneké) fölemelkedik az istentelen törzs (Júda) ellen. Mások másképen.
Ez 7,11
sokaságuk közõl.
Ez 7,11
A héber szerint …senki sem lesz ment közõlük, sem népök közõl, sem nagyaik közõl, és semmi ékesség nem marad közöttük.
Ez 7,12
a szerzeménynek, mert hamar elveszti azt.
Ez 7,12
hogy eladta, mert úgy is elveszti.
Ez 7,13
t. i. a jubileum évben (Móz. III. 25,11–13.), mert ez a fogságra hurczoltatás elõtt nem következik be, és a fogság minden birtokot megszûntet az országban (Jerom.).
Ez 7,13
nem marad teljesedés nélkül.
Ez 7,13
a gonoszság akkor mitsem használ; senkinek sem használ; senkinek sem ad az oltalmat (Jerom.).
Ez 7,14
Igy fognak a zsidó hadvezérek kiáltani, vitézeiket lelkesítvén, hogy a kaldeusok ellen vonúljanak.
Ez 7,14
mivel haragszom rájok, megfosztom õket minden bátorságtól és erõtõl.
Ez 7,16
Némely zsidók a szirtüregekbe rejteznek, s reszketni fognak, félvén, nehogy bûneik miatt megfogatván, megölessenek. A héber szerint: Zokogva (bûnbánattal) mindnyájan, mint a galambok, bûneik fölött.
Ez 7,17
Félelmökben vizelletöket sem fogják visszatarthatni. Lásd Ezekiel 21,7.
Ez 7,18
Gyász-eseményeknél a zsidók, valamint egyéb keleti népek is, durva szövetbõl szoktak volt viselni belsõ ruhát, és hajokat lenyírták. Izai. 15,2.3. 22,12. Jerem. 48,37.
Ez 7,19
mert egyik sem segíthet rajtok; csak terhökre lenne a futásnál.
Ez 7,19
alkalom. Az arany és ezüst akkor nem segíthet rajtok; ez büntetésûl, mivel ezen érczeket használták bálványaik és más esztelenségek készítésére, sõt ahhoz a templom kincstárából is kivették.
Ez 7,20
azért teszem azt most, hogy ez aranyat és ezüstöt, mint valami tisztátalant elvetik.
Ez 7,21
a kaldeusoknak.
Ez 7,21
úgy fogják azt kezelni, mint valami szenteletlent, szentségtelent.
Ez 7,22
Nem fogom õket gátolni a templom legbelsõbb szentélyébe való benyomúlástól, hogy ezt az által megszentségtelenítsék.
Ez 7,23
elõképezve a nép és király fogságát. Mások szerint: És most végezz! oh próféta! mondd ki a büntetõ itéletet (Jerom.). Vesd össze: Jerem. 27,2.
Ez 7,23
tele van gonoszsággal, méltó a halálra.
Ez 7,24
Mások a hébert így: megszentségtelenítik.
Ez 7,25
a kaldeusoknál, de hiába.
Ez 7,26
A héber szerint: csapás jõ a csapásra.
Ez 7,26
egyik szomorú hír a másikat.
Ez 7,26
jövendölést a dolog szerencsés kimenetérõl.
Ez 7,26
a törvény értése, a mennyiben a jól értett törvény ily baleseményeket s ily véget hirdet. Vesd össze: Jer. 37,18. 38,14–23.
Ez 7,27
érdemeik szerint.
Ez 8
Ez 8,1
Ezekiel Jekoniás fogságának ötödik évében a negyedik hónap ötödikén hivatott a prófétai tisztre (Ezekiel 1,1.), s hét nappal utóbb vevé a parancsot (3,16. 4,1–11.), hogy a téglára rajzolt Jerusalem elõtt 430 napig feküdjék két oldalán. A hatodik évben a hatodik hónap ötödikén már ismét házában ül a vének között (1. v.). Ezen és a fönn nevezett hivatási idõpont között csak egy év, egy hónap és 23 nap telt el, azaz 413 nap, mivel a zsidó év is csak tizenkét, 29 s 30 napból álló hónapot számlált; hogy fekhetett hát a próféta az 1. v. fönebb érintett idõponttól 430 napig? – Az irásértelmezõk e nehézséget az által oszlatják el, hogy az ötödik évet tizenhárom hónapos szökõ évnek veszik. Ez által a nevezett két idõpont közé 437 nap esik, kerek-számmal a fönebbi 430 nap.
Ez 8,1
azaz: ott Isten ereje által elragadtattam, mely elragadtatásban láttam. Az itt következõ látomás kiterjed a 8–11. v. és tartalmazza átalán Jerusalem bûneit és az azokra mért büntetõ itéleteket.
Ez 8,2
Igy jelent meg Isten a prófétának elõbb is. Lásd Ezekiel 1,27. Vesd össze: 1,4.
Ez 8,3
a legszélsõ tornáczba, a késõbbi pogányok-tornáczába.
Ez 8,3
A féltés bálványa, azaz, oly kép, mely Istent egyszersmind féltékenységre ingerli, mert az egy másod hitestárs volt Isten mellett, ki pedig valódi hitestársa a választott népnek. Az értelmezõk legtöbbjei sz. Jeromossal azt hiszik, hogy ezen kép Baal volt, melyet Manasszes (Kir. IV. 21,7. Krón. II. 33,7.) a templomban állított föl, azután Józiás ugyan ledöntetett (Krón. II. 34,4.), de ennek utódja ismét fölállítatott.
Ez 8,4
Lásd Ezekiel 3,23. Az Isten dicsõsége, szekere a legszélsõ tornáczban volt annak jeléûl, hogy szentélyét el akarja hagyni.
Ez 8,5
Némelyek szerint ezen kapu Salamon oltárától neveztetett így, melyet Ákáz a belsõ tornácz közepébõl ezen éjszaki kapuhoz tétetett (Kir. IV. 16,14.); mások ezen kapu nevét ama bálványoltártól származtatják, mely a mellett állott vala. Vesd össze: Kir. IV. 21,4.5.
Ez 9,6
a népéhez, mely átalán tornácznak neveztetett a papokéhoz képest, mely belsõ tornácznak hivatott (16. v.). Vesd össze: Kir. III. 6,36.
Ez 8,8
még mélyebben a lyukat.
Ez 8,8
A mint a lyukba bújtam, s tovább ásva a falat áttörtem, egy ajtóhoz jutottam, mely egy elosztályozott földalatti boltozatba vitt, hol a zsidók elõkelõi titkon bálványozást ûztek.
Ez 8,10
A héber szerint: be voltak vésve a falba stb.
Ez 8,11
A hetven férfiú valószinûleg tagja volt a magas tanácsnak (Sinedrium), melyet még Mózes alapított saját czéljára (Móz. IV. 11,16.24.). Jezoniás, Száfán fia (Kir. IV. 22,8.) volt fõnökük. A bálványozás egyiptomi volt. Az egyiptomiak majd minden állatot isten gyanánt tiszteltek, de különösen a csúszómászókat. Egyiptomi bálványozást gyakoroltak sokan a zsidók közõl ez idõben, mert az egyiptomiaktól és ezek isteneitõl vártak segélyt a hatalmas kaldeusok ellen. Vesd össze: Ezekiel 17,15.
Ez 8,12
Az Úr nem néz ránk kegyesen, segély nélkül hagyott minket; azért kényszerûlünk másokhoz, az egyiptomiak isteneihez fordúlni.
Ez 8,14
bejárásánál.
Ez 8,14
a nép tornáczában.
Ez 8,14
Adonisról (a szírusban Thamus) a rege következõt beszél: Adonis (A héberben Adon, vagy Baal, az Úr) szerette Astartét (a héber szerint: Astarot, a latin szerint: Venus); hanem a vadászaton egy vadkan által megöletett. Astarte kedvesének halálán vigasztalhatlan lévén, kiesdekelte magának az õ visszajöttét az alvilágból. Kérelme teljesedett, de Adonis évenkint csak hat hónapig maradhatott mellette, a többi hat hónapot az alvilágban kellett tölteni. A hitrege értelme ez: A nap (Adon, Baal) pályája felét a földhöz (Astarte, Venus) való közeledésében tölti, a másik felét pedig tõle távolodásában, midõn a tél elérkezik, melynek természetes képe a durva sörtés vadkan. Mind a kettõ, t. i. a napnak távolodása és közeledése, a kedvesnek elvesztése és föltaláltatása ünnepélyesen megtartatott. Az isten távolodásának ünnepe a nyári napéj-egyennel kezdõdött, midõn az égi isten a télhez hajlott; ez ünnep a legsiralmasabban tartatott meg a temetéseknél szokásban levõ minden szertartással. Az asszonyok a legféktelenebb siralmakra fakadtak elvesztett istenökért, s magokat is gyalázatra adták. Viszont az isten föltaláltatásának ünnepe a nap közeledtével a földhöz, tavaszszal kezdõdött, s szintoly féktelen örömmel ünnepeltett meg, mint amaz mód nélküli siralommal.
Ez 8,16
a papok tornáczába.
Ez 8,16
A papok tornáczában az égõ áldozatok oltára és a tulajdonképeni templomházhoz ragasztott épület közötti tér, a templom és oltár közötti helynek neveztetett. Ott, hol ezen tér az oltár mögött kezdõdött, volt a bejárás a szentélybe; mert e téren csak a papoknak és levitáknak volt szabad állani. Ott volt az, hol imádkoztak, ott állottak az itt említett férfiak is.
Ez 8,16
papok és leviták. Tizenkét papnak és tizenkét levitának volt ott hetenkint szolgálata; a fõpapot ezekhez számítva, kijõ a huszonöt szám.
Ez 8,16
imádták a napot, Baalt.
Ez 8,17
erõszakoskodással. Vesd össze: Ezekiel 7,23. 9,9. Izai. 1,17–23. Jerem. 6,7.
Ez 8,17
Minõ bálványozó szokást ért itt a próféta, nem könnyû meghatározni. Némelyek azt hiszik, hogy az ágak borostyán-ágak voltak, a napnak szentelve; mások ebben a tûz-imádók egyik szokását látják. Midõn ezek a tüzet, a nap jelképét élesztik, egy köteg galyat tartanak kezeikben, s midõn imádkoznak, azt orczájok elé tartják a gonosz lelkek ártalma ellen.
Ez 9
Ez 9,1
Isten büntetõ itéletének végrehajtói. 2. v.
Ez 9,2
A felsõ éjszaki kapu volt a papok tornáczának éjszaki kapuja, így neveztetve e tornácz magasabb fekvésétõl; a nép tornácza mélyebben feküdt. A hat férfiú a kaldeusokat jelképezi; õk az éjszaki kapun jõnek, mert a kaldeusok éjszakról törtek be az országba (Jer. 1,13.14.).
Ez 9,2
A hetedik férfiú békekövet volt az Úr hû tisztelõire nézve. A fehér gyolcs az angyalok ruhája, a tisztaság jelképe (Dán. 10,5.). Fehér gyolcsba volt öltözve a fõpap is (Móz. III. 16,4.) az engesztelés napján. – Az apróságot övén hordja a keleti ember, így az író is írószerét.
Ez 9,2
az égõáldozat-oltárnál, követelve az isteni igazság áldozatait.
Ez 9,3
Az Úr, kirõl 8,4. mondva volt, hogy a legszélsõbb tornáczba ment, fölemelkedett szekerével a szentély felé a belsõ tornáczba, de mégis úgy, hogy a szekér a szentély déli része felé megállott, az Isten pedig annak küszöbéhez ment, jelûl, hogy itélni s büntetõitéleteit végrehajtani jött. A szekér és az Isten helye alább 10,3–5. bõvebben leiratik.
Ez 9,4
A férfiú parancsot nyer, hogy a romlás fölött bánkodó igazakat és a töredelmes szivû bûnösöket Thau betûvel jegyezze meg, hogy az isteni büntetõ birák azokat megismerjék, kiket meg kell kimélniök. Thau a héber betûsor utolsó betûje; a legrégibb idõkben kereszt alakja volt, mely az egyiptomiak és más régi népek titok-tanai szerint az élet jelképe volt. Hogy a Thau betûnek valóban kereszt alakja lett volna, kétségbe vonatott, de az ujabb idõk régiségbuvárai által ez iránt minden kétséget eloszlattak. Kennikott, a hires irásjegy-itész, Simon fõpap kormányzatának negyedik évébõl bírt egy érmet, melyen a Thau betû kétszer fordúl elé kereszt × alakban, más zsidó érmeken ezen jelek találhatók + , és a pun irásban a Thaunak + a formája. Igy tehát már Krisztus elõtt váltság jele volt a kereszt.
Ez 9,5
a büntetõ biráknak.
Ez 9,6
A héber szerint: ne nyúljatok hozzájok.
Ez 9,6
a papokon, kik büntetésre legméltóbbak.
Ez 9,6
a 25 férfiún, kik a tornácz és oltár között voltak (8,16.).
Ez 9,7
Ne legyetek tekintettel házamra, öljetek mindent; megszûnt templomom lenni.
Ez 9,8
A héber szerint: és mialatt még gyilkoltak.
Ez 9,8
a templomban.
Ez 9,8
A héberben csak egy „ah“ vagyon.
Ez 9,8
E látomás azt jelentse nekem, hogy te egész Izraelt elpusztítod, és Zsidóországot megsemmisíted?
Ez 9,9
az Úrtól.
Ez 9,9
Lásd Ezekiel 8,12.17.
Ez 9,10
megfizetek nekik.
Ez 9,11
Isten feleli (9. 10. v.), hogy a roszat a népnek visszafizeti. Az isteni igazság e szigorú szózatát megenyhíti a kegyelem angyala, midõn a prófétát a megszabadúltakra figyelmezteti.
Ez 10
Ez 10,1
Ennek összefüggését az elõbbivel, lásd 8,2.
Ez 10,1
Lásd Ezekiel 1,26. Értelme ez: Én a kerubok fölött csak Isten trónját láttam, és nem az Istent. Lásd Ezekiel 9,3. Isten a szentély küszöbén volt.
Ez 10,2
mellett, azaz, a kerubok mögött a szekeren.
Ez 10,2
a hol tûz vala. Ezekiel 1,13.
Ez 10,2
hogy a mi tisztátalan van benne, megemésztessék, és a város megtisztíttassék (Izai. 10,17.). Jerom.
Ez 10,3
azaz: a szekér a kerubokkal a déli részen volt. A 3. 4. 5. versek figyelmeztetésûl vannak itt közbevetve arra, hogy a szekér és az Isten különbözõ helyeken valának láthatók, a szekér a templomépület déli részén, Isten pedig annak küszöbén (lásd Ezekiel 9,3.). Isten a felhõ által jelentette ki magát, mely a papok belsõ tornáczában fényt, a nép tornácza felé pedig sötétséget terjesztett (4. v.). A kerubok mennydörgéshez hasonló szárnycsattogásaik által tudatták jelenlétöket (lásd Ezekiel 1,24.). Izrael Istene itt egyenesen mint itélõ és büntetõ bíró mutatkozott (lásd Ezekiel 1. r. 8-ik jegyz.). A templom déli részén volt a szekér a bálványok és bálványozók ellenében (9. r.), mintegy harczra kelve ellenök.
Ez 10,3
a papok tornáczát.
Ez 10,4
Lásd Ezekiel 9,3. és e rész 6-ik jegyz.
Ez 10,4
Lásd a 6-ik jegyz.
Ez 10,5
Lásd a 6-ik jegyz.
Ez 10,6
A próféta folytatólag beszéli az 1. 2. versekben kezdett történetet.
Ez 10,6
A férfiú nem mert lépni a négy kerék és a négy kerub közé, hol a tûz volt, hanem csak kivûl állott a négy kerék egyikéhez. Itt is fölismerhetõ, úgymond Theodoret, a mennyei lények fokozata. Hatan nem is közeledtek a kerubokhoz; egy közeledett, de nem mert közéjök lépni.
Ez 10,7
a jelenésbõl.
Ez 10,8
Lásd Ezekiel 1,8.
Ez 10,9
aranysárgának.
Ez 10,10
Lásd Ezekiel 1,16.
Ez 10,11
gömbölyû alakjoknál fogva minden irányban futhattak.
Ez 10,11
jelentvén a tökéletes egyetértést, mely közöttük uralkodott. A héber így is adható: és ha az elsõ (kerub) valamely oldal felé ment, követék õt, a nélkül, hogy vissza kellett volna fordúlniok.
Ez 10,12
azaz: a kerekek agyai, küllõi és talpai.
Ez 10,12
A héber szerint: és egész testök (ezen lelkes állatoké), nyakaik, kezeik és szárnyaik, és a karikák rakva valának szemekkel köröskörûl, mind a négy kereken.
Ez 10,13
nagy gyorsaságuk miatt. A héber szerint: És kiálta elõttem a kerekekhez: Gyorsan!
Ez 10,14
azaz: tulok-arcz, hihetõleg mivel a kerubok a frigyszekrény fölött tulok-arczczal fordúltak a bemenethez, mely a szentek szentébe vezetett.
Ez 10,15
fölemelkedhettek szárnyaikkal.
Ez 10,16
Lásd Ezekiel 1,19.
Ez 10,17
Lásd Ezekiel 1,20.21.
Ez 10,18
Isten ismét visszatért dicsõsége szekerére (lásd 6-ik jegyz.), hogy miután az itéletet kimondta és véghez vitte, a templomot, várost és országot egészen elhagyja.
Ez 10,19
a templomhoz.
Ez 10,19
A legszélsõ tornácz keleti kapujánál még egyszer megállott az Isten szekere; mert Isten a prófétának még egy megbizást akart adni (Ezekiel 11,2.).
Ez 10,20
Ugy látszik, hogy a próféta nem ismerte meg azonnal a lényeket; csak miután gyakrabban látta, és kevesebb félelemmel szemlélte, akkor ismerte meg, hogy hasonlók a frigyszekrényen levõ kerubokhoz.
Ez 10,22
A héber szerint: természete.
Ez 10,22
Lásd Ezekiel 1,8.9.
Ez 11
Ez 11,1
hol az Isten szekere állott. Ezekiel 10,19.
Ez 11,1
E kapu alatt jöttek össze gyakran az elõkelõk tanácskozásra. Lásd Jerem. 26,10.
Ez 11,2
Úgy látszik, e férfiak adták Szedeciás királynak a veszedelmes tanácsot, hogy Nabukodonozor ellen föllázadjon (Kir. IV. 24,20.).
Ez 11,3
Nem maradtak-e állandók minden fenyegetés mellett is? Majd ezután is megmaradnak, és mi azokat életünk végeig lakni fogjuk.
Ez 11,3
a város.
Ez 11,3
Legyen egy sorsunk a várossal, elvárjuk az ellenséget, az ostromot együtt szenvedjük, ugyanegy tûztõl, mely a fazekat és húst egyszerre melegíti. A héber szerint: Nincs még oly közel (a veszély), építsünk házakat; ez a vasfazék stb. Mások másképen. Egyszersmind gúnyos czélzás látszik ebben rejleni Jerem. 1,13. versére.
Ez 11,5
Igy beszéltek ti és így gondolkoztok, a mint én jól tudom, és úgy is legyen az, csak hogy némi külömbséggel. Lásd a következõt.
Ez 11,6
Ez csak úgy vonatkozik igaztalanságuk áldozataira az ostrom elõtt (vesd össze: Jerem. 26,23. Ezekiel 7,23. 8,17.), mint az ostrom alatt megöltekre, kik áldozatúl estek az õ csábitásaiknak, midõn a kaldeusok iránt ellenszegûlést tanácsoltak.
Ez 11,7
a városba.
Ez 11,7
A próféta felel a fejedelmek gúny-beszédére (l. 6-ik jegyz.): Igaz, ti a várost fazékul tettétek atyátokfiainak, ti lévén okai az ostromnak, Jerusalem az õ sírjok leszen; de nektek még sírotok sem leszen az, mert Babilon királya lesz a ti fazekatok és sírotok.
Ez 11,9
A héber szerint: kivezetlek.
Ez 11,10
Ez teljesedett Palesztina éjszaki határán Reblatában, hol Nabukodonozor Szedeciás fiait és sok elõkelõ zsidót megöletett. Lásd Kir. IV. 25,6.21. Jerem. 39,6. 52,9.10.
Ez 11,13
midõn a látomásban Isten beszédét vevém és Júda fejedelmeivel közlém.
Ez 11,13
A próféta mellett szóló biztos tanújelül, hogy Isten igéje teljesedni fog.
Ez 11,13
A héberben csak egy „ah“ vagyon.
Ez 11,13
Vajjon azt jelenti-e ez, hogy Izraelt egészen kiírtod?
Ez 11,15
Nincs okod közbenjáróképen esedezni a Jerusalemben hátramaradt zsidókért; mert õk azok, kik neked és veled hat év elõtt elhurczolt társaidnak mondották: Csak távozzatok messze, mi majd elfoglaljuk az országot. – Ugyanis a nemzet gazdagabb és jobb része Jekoniás királylyal elhurczoltatott (Kir. IV. 24,14.); a szegényebb és roszabb hátra maradt. Ez nem igen bánta, hogy a gazdagokat elhurczolták, és nem igen kivánta visszatérésöket, mert javaik birtokába lépett. Lásd Jerem. 24,5–8.
Ez 11,16
A héber szerint: Azért szólj: Ezeket mondja stb.
Ez 11,16
Azért, mivel önként vetették alá magokat az elhurczoltatásnak, mire õket én rendeltem (Kir. IV. 24,14.), a templom helyett, melyet elhagytak, egy idõre én leszek nekik szentélyök amaz országokban, a hova mennek, és bizonyos idõ múlva ismét visszahozom õket hazájokba (mint a követk. igértetik). A héber szerint …Habár én távol ûztem õket… mégis némi szent helyûl stb.
Ez 11,18
A héber szerint: undokságait (a bálványokat).
Ez 11,21
A héber szerint: undokságok.
Ez 11,21
az azért érdemlett büntetésekben.
Ez 11,22
Isten most az õ szekerével egészen elhagyta a templomot.
Ez 11,23
az olajfák hegyére. Itt állott meg az Úr jelképe, mielõtt egészen eltûnt. Jézus Krisztus, ki a jelképben együtt megjelent (lásd 1. r.), szintén az olajfák hegyérõl emelkedett az égbe. Még mai napig is, úgymond sz. Jeromos, a ragyogó keresztben az Úr dicsõsége tündöklik az olajfák hegyén, a porrá és hamuvá omlott templom átellenében.
Ez 12
Ez 12,1
Az e részben foglalt jövendölések Jekoniás fogságának hatodik évére, a város bevétele elõtt ötödik évre esnek. Ugyanez évre esnek hihetõleg a 13–19. r. eléadott jövendölések is, mert még a hetedik év elé (20. r.) tétettek.
Ez 12,2
nemzedék.
Ez 12,2
Fogolytársaid megvetik szavaidat, azért csak jelképes cselekvények által tanítsd õket, hogy az elkövetkezendõ fogságot ne csak hallják, hanem képleg szemeikkel is lássák (Jerom.). A Jekoniással önként fogságra ment zsidók megbánták, hogy nem maradtak Jerusalemben, látván, hogy Júdaországa folyvást fennáll, sõt magok is csakhamar visszatérhetni reménylettek, s azért a jerusalemieket arra biztatták, hogy e jövendöléseknek, melyeket Jeremiás az ország bekövetkezendõ romlásáról mondott, hitelt ne adjanak, valamint õk magok sem hisznek Ezekieléinek. Vesd össze: Jerem. 20. 21. 24.
Ez 12,3
Csak valami szokatlan térítheti még õt észre. Ezekielnek úti készülettel kellett kiköltöznie, és fogolytársai elõtt egyik helyrõl másikra mennie, elõképeûl a Szedeciás alatt hátramaradt zsidók elkövetkezõ kiköltözésének (10. v.). A mód és út, mint költözzék ki Ezekiel, a következõkben van leírva.
Ez 12,4
Ezekiel, mint a kiköltözõk szokták, elõre küldi úti málháját, és maga este megyen azután, hogy Szedeciás király éjjeli futását elõképezze (Kir. IV. 25,4. Jerem. 39,4. s követk.).
Ez 12,5
Lásd a 12. v. A héber szerint …a falat, és vidd át azon úti szereidet (útitáskádat, mely különbözõ a már elõre küldött eszközöktõl).
Ez 12,6
12. v. A héber szerint: Szemeik elõtt vedd azt (az útitáskát) vállaidra, és sötétben vidd ki; orczádat född be stb.
Ez 12,6
jelek által csodálatos jóslóvá.
Ez 12,7
A héber szerint …a falat, sötétben kivivém (úti táskámat) és szemök elõtt vállaimon hordozám azt.
Ez 12,8
másnap reggel az új tartózkodási helyen.
Ez 12,9
Mit jelent a te különös cselekvényed?
Ez 12,10
azaz: jövendölés. Lásd Izai. 13,1.
Ez 12,11
Lásd 8. v.
Ez 12,12
a szomorúság és szégyen miatt.
Ez 12,12
Midõn az inség Jerusalemben legfõbb fokra hágott, és az alsó város már be volt véve, Szedeciás elfutott harczosaival a bástya egyik oldalán, mely a kaldeusok által, kik már a városba vonúltak, nem volt megszállva (Kir. IV. 25,4. Jerem. 39,4. 52,7.). Itt törték át a falat, és vivék át a királyt vállakon. Ezt ugyan a történet nem mondja; de a körülmények és a kor szokásai arra mutatnak.
Ez 12,13
a kaldeusok által (Kir. IV. 25,6.).
Ez 12,13
mert szemei kiszúratnak. Lásd Jerem. 39,7. 52,11.
Ez 12,18
A héber szerint: remegve.
Ez 12,18
Mások a hébert így: reszketve és aggodalommal.
Ez 12,19
az ostrom alatt, vagy a fogságban.
Ez 12,22
Hogyan merészlitek gúnyolódva mondani: Messzire halad a jövendölés a város bevételérõl; épen nem is fog az teljesedni!
Ez 12,23
azaz: teljesedése.
Ez 12,24
Ha látomásaim és jövendöléseim eddig hiábavalóknak és kétértelmûeknek látszottak, mivel teljesedésök késett, ezután nem lesz úgy; mert a csakhamar bekövetkezõ teljesedés igazaknak és határozottaknak fogja azokat bebizonyítani. Mások szerint ez a hamis próféták jövendöléseire vonatkozik, értelme ez: A hamis próféták hiábavaló és kétértelmû (hazug) jövendöléseinek, kik csak jó napokról szólanak, a tõlem jövendölt veszélyek gyors bekövetkezése által csakhamar véget vetek.
Ez 13
Ez 13,2
Isteni sugallás nélkül.
Ez 13,4
A hamis próféták, kiket nem az Isten lelkesít, hasonlók a rókákhoz, kik ravaszsággal törnek be Izrael szõllõjébe, és azt pusztítják (Ének. 2,15.), de ha közelget a veszély, rejtek-lyukaikba bújnak.
Ez 13,5
Ti nem gondoltok a nép üdvével, és nem mutatjátok meg nekik a valódi eszközöket, hogy szerencsétlen napjait elkerûlje. A héber szerint: Nem álltok a (fal) résre, és nem veszitek körûl fallal Izrael házát.
Ez 13,6
azt állítván: hogy az õ szavaik igazak és teljesedni fognak. A héber szerint …nem küldötte õket, és mégis reménylik, hogy szavok teljesedni fog.
Ez 13,9
az én népem gyülekezetében.
Ez 13,9
a népszámlálásnál. Vesd össze: Móz. II. 32,32.
Ez 13,9
hanem meghalnak a viszszatérés elõtt. Mások a választottak gyülekezetét értik és az eget.
Ez 13,10
Minden jól lesz, holott semmi sem fog jól menni. Lásd Jerem. 6,14. 23,17.
Ez 13,10
A nép falat (épületet) emel, és a hamis próféták besimítják azt vakolattal; azaz: a nép adja a tervet, hogy a kaldeusoktól elpártoljon, és erõszakkal visszaszerezze szabadságát (lásd Kir. II. 24,20.), és a hamis próféták támogatják, szépítik azt, jó eredményt és szerencsét igérvén; de vakolatuk nem tartós, tanácsuk nem alapszik Isten szaván; a vakolat lehull, a fal nem bir ellenállani a szélnek és viharnak, és leomlik – a terv megsemmisûl. – Keleten és másutt sokszor emelnek falakat vályogból, mely nincs kiégetve, hanem csak a napon kiszárítva. Ezt az esõ könnyen megrongálja, azért kell azt tapasz vagy vakolat által óvni a nedvességtõl; ha ez rosz, akkor a fal leomlás veszélyének van kitéve.
Ez 13,11
a zápor, jégesõ, förgeteg itt a kaldeusokat jelképezi.
Ez 13,12
Hol vannak a szép igéretek, melyek által a népet megátalkodott hitetlenségében Isten fenyegetései iránt megerõsitettétek? hol van azok teljesedése?
Ez 13,14
A héber szerint: rosz vakolattal; (lásd 15. v. is).
Ez 13,14
A héber szerint …és eldõl az, és ti (kik azt tapasztottátok) elvesztek a közben.
Ez 13,15
A terv, és kik azt tanácsolták, megsemmisûltek.
Ez 13,16
a jólét.
Ez 13,17
Valamint a zsidók közt valódi próféta-asszonyok voltak (Bir. 4,4. Kir. IV. 22,14–20.), úgy voltak hamis próféta-nõk, jósló-nõk is, kik nyereségvágyból szerencsét jövendöltek.
Ez 13,18
azaz: kik kényelmes, az érzékeknek hizelgõ tanítások és igéretek által, a nép minden osztályát megerõsítik gonosz szándékában és cselekedeteiben.
Ez 13,18
szerencsét, jólétet.
Ez 13,19
mivel az én nevemben jövendölnek a nélkül, hogy én küldöttem volna õket, és saját képzelgéseiket és hazudságaikat Isten igéje gyanánt hirdetik.
Ez 13,19
csekély ajándékokért.
Ez 13,19
úgy, hogy a zsidókat, kik készek a kaldeusok uralma alatt maradni és megérdemlik az életet, halállal fenyegetik; azoknak pedig, kik lázadást forralnak, s megérdemlik, hogy az ostrom alatt meghaljanak, életet, szerencsét és jólétet igérnek.
Ez 13,21
A hiú reményt, melylyel csaltok, megsemmisítem.
Ez 13,23
Azért, hogy az igazakat, kik a kaldeusok ellen föllázadni nem akarnak, mindenféle roszszal fenyegetitek, és az által szomorítjátok, mit nem kellene tenni; ellenben az istenteleneket, a kik a kaldeusok igáját lerázni, és Jerusalemet az ostrom veszélyeinek kitenni akarják, szándékukban megerõsítitek, és a megtéréstõl visszatartjátok: azért vége lesz jövendölésteknek, senki sem fog többé tõletek tanácsot kérni; mert midõn bekövetkeznek a szerencsétlen események, büntetésûl hazug igéreteitekre, irántatok bizalmát mindenki egészen elveszti.
Ez 14
Ez 14,1
Ugyanazon évben. Lásd 12. r. 1-sõ jegyz. Némely családfõk Ezekielhez mentek, hogy általa az igaz Istentõl valamely ügyben tanácsot kérjenek.
Ez 14,3
E férfiak tisztátalan, gonosz bálványozást ûznek, szivök azon csügg, és isteneiket saját és mások romlására tiszteletûl állítják föl; vajjon feleljek-e nekik? A kérdezõk képmutatólag egyesíteni akarták az isteniszolgálatot a bálványozással. Vesd össze: Kir. IV. 17,41.
Ez 14,4
mint förtelmes bálványozásuk majd érdemelni fogja.
Ez 14,5
hogy Izrael tulajdon vétkeiben fogassék és büntettessék meg. Saját gonoszságai fogják meg az istentelent, és bûnei köteleivel kötöztetik meg. Lásd Péld. 5,22. Rom. 1,24. A héber szerint: fogja föl szivében Izrael, hogy eltávozott tõlem stb.
Ez 14,7
az izraeliták között élõ pogány. Ha ez nem vette is föl Mózes törvényét, mégsem volt szabad bálványozónak lennie.
Ez 14,7
rettentõ büntetések ráeresztése által.
Ez 14,8
Isten büntetõ igazságának példájává.
Ez 14,8
korán engedem meghalni.
Ez 14,9
Ha egy próféta meg hagyja magát csalatni, talán ajándékok (Ezekiel 13,2. s követk.), vagy saját képzelõdése, vagy a sátán befolyása által (lásd Kir. III. 22,11–22.), és ily módon igéket szól, melyeket nem én sugallottam neki.
Ez 14,9
én engedtem meg, hogy megcsalassék, mert maga meg akart csalatni.
Ez 14,9
ellene. Lásd Móz. V. 13,1–5.
Ez 14,10
büntetést azért. A gonoszság büntetés helyett vétetik.
Ez 14,12
A következõ jövendölés (12–23. v.), mely ez idõre esik (lásd 12. r. 1-sõ jegyz.), arra tanítja a prófétát, mily kegyességgel van Isten a zsidó nép iránt, és mily kimélettel fog bánni Jerusalem pusztításánál. Midõn más ország és nép az õ gonoszsága miatt végromlásra adatik, egy vétkes sem kiméltetik, hanem csak az igazak saját személyökre nézve szabadúlnak meg. Jerusalem pusztúlásánál pedig némelyek a vétkesek közõl is megkiméltetnek és megszabadúlnak gyermekeikkel együtt; s ez csak az igazak vigasztalására, hogy ezek amaz elvetemûltek életébõl megitélhessék, mily igazságos volt az Isten büntetése.
Ez 14,14
Ezek szent és Isten elõtt kedves férfiak voltak; s itt említtetnek, mivel Noé a vizözönt, Dániel népe fogságát, és Jób az õ fiai és leányai halálát könyörgések által el nem háríthatták.
Ez 14,15
A héber szerint: hogy megfoszszam lakóitól.
Ez 14,21
De mindamellett.
Ez 14,22
gonosz cselekedeteiket, melyek kényszerítének engem büntetni saját igazolásomra és a ti vigasztalástokra.
Ez 15
Ez 15,1
A fogság 6-ik évében. Lásd Ezekiel 12. r. 1-sõ jegyz.
Ez 15,2
ha mint terméketlen ág a szõllõtõrõl levétetett? A héber szerint: Mily elsõsége lesz a szõllõfának minden lombos fák fölött, melyek az erdõ fái között vannak? A szent irók gyakran hasonlítják a zsidó népet szõllõhöz, vagy szõllõtõhöz (Izai. 5. Jerem. 2,21. Zsolt. 79,9.), és igen találólag; mert valamint a szõllõfa legnemesebb fa, és legjobb gyümölcsöt terem, de ha gyümölcstelenné lett, roszabb minden növénynél, a mennyiben azután csak jobbára tûzre való: úgy a zsidó nép is a legnemesebb volt, mig gyümölcsöt hozott, de minden nép között legmegvetettebb lett, midõn az Istentõl elpártolt, és megért a fenyítés tüzére. – A keresztények is szõllõvesszõkhöz hasonlíttatnak (Ján. 15,5.); õk is örök tûzre lesznek érettek, midõn a szõllõtõtõl elszakadnak, és többé gyümölcsöt nem teremnek.
Ez 15,7
haraggal tekintek rájok, úgy hogy ha a fegyvertõl megmenekednek, az éhség vagy mirígyhalál fogja õket megemészteni.
Ez 15,8
Mások a hébert így: Elpusztítom a földet, azért hogy stb.
Ez 16
Ez 16,1
A fogság 6-ik évében. Lásd Ezekiel 12. r. 1-sõ jegyz.
Ez 16,3
A héber szerint: heti (Móz. I. 15,19.). Az amorreusok és cetiek (hetiek) kananei néptörzsek voltak, gonoszságaik miatt ismeretesek (Móz. I. 15,16.). Te ugyan Ábrahámtól eredtél, de viseleted- és erkölcseidnél fogva ezen tisztátalan népektõl származol, Ábrahám nemességét elvesztetted. A város itt és a következõkben egyszersmind az egész választott nép gyanánt vétetik.
Ez 16,4
Mások a hébert így: hogy tiszta légy.
Ez 16,4
keleti szokás az újszülötteknél a bõr tisztítására és erõsítésére.
Ez 16,5
szülõid megtagadták tõled a legszükségesebb szolgálatokat is születésed után; kimélet nélkül kitettek, és teljes megvetéssel martalékúl adtak minden veszélynek. Az egész (4. 5. v.) képe az izraeli nép legvégsõ elhagyatottságának elsõ keletkezésénél és gyarapodásánál Kánaánban és Egyiptomban.
Ez 16,6
A héber szerint: hogy még véresen kitettek eltapodásra.
Ez 16,6
Nem tekintve nyomorú, eltiport állapotodat. Isten csupán irgalomból fölfogta ügyét a legmélyebb inségben epedõ izraeli népnek, mint egy nyomorú talált gyermeknek.
Ez 16,7
Mások a héber szerint: kellemet.
Ez 16,7
A héber szerint: mezítelen és ruhátlanúl. Értelme ez: Fölserdûltél, azaz, nagyszámú néppé gyarapodtál Egyiptomban és a pusztában, de mezítelenséged (szegénységed, erõtlenséged) miatt még szégyenlened kellett magadat. – A szegény arabok gyermekei a pusztákban 10–12 éves korukig is ruhátlanúl járnak.
Ez 16,8
eljegyzettelek magamnak, hitestársamúl vettelek. Lásd Rut 4,9. – Az el nem jegyzett hajadon egyszersmind födözetlen állapotban van, a mennyiben mindenki megkérheti; a házasság által egy férfi tulajdona lesz, és annyiból födözve van; azért lett eljegyzési szokássá a befödözés. Lásd Rut 3,9.
Ez 16,8
Házassági szerzõdésre léptem veled, mely szerint én megigértem, hogy elleneidtõl megszabadítalak, és az igéret földére bevezetlek; te pedig megfogadtad, hogy parancsaimat megtartod; s így lettél választott népemmé.
Ez 16,10
A héber szerint: himzett.
Ez 16,10
Mások szerint: tengeri kutya-bõrbõl.
Ez 16,10
Mások másképen.
Ez 16,12
t. i. orrodra (Móz. I. 24,22.) gyürût mely a szájra függött le. Még ma is szokásos édelgésök az araboknak, nõiket e gyürûn át csókolni.
Ez 16,12
fej-éket.
Ez 16,13
Mások másképen.
Ez 16,13
A finom lisztbõl olajban sütött és mézzel megkent lepény, keleti kedves étel.
Ez 16,13
A próféta a menyasszonynak megtisztítása, fölruházása, fölékesítése, táplálása s fölmagasztalása alatt képleg mindazon kegyelmeket és jótéteményeket érti, melyeket Isten Izrael népe iránt mutatott.
Ez 16,15
kevélységed, hírneved által. Te város, te nép! kevély voltál nagyságodra, szépségedre és gazdagságodra, és szeretted, ha idegen népek betértek hozzád, és téged csodáltak; ezen kevélységed által bálványozásba estél; mert az idegen népekkel való ismeretség által fölvetted a bálványozó szokásokat, és imádtad isteneit mindazon népeknek, kik hozzád jöttek. – A bálványozás a szentirásban igen alkalmasan neveztetik paráznaságnak és házasságtörésnek. Lásd Izai. 1,21. Jerem. 2,20.
Ez 16,15
A héber szerint …átmenõnek, akárki volt az.
Ez 16,16
oltárokat; mások szerint, sátorokat, melyek alatt a bálványok tiszteletére fajtalanságot ûztek.
Ez 16,16
a ruhákat pompás függönyöknek. A héber szerint …ruháidból, csináltál magadnak tarka oltárszõnyegeket, és paráználkodást (bálványozást) ûztél azon.
Ez 16,17
bálványokat.
Ez 16,18
A héber szerint: himzett.
Ez 16,18
A bálványok ruhákba öltöztettek. Lásd Jerem. 10,9. Baruk 6,12.
Ez 16,18
A szent kenet-olajat és illatszert, mely csak nekem volt szentelve (lásd Móz. II. 30,23–38.) a bálványozásnál használtad.
Ez 16,19
Kedves étkeidet is (13. v.) megégetted a bálványok tiszteletére.
Ez 16,20
a Molok-bálványoknak, melyek szolgálatában gyermekeket égettek. Lásd Móz. III. 18,21. 18-ik jegyz. Vesd össze: Kir. III. 11,5. Izai. 57,5.
Ez 16,21
Isten lévén hites-társa Izrael népének, így az izraeliták Isten fiai voltak.
Ez 16,22
A héber szerint: mezítelen és födözetlen.
Ez 16,22
nem emlékeztél meg, hogy tégedet hites-társamúl választottalak, és irántad oly sok jótéteménynyel voltam. A héber szerint: véredben fetrengve.
Ez 16,24
Nem volt elég, hogy a hozzád jött nemzetek bálványait tisztelted, te fölkerested és magadhoz csaltad azokat, mint a kéjhölgy szokott cselekedni a kéjházban és kéjzugban; te utczáidat elárasztottad kéjházakkal és kéjzugokkal (bálvány-templomokkal és bálvány-oltárokkal). Mások a hébert így …magadnak, és magas helyeket (oltárokat) minden utczán.
Ez 16,25
kéjházakat és kéjzugokat (bálvány-templomokat és bálvány-oltárokat).
Ez 16,26
azaz: bálványaival.
Ez 16,26
Lásd Ezekiel 23,20. azaz: kik nagy hajlammal birtak a bálványozásra. Igy neveztettek az egyiptomiak sok istenök miatt, melyeket majd minden állatfajból tiszteltek.
Ez 16,27
a tulajdont, hogy elõttem igaz légy; vagy, a te szentélyeidet, templomodat és törvényedet, melyek megigazúlásodat eszközlik. A héber szerint: jogodat (azt, mi téged, mint hites-társat illet).
Ez 16,27
városok.
Ez 16,27
kik szégyenlenék a bálványozás után égõ ezen telhetetlen szenvedélyt követni, és mindennap új isteneknek áldozni. A héber szerint: Ime én kinyujtottam rád kezemet, elvettem jogodat, és átadtalak téged a filiszteusok leányai dühének (megbüntettelek a filiszteusokkal viselt szerencsétlen harczok által); de mivel te mégsem elégedtél meg, az asszíriusokhoz fordúltál stb.
Ez 16,28
bálványaival és bálványozó szokásaival. Lásd Kir. IV. 16,7–13.
Ez 16,30
A héberben szó szerint: Mennyire levert a te szived!
Ez 16,31
Mások szerint: kéj-párnádat.
Ez 16,31
Lásd 24. 25. v.
Ez 16,31
hanem soha sem teltél meg, s átadtad magadat bér nélkül is (33. 34. v.).
Ez 16,32
bér nélkül, telhetetlen vágyból. Mások a hébert igy: és nem mint a házasságtörõ asszony, ki férje helyett (pénzért) idegeneket viszen be.
Ez 16,33
A zsidók nagy áron keresték az idegen népek barátságát, és roppant kincseket pazaroltak el áldozat-ajándékúl bálványaikra. Lásd Kir. IV. 16,8. Izai. 30,6. 31,1.
Ez 16,36
a bálványok ékesitésére. Mások a hébert így: mivelhogy ennyire elterjedt bujaságod.
Ez 16,36
Mivelhogy kincseidet eltékozoltad, s a bálványozó pogány népek elõtt is parázna bálvány-szolgálónak és gyermekeid gyilkosának ismertetel: ime stb.
Ez 16,37
t. i. a népeket, melyekkel viszonyban voltál.
Ez 16,37
mint p. o. az asszírusokat és kaldeusokat.
Ez 16,37
minõk a filiszteusok és idumeusok.
Ez 16,37
szemérem-részeidet. A nyomor és erõtlenség képe.
Ez 16,38
Te részint megköveztetel, mint házasságtörõ (lásd Móz. V. 22,22.23.24.), részint pallossal megöletel, mint a gyilkosokkal szokott történni (vesd össze: 40. v.).
Ez 16,38
Te véres áldozatúl oly gyorsan és kegyetlenûl fogsz elesni, mint egy féltõ dühös férj megöli neje meggyalázóját.
Ez 16,39
Lásd 24. v.
Ez 16,39
A héber szerint: mezítelen és födözetlen.
Ez 16,39
Elrabolják minden vagyonodat, és téged pusztán hagynak.
Ez 16,40
a hajító-gépekbõl vetett kövekkel.
Ez 16,41
igen sok város és nép.
Ez 16,41
bálványt imádni. A héber szerint: akkor majd véget vetek paráznaságodnak.
Ez 16,42
Nem epesztem többé magamat harag és féltékenység által viseleted miatt; közönyösen elhagylak, s annál nagyobb lesz irántad megvetésem. A legiszonyúbb büntetés, ha az ember vétkeire és gonoszságára hagyatik. Jerom.
Ez 16,43
a te elõbbi nyomorú állapotodról és az én jótéteményeimrõl. 4. v. s követk.
Ez 16,43
úgy a mint érdemletted volna, hanem irgalmasságom szerint. A héber szerint …úgymond az Úr Isten, nehogy utálatosságaidat új gonoszsággal tetézzed.
Ez 16,44
Lásd 3. v.
Ez 16,45
egészen követted õt.
Ez 16,45
Istent, az õ hites-társát elhagyta, és gyermekeit a bálványoknak áldozta (Theod.).
Ez 16,45
Szamariának és Sodomának (46. v.).
Ez 16,45
Lásd 3. v.
Ez 16,46
mint egykori fõvárosa a tíz nemzetséges országnak.
Ez 16,46
a hozzátartozó városok.
Ez 16,46
éjszak felé. A keleti embernek ez bal felé vagyon, mert a tájékozásnál arczczal kelet felé fordúl.
Ez 16,46
szomszéd városok.
Ez 16,47
A héber szerint: és vétkeik szerint nem cselekedtél; ez kevés volt, te még gonoszabb voltál azoknál stb.
Ez 16,50
de sem oly számban, sem oly nagyságban.
Ez 16,51
cselekvésed által igazabbaknak tûntetted ki õket, mint magadat.
Ez 16,52
és az elhurczoltatás és pusztúlás büntetését, mint ez Szamariának és Sodomának kijutott.
Ez 16,53
Miután a sodomai táj lakosai nem vitettek fogságra, hanem elnyelettek, úgy látszik, Sodoma foglyait más, és nem betûszerinti értelemben kell venni. Ezek valószinûleg az egykor sodomai lakos- Lóttól származott moabiták és ammoniták, kik részint az asszíriusok, részint a kaldeusok által vitettek fogságra. Vesd össze: Jerem. 48,47. 49,6. Mások a gonoszságra nézve a sodomaiakhoz hasonló népeket értik; mások ismét azt vélik, hogy a foglyok visszatérése alatt az eredeti állapotnak s így Sodomának is helyreállitása értendõ. Mások másképen.
Ez 16,54
hogy a fogságban szégyenûlj meg bûneid miatt, és büntetésed nagysága által vigasztalására légy nõvéreidnek, Szamariának és Sodomának, kik abból következtetni fogják, hogy kevésbbé vétkesek náladnál.
Ez 16,57
Szerencséd napjaiban annyira utáltad Sodomát, hogy nevét kimondani sem tartottad méltónak; de most miután büntetésedben nyilvános lett gonoszságod, és te gyalázatban vagy Szíria és a filiszteusok városai elõtt köröskörûl, még nekik is vigasztalásúl szolgálsz (55. v.). A héber szerint …gyalázatára vagy, kik minden felõl csúfolnak.
Ez 16,58
A héber szerint: a te utálatosságaidat.
Ez 16,61
Midõn az új Jerusalem visszaállíttatik, és egykori nõvérei, Szamaria és Sodoma, hozzája csatlakoznak, akkor fogom ezeket neki alárendelni, egy országgá, de nem az ó szövetség, hanem az új, az örök frigy erejénél és rendszabályainál fogva (62. v.). Galat. 4,24. s követk.
Ez 17
Ez 17,1
E jövendölés a 12. s követk. v. szerint, Jerusalemnek a kaldeusok által lett bevétele idejében, vagy utána, Jekoniás király fogságának 11-ik évében mondatott.
Ez 17,3
A héber szerint: hosszú szárnyakkal.
Ez 17,3
Mások a hébert így: tetejét.
Ez 17,3
Az itt leírt sas Nabukodonozor; a sok tarka toll az országokat és tartományokat jelenti, melybõl az õ birodalma állott; a Libanon jelképezi Jerusalemet, a sok czédrusfa miatt, mely abban elpazaroltatott; a czédrusfa a zsidó nép. A czédrusfa veleje (a héber szerint: teteje) jelenti a fogságba hurczolt Jekoniás királyt (Kir. IV. 24,12.).
Ez 17,4
t. i. a királyi családot a nép legnemesb részével együtt.
Ez 17,4
kereskedõ országba (vesd össze: Ezekiel 16,29. Péld. 31,24.), Babilonba, mely nagy kereskedelmérõl nevezetes volt.
Ez 17,5
Szedeciást (13. v.).
Ez 17,5
mint egy szõllõ-magot. Mások szerint: mag (Jekoniás) helyett. A héber szerint: vetés-földbe tette azt.
Ez 17,5
Nabukodonozor nem akarta, hogy a mag mély gyökeret verjen, hogy Szedeciás uralma a termékeny Júdában tartós legyen. A héber, más olvasás szerint, így is adható… a sok vizeknél és földe neveztetik Zaf-zafnak, azaz, oly tárgynak, melyre a kaldeusok és egyiptomiak (7. v.) szemeiket függesztik.
Ez 17,6
a sasra.
Ez 17,6
a sas alatt.
Ez 17,6
Értelme: Szedeciás nem volt ugyan független király, hanem Nabukodonozor hûbérese; de országa lassankint felüdûlt a szenvedett csapások után, s még nagyobb jólétre emelkedhetett volna, ha Szedeciás az egyiptomiakkal nem lép szövetségre, és nem pártol el. 7. 8. v.
Ez 17,7
az egyiptomi király. A szárny és toll jelentésérõl lásd a 4-ik jegyz.
Ez 17,7
Júda királya az egyiptomi királyhoz folyamodott segélyért a kaldeusok ellen. A segély az öntözés képe alatt állíttatik elé. Ezzel a próféta, úgy látszik, a régi Egyiptom helyzetére czéloz, melynek földei csatornák által lévén átvágva, mintegy ágyakra voltak fölosztva.
Ez 17,8
Szedeciásnak nem volt oka elpártolni Nabukodonozortól; mert ez neki jótevõje vala, kinek oltalma alatt Júda felüdûlt viszontagságaiból.
Ez 17,9
miután Egyiptomhoz fordúlt.
Ez 17,9
az elsõ sas.
Ez 17,12
Jekoniást. A 12. 13. verseket mult idõben kell venni, mint a héber is kifejezi: Ime eljött Babilon királya stb.; mert a hasonlat e része már beteljesedett vala azon idõben, mikor azt a próféta mondotta.
Ez 17,14
az új király.
Ez 17,14
A héber szerint: hogy szövetségét õrizze meg, s ez erõsen álljon.
Ez 17,17
Nabukodonozor ellen.
Ez 17,17
Nabukodonozor.
Ez 17,17
A héber szerint: És habár Fáraó nagy sereggel és sok néppel jõ, mégsem kel harczra ellene. – Fáraó feljött, hogy Jerusalemet az ostromtól fölmentse; hanem Nabukodonozor ellene indúlt, és visszavonúlásra kényszerítette õt. Lásd Jerem. 37,4. s követk.
Ez 17,19
megboszúlom, megbüntetem rajta.
Ez 17,21
minden védõivel együtt, mint a héberben van.
Ez 17,22
elültetem, mint magot. A héber szerint: ágacskát veszek a magas czédrusfából, és beültetem azt.
Ez 17,22
Az ág, mely Jekoniás utódjából (3. v.) vétetik, nem lehet Zorobabel, ki a zsidókat a babiloni fogságból visszavezette, minthogy ezen ág országa úgy ábrázoltatik, mint Istennek egyetemes országa a földön (23. v.). Ezen ág a Messiás, mint a legnagyobb zsidó-tanítók értelmezik. A Messiás Jekoniástól és Dávidtól származott; az õ anyaszentegyháza a hegy, fölséges és kitünõ az õ isteni ismertetõ jelei által, melyhez minden népek zarándokolnak. Lásd Izai. 2,2. Mikeás 4,1.
Ez 17,23
minden népek. Lásd Ezekiel 31,6. Dániel 4,9.
Ez 17,23
A héber szerint: laknak. Vesd össze: Luk. 13,19.
Ez 17,24
mind a többi királyok és országok, kik itt a tartomány fáinak neveztetnek, hasonlítva a nemes czédrushoz, a Messiáshoz (23. v.).
Ez 17,24
a minden idõk világbirodalmát.
Ez 17,24
Dávid csemetéjét, a Messiást.
Ez 17,24
Mások szerint: és megcselekszem. Mi ugyanegy; mert a mit az Úr megtenni igér, mintha már megtette volna, úgy veendõ.
Ez 18
Ez 18,1
Valószinûleg még a fogság 6-ik évében; mert a jövendölés a 20. r. elõtt áll, melynek történetei a 7-ik évre esnek.
Ez 18,2
Az atyák vétkeztek, s a gyermekek kénytelenek bûnhödni. Lásd Jerem. 31,29. Siralm. 5,7.
Ez 18,4
Ama közmondás ne forogjon többé szátokban; mert én szeretek és megitélek minden embert, az atyát úgy, mint a fiút, miért büntetném és a fiút atyja vétkeért? Csak a bûnöst büntetem én, legyen az atya vagy fiú; titeket is nem atyáitokért büntetlek, hanem tulajdon bûneitekért. Hanem azt vethetné ellen valaki: Nem a törvény tanítása-e (Móz. II. 20,5.), hogy az atyák vétkei a fiakban megbüntettetnek? és a zsidók nem Manasszes vétkei miatt (Kir. IV. 21,11.12. 24,3.4.) kényszerûltek-e a fogságba vándorolni? De a próféta nem mond a törvénynyel ellenkezõt. A szülõk vétkei minden esetre megbüntettetnek a gyermekekben, de csak annyiból, a mennyiben ezek szülõik gonosz hajlamaikkal születvén, ezeknek nem állnak ellen, mit pedig Isten kegyelmével megtehetnének, s a mennyiben szülõik gonosz szokásait követik, a mi tisztán szabad akaratjok eredménye. A fogságra hurczolt zsidók is nem annyira Manasszes vétkeiért bûnhõdtek, hanem mivel Manasszes vétkeit követték s azokban megrögzöttek.
Ez 18,6
áldozati lakomákban a bálványozó hegyeken másokkal nem részesûl. Vesd össze: Ezekiel 6,13. Móz. II. 34,15.
Ez 18,6
Lásd Móz. III. 18,19. Ez, úgymond sz. Ágoston, egyike azon ó szövetségi rendeleteknek, melyek az új frigyben is megtartandók. Magok a pogányok is az ész természetes világával ellenkezõnek tartották megszegését, s az anyaszentegyház az õ fegyelmi törvényeiben az ellen, mint valami utálatosság ellen, többször figyelmeztetve kikel.
Ez 18,7
A héber szerint: az embert nem nyomja el.
Ez 18,7
a legszükségesebbet (Móz. II. 22,26. Móz. V. 24,6.10. s követk.).
Ez 18,8
A héber szerint: és ráadást nem veszen. Lásd Móz. III. 25,36. 33-ik jegyz. és Móz. V. 23,19. 7-ik jegyz.
Ez 18,9
a törvény szerint.
Ez 18,10
a 6. v. s tovább.
Ez 18,11
ha ezekbõl csak egyet cselekszik is, p. o. a hegyeken eszik.
Ez 18,12
A héber szerint: elnyomja.
Ez 18,13
Lásd a 8. v.
Ez 18,13
és halállal bûnhödik.
Ez 18,13
Tehát a jámbor atyáért a gonosz fiú nem igazúl meg, hanem elvesz saját vétkei miatt, a fönebbi átalános alapelv szerint (4. v.).
Ez 18,17
lásd a 8. v.
Ez 18,19
bûnhödik.
Ez 18,25
ezen igazságos eljárásom mellett is.
Ez 18,25
eljárása.
Ez 18,25
Nem a ti rosz élteteknek kell-e tulajdonítani mindazon roszat, a miket szenvedtek? mert (mint következik) én saját érdem szerint büntetek vagy jutalmazok, nem pedig az atyák érdeméért.
Ez 19
Ez 19,1
E parancs még a fogság 6-ik évére esik, mert a 20. r. elõtt említtetik, melynek történetei a 7-ik évre esnek.
Ez 19,1
E fejedelmek Joakáz, Joziás fia, és Joakin vagy Jekoniás, kik közõl az elsõ az egyiptomi, a második a babiloni fogságba hurczoltatott (Kir. IV. 23,34. 24,12.). Ezeket jelképezik az oroszlánok, kiket a vadászok megfogtak és ketreczbe zártak.
Ez 19,2
Hogyan történt az, oh Joakáz! hogy a te anyád, Jerusalem, hatalmas országok (Egyiptom és Babilon) között kényszerûlt feküdni, s fejedelmi ifjait azok szine elõtt nevelni? Mások a hébert így: Hogyan fekszik az anyaoroszlán az oroszlánok között; ifjú oroszlánok között nevelte fel fiait!
Ez 19,3
Joakáz, az õ bátyja, Joakim elõtt emeltetett trónra, valószinûleg harczias tulajdonai miatt.
Ez 19,4
Mások a hébert így: és megfogatott az õ vermökben.
Ez 19,4
Mások a hébert így: orr-karikánál fogva.
Ez 19,5
fia elvesztése által, ki erõs és hatalmas volt.
Ez 19,5
hogy fia a fogságból visszatért.
Ez 19,5
A próféta itt, úgy látszik, Joakáz közvetlen utódjáról, az õ testvérérõl, Joakimról beszél, azonban hihetõbb, hogy Joakim utódját, Jekoniást értette, mivel Joakimot nem a nép, hanem az egyiptomi király emelte trónra, Jekoniást pedig a nép. És Joakim emléke sokkal gyülöletesebb volt, mintsem hogy gyász-ének tárgyáúl szolgált volna. Lásd Jerem. 22,18.19. Vesd össze: alább a 9. v.
Ez 19,7
az országokat fejedelmeiktõl megfosztani. A héber szerint: meggyalázta özvegyeit. Mások szerint: hatalmába kerítette fõnökeit. Mások másképen.
Ez 19,7
Mások a hébert így: megrendûle.
Ez 19,7
A történelem ugyan mitsem szól Jekoniásnak a szomszéd népek ellen vívott hadi tetteirõl; melyek azonban, úgy látszik, alkalmúl szolgáltak Nabukodonozor második hadjáratára (Kir. IV. 24,10.).
Ez 19,8
a Nabukodonozor alatt álló népek.
Ez 19,8
A héber szerint: és megfogaték az õ vermökben.
Ez 19,9
Mások a hébert így: orr-karikán.
Ez 19,9
ordítása (7. v.).
Ez 19,9
Ezen vers eléggé mutatja, hogy nem Joakimról (lásd 9-ik jegyz.), hanem Jekoniásról van itten szó; mert Joakimnak Jerem. 22,18.19. szerint, fogságából ismét Jerusalembe kellett visszamenni, holott Jekoniás Babilonban maradt és ott halt meg (Jerem. 22,28. Kir. IV. 24,10.12.15. 25,27.).
Ez 19,10
Jerusalem, Izrael népe.
Ez 19,10
Jerusalem, a zsidó nép nagy és erõs volt a királyi ház, Dávid királyi nemzetségének vére által, mint a víz mellé ültetett szõllõtõ.
Ez 19,12
A héber szerint: leszakasztattak.
Ez 19,13
Nabukodonozor által Babilonba.
Ez 19,13
azaz: oly országba, hol a legsúlyosabb inség nehezûl rá. A mit a próféta itt múlt idõben fejez ki, még nem ment egészen teljesedésbe; ez csak Szedeciás király megfogatása, a város elpusztítása, s a többi nép elhurczoltatása után történt meg.
Ez 19,14
E tûz alatt némelyek Szedeciás király azon balga elhatározását értik, melynélfogva Nabukodonozortól elpártolt, mi az ország romlását vonta maga után; mások ama szerencsétlenséget, melyet Izmael (Jerem. 41. s követk.) szerzett. A királyi pálcza elveszett, mivel a babiloni fogság után uralkodók voltak ugyan a zsidók fölött, de nem királyok Dávid nemzetségébõl, mert a királyi pálcza, mint a királyi méltóság jelvénye alatt királyok értetnek.
Ez 20
Ez 20,1
Jekoniás fogságának 7-ik évében. Lásd Ezekiel 8,1.
Ez 20,3
mert bálványozók vagytok. Lásd Ezekiel 14,1–3.
Ez 20,4
Te akarod õket rendre utasítani? A héber szerint: Biráskodjál velök, biráskodjál! Mások másképen.
Ez 20,5
az én hatalmas kezemet; egyszersmind megesküdve, hogy Izraelt védeni akarom.
Ez 20,5
csodák és jelek által kijelentvén magamat.
Ez 20,7
t. i. a bálványokat, melyek szemei elõtt vannak.
Ez 20,8
Mások a hébert így: De õk ellenszegûlõk valának.
Ez 20,9
kik azt mondhatták volna, hogy nem voltam elég hatalmas õket kiszabadítani és oltalmazni. Lásd Móz. II. 6,2–8.
Ez 20,10
A héber szerint: kivezetém õket.
Ez 20,11
Lásd Móz. III. 18,5. Móz. V. 30,16.19.
Ez 20,12
átalában ünnepeimet.
Ez 20,12
jelûl részemre, hogy e napokban különösen éreztessem velök kegyességemet; jelûl részökre, hogy e napokban különösen hálás érzéssel emlékezzenek meg jótéteményeimrõl.
Ez 20,13
Mások szerint: engedetlenek voltak irántam.
Ez 20,14
Lásd a 8-ik jegyz.
Ez 20,15
fenyegetve és esküdve. A második tag következik a 17. versben.
Ez 20,18
rendeléseik és szokásaik szerint ne cselekedjetek.
Ez 20,21
Mások szerint: de engedetlenek voltak irántam.
Ez 20,23
fenyegetve és esküdve.
Ez 20,23
ha a törvényhez hívek nem maradnak. Lásd Móz. III. 26,33. Móz. V. 28,64.
Ez 20,25
Azért engedém meg, hogy a pogány törvények és vallási szertartások alá vessék magokat, mi kemény iga volt rájok nézve, és nekik nem életet, hanem halált szerzett.
Ez 20,26
Megengedém: hogy elsõszülött fiaikat Molok tiszteletére és engesztelésére megégessék (Kir. IV. 3,27. 16,3.), s ez áldozatok által magokat megfertõztessék. A héber szerint …vétkeikért, és irtózást támasztottam bennök, tudtokra adván stb. Mások másképen.
Ez 20,26
hogy ily utálatosságokért érdemlett büntetést szenvedvén, elismerjék, hogy én vagyok a mindenható Úr, és ilyet nem tûrök meg.
Ez 20,28
esküdvén.
Ez 20,28
a bálványoknak.
Ez 20,29
Az, mit ti magasságnak neveztek, hol bálványaitoknak áldoztok, mi jót hoz nektek? – De mindezen figyelmeztetésem mellett, mai napig fenmaradt a név és valóság.
Ez 20,30
cselekvés-módjuk által.
Ez 20,30
A héber szerint: utálatosságaik (bálványaik) után.
Ez 20,31
Moloknak áldozván õket.
Ez 20,32
Hiába akartok kihúzódni uralmam alól, és bálványozókká lenni, hogy a pogányokkal békében legyetek, és mint õk, boldogúljatok.
Ez 20,34
A héber szerint: erõs kézzel és kiöntött haraggal.
Ez 20,35
A 34. 35. v. értelme: Közõletek azokat, kik a babiloni fogságra hurczoltatás elõtt és alatt a népekhez (a feniciekhez, ammonitákhoz, egyiptomiakhoz) futottak, mindenhatóságomnál és méltó haragomnál fogva, ezen népektõl és országokból Babilonba vitetem, azután itéletet majd ott tartok fölöttük, a megjobbúlókat fölmentem, és hazájokba visszatérni engedem, a bûnösöket pedig, kik gonoszságukban megrögzöttek, megbüntetem, s elõttök a visszatérést elzárom. – Ez akkor teljesedett, midõn Nabukodonozor néhány évvel Jerusalem bevétele után, a szomszéd népeket is leigázta (lásd Jerem. 48,49.), s azokat a közöttök élõ izraelitákkal együtt Babilonba hurczolta, mely itt pusztának neveztetik, mint Ezekiel 19,13. és Izai. 21,1.
Ez 20,37
Én a jobbakat közõletek (38. v.) ismét uralmam alá vetem, s kegyelmem által véghezviszem, hogy ti a szövetség hû szolgái lesztek. – Mások a hébert így: És pálczám (pásztorbotom) alá hajtalak stb. Mint a tizedelõ a nyájat botja alatt hajtatja el, és az õt illetõ tizedik darabot megérinti: úgy választja ki Isten az izraelitákat, és egyszersmind csak tizedrészét hagyja visszatérni.
Ez 20,38
ugyanazon országokból, a hová menekedtek. Lásd 31-ik jegyz. E gonosztevõk azon országokból, melyekre elszéledtek, a többi izraelitákhoz Babilonba fognak ugyan hozatni, de Izrael országába nem fognak visszatérni. Más értelmezõk szerint, e jövendölés tökéletesebb értelemben egyszersmind az utolsó idõkre szól, midõn Izrael, mely most minden nép között szét van szórva, a jók elkülönöztetvén a gonoszoktól, e világ pusztaságából az anyaszentegyházba fog belépni.
Ez 20,40
Lásd Móz. II. 23,19.
Ez 20,40
az elsõ és a többi tizedeket. Lásd Móz. V. 14,28.
Ez 20,40
minden áldozat-adományaitokkal együtt. A 39. 40. v. értelme: Folytassátok csak tovább a hamis istenek szolgálatát, de szûnjetek meg egyszersmind nekem is bemutatni áldozatokat és ajándékokat; engem ne tiszteljetek a bálványok mellett. Ha ezt nem akarjátok cselekedni, hanem ezután is gyakoroljátok a bálvány-imádást és az istenitiszteletet, és ez által nevemet megszentségtelenítitek: azért ne higyétek, hogy én igaz imádók nélkül maradok; mert nekem van szent hegyem, arra gyüjtöm össze az én egész szent Izraelemet, hogy nekem áldozatait és ajándékait bemutassa. – E jövendölés egyenes, de tökéletlen értelemben, a babiloni fogság után azonnal következõ idõre szól, midõn a hazájokba visszatért izraeliták minden nemzetségbõl uj buzgalommal gyakorolták Istennek tetszõ módon religiójokat; távolabb és tökéletesebb értelemben, Krisztus idõszakára szól, midõn Isten az egész szellemi Izraelt, a népek közõl, mind a választottakat az õ hegyén, anyaszentegyházában (Izai. 2,2.) összegyüjti, hol neki majd lelki ajándékokat hoznak, és õt lélekben és igazságban imádják. A héber szerint …és szolgáljatok azoknak. De azután nem akarom, hogy engedelmeskedjetek (szolgáljatok), nehogy többé az én nevemet megszentségtelenítsétek a bálványok és adományok által, melyeket bemutattatok; mert az én szent hegyemen… tetszeni fognak nekem, ott fogadom el majd adományaitokat és a zsengéket, melyeket bemutattok, és mindazt, mit nekem szenteltek.
Ez 20,41
szentnek ismertetem el, midõn látni fogják, mily igazságos és hû vagyok fenyegetéseim és igéreteim teljesítésében.
Ez 20,42
esküdvén.
Ez 20,45
A héber szerint itt kezdõdik a következõ rész. A próféta elõbb Zsidóország és Jerusalem pusztúlásának képe alatt jövendöl (45–21. r.), azután (21,1–27.) megfejtését adja a jelképes jövendölésnek, és végre (28–32. v.) a kevély s a zsidók sorsa fölött kárörvendõ ammonitákat, a zsidók fõellenségeit, hasonló váratlan sorssal fenyegeti. – E jövendölés az elõbbi rész 1-sõ jegyz. megjelölt idõszakra esik.
Ez 20,46
a te tartózkodásod helyétõl délre fekvõ Júda és Jerusalem felé.
Ez 20,46
áraszd ki beszédedet dél felé. V. ö. Móz. V. 32,2.
Ez 20,46
Júda és Jerusalem ellen, melyek telvék virágzó házakkal és emberekkel, mint fákkal az erdõ (Jerem. 21,14. s követk.). – Mások így értelmezik: Jövendölj Júda ellen, mely puszta erdõvé leszen.
Ez 20,47
elõkelõt és köznépet, öreget és ifjat, szegényt és gazdagot, jót és gonoszt (lásd Ezekiel 17,24.).
Ez 20,47
Júda-ország egészen elpusztíttatik.
Ez 20,49
Ah Istenem! ha én e jelképes beszédet kihirdetem, mindenki azt fogja mondani: Ez az ember mindig csak homályos titokbeszédben szól. Szólj tehát, oh Isten, tulajdon értelmû beszéd által velem. – A következõ részben Ezekiel kérése meghallgattatik.
Ez 21
Ez 21,1
Lásd a 20. r. 39-ik és 45-ik jegyz.
Ez 21,2
Isten megfejti a fönebbi (20,46.) jelképes beszédet.
Ez 21,3
Én átalános büntetõ itéletet tartok az ország fölött, mely alatt vétkesek és ártatlanok szenvednek (ezek próbáúl és további jutalomra, ha kitartók lesznek, amazok büntetésûl).
Ez 21,4
Lásd 20. r. 44-ik jegyz.
Ez 21,6
fohászkodjál minden erõfeszítéssel.
Ez 21,1
a rosz hír miatt, mely betörést és szerencsétlen eseteket hirdet, és már közeledik.
Ez 21,2
Lásd Ezekiel 7,17.
Ez 21,3
Izrael (Móz. II. 4,22. Jerem. 10,16.).
Ez 21,4
levágod, megölöd mind a lakosokat. Mások a hébert így: Avagy örûljünk-e? Az én fiam királyi pálczája megvet minden fát; azaz: Izrael kormánya megvet minden szelid fenyítéket. Mások másképen.
Ez 21,5
a kard.
Ez 21,6
„kik elfutnak“ nincs meg a héberben.
Ez 21,7
gyászolás jele. Lásd Jerem. 31,19.
Ez 21,8
a kard.
Ez 21,9
Júdaországát.
Ez 21,10
Isten elvégzette, hogy Júda királysága megszûnjék, hogy Dávid nemzetsége a tróntól megfosztassék (mig eljõ az õ nagy utódja). Lásd 27. v. A héber szerint …megpróbáltatott, és mintha az még Júda királyi pálczáját is elvetné, hogy ne legyen többé stb.
Ez 21,11
Hirdesd a nem közönséges öldöklést!
Ez 21,12
városaikra.
Ez 21,13
Mások szerint: megtisztíttatott, hogy villogjon, kifenetett, hogy öljön. Mások másképen.
Ez 21,14
A héber szerint: (Kard!) fordúlj jobbra, fordúlj balra, s vágj, a hová élednek kedve tartja.
Ez 21,15
rajzolj táblára. Vesd össze: 20. v. és 4,1. Mások szerint: gondolj.
Ez 21,16
mert az õ kezébe adta Isten a kardot.
Ez 21,17
Babilon királya.
Ez 21,18
Lásd a 21. v.
Ez 21,19
nyugat felé viendõ hadjáratának kezdetén.
Ez 21,19
két út kezdetén, hol két út jön össze; melyek egyike Rabbatba, másika Jerusalembe visz (lásd a követk.). A héber szer. …eredjen, válaszsz helyet az út kezdetén, a város elõtt válaszd a helyet, a jövendölés helyét (21. v.).
Ez 21,20
Csináld úgy az utat, hogy kétfelé ágazzék. Lásd az elõbbi jegyz.
Ez 21,21
Ha a fõvezér nyilak által akart jóslatot nyerni az iránt, melyik várost támadja meg elõbb, akkor több nyilat võn, fölirá azokra a megtámadandó városok neveit, s úgy a tegezbe tette. A kihúzott nyil jelölte a várost, mely elõbb megtámadandó vala. Nabukodonozor szintén így tett. Jerusalem ellen húzott nyilat és a vele szövetkezett tartományok ellen (Jerem. 27,3.), melyek között az ammoniták országa s azok fõvárosa, Rabbat különösen hatalmas volt. Vajjon tehát Jerusalemet vagy Rabbatot támadja-e meg elébb? jóslat által akarta eldönteni.
Ez 21,21
A héber szerint: teraphim.
Ez 21,21
A héber szerint: megnézi a májat, – mi az egész õskorban szokásos módja volt a jövendõ találgatásának.
Ez 21,22
A jóslók mind elõbb Jerusalem megtámadására fognak tanácsot adni. Jerusalem délre, Rabbat éjszakra fekvõ város vala. A keleti ember a tájékozásnál arczczal kelet felé fordul, s így jobbjára esik dél, baljára éjszak.
Ez 21,22
A héber szer. …állitson, hogy rést csináljon (a falon).
Ez 21,22
az ostromhoz.
Ez 21,23
a zsidók elõtt.
Ez 21,23
A héber szerint: mintha az õ jóslata hamis lenne.
Ez 21,23
és az idõt hiábavaló késlekedés által elvesztegetik. A héber szerint …tanácskérés, mivel ezek (a kaldeusok) amazoknak (a zsidóknak) eskü által vannak lekötelezve (habár ezt a zsidók magok megszegték, midõn az egyiptomiak segélye után jártak). Mások másképen.
Ez 21,23
különösen Szedeciás király esküszegésérõl (Kir. IV. 24,20.).
Ez 21,24
mivel Nabukodonozor ellen elkövetett esküszegéstek által ismét emlékezetbe hozzátok a bûnöket, melyekkel az Isten iránti szövetséget megszegtétek.
Ez 21,25
Szedeciás!
Ez 21,26
az alacsony sorsút, ha megérdemli, a magast, ha rosz cselekedete által azt megbecsteleníti. A héber szerint …tedd le a koronát. A mi volt, nem lesz többé. Az alázatos fölmagasztaltatik, a magas megaláztatik. – Te megszûnsz király lenni, és megaláztatol, mialatt én az alázatost fölmagasztalom.
Ez 21,27
Nem lesz korona (uralom) többé Izraelben; sõt a legnagyobb igazságtalanság nehezûl arra, ki uralkodni akart Izraelben; azonban ez uralom-megszûntetés akkor fog bekövetkezni, midõn eljõ az, kit az uralom tulajdonképen illet; ennek adom én az uralmat és koronát, t. i. a szellemit, miután a földi elvétetett Izraelben, és nem adatik vissza többé. – Az alatt, kit az uralom illet, a régi zsidók és keresztények összhangzó véleménye szerint a Messiás értendõ, kinek az itélõ jogot más próféták is tulajdonítják (Izai. 16,5. Jerem. 23,5. Vesd össze: Ján. 5,22.). – Az itt megjelölt idõszak alatt nem voltak ugyan többé királyok Izraelben, mint hajdanta, hanem a népnek, mely mindinkább zsidónépnek neveztetett, mindig voltak uralkodói, s a földi királyi pálcza, tulajdon és tökéletes értelemben, Júdától csak akkor távozott el, midõn Krisztus megjelent, ki a földi hatalmat szellemi uralommá változtatta, hogy atyjának, Dávidnak trónján, mint a zsidók lelki királya, mindörökké uralkodjék. A próféta ebben megegyez már a Jákob õsatya által tett jövendöléssel (Móz. I. 49,10.). – Mások a hébert így: Elfordítom, elfordítom, elfordítom azt (a koronát), és ne legyen az többé, mignem eljõ az, kit az itélet illet, annak fogom adni. Értelme ez: Az uralmat megdöntöm, háromszorosan megdöntöm, és teljesen megszûnik az, midõn a Messiás eljõ. Az uralom háromszoros bukását, mely által az nem lett ugyan egészen semmivé, magát azonban csak igen erõtlenûl tartotta fen, ama csapásokra magyarázzák, melyeket Nabukodonozortól, Antiokus Epifanestõl és a romaiaktól szenvedett.
Ez 21,28
melyet szenvedni fognak, és a szidalom miatt, melyre Izrael ellen szabadságot vesznek. Elõre látható volt, hogy az izraeliták régi ellenségei, az ammoniták, midõn Nabukodonozor õket bántatlanúl hagyja (lásd 21. 22. v.), és Jerusalemet beveszi, Isten e városának bukása fölött örvendeni és gúnyolódni fognak (lásd Jerem. 40,14. 41,10. 49,2.). Ezekiel jövendölje meg hát nekik, hogy kárörömük miatt Nabukodonozor kardja õket is sujtani fogja.
Ez 21,29
Értelme ez: Oh Nabukodonozor kardja! mindenféle hiúságot és hazudságot jövendöltetnek magoknak felõled az ammoniták jóslóik által, t. i. hogy megkiméled õket, és megmenekednek. Oh kard! villanj ki hüvelyedbõl, rohanj rájok, még mialatt ily hiú reményeket táplálnak, és öld meg az istenteleneket, midõn gonoszságuk mértéke betelt. E jövendölés öt évre teljesedett Jerusalem bevétele után, midõn Nabukodonozor a többi szomszéd tartományok között az ammonitákét is elpusztította. Lásd Jerem. 49,1.
Ez 21,30
ha végbement a boszúállás, melyet Isten rádbizott.
Ez 21,30
bûntetem meg, oh Nabukodonozor, a te kevélységedet és kegyetlenségedet. E jövendölés nem annyira Nabukodonozorra szól, mint inkább az õ utódaira, vagy a babiloni birodalomra, melyet Círus megbuktatott, miután amaz, mint az isteni boszú eszköze teljesítette rendeltetését.
Ez 21,31
dühöngõ elleneid kezeibe, kik mitsem kimélnek (a médusok- és persákéba). Vesd össze: Izai. 13,18.
Ez 21,32
Kaldea városai és falui tûzzel emésztetnek meg, a harczosok megöletnek, és Babilon a birodalmak sorából mindörökre kitöröltetik. Lásd Izai. 13,19–22. Vesd össze: Jerem. 50,51.
Ez 22
Ez 22,1
A fogság 7-ik évében. Vesd össze: Ezekiel 20,1. és 24,1.
Ez 22,2
Jerusalemet.
Ez 22,3
a büntetés és veszedelem ideje.
Ez 22,3
saját kárára és romlására.
Ez 22,4
a végveszély és a büntetés napjait.
Ez 22,5
A héber szerint: te gyalázatos nevû, elhirhedett a nyugtalanság (erõszakoskodás és lázongás által az utolsó királyok gyenge kormánya alatt).
Ez 22,7
szószerint: a jövevényt rágalmazzák.
Ez 22,8
templomomat – a bálványtemplomok látogatása által.
Ez 22,9
Lásd Ezekiel 18,6.
Ez 22,10
fajtalankodnak mostoha-anyjokkal, vagy õket feleségûl veszik. Lásd Móz. III. 18,8.
Ez 22,11
Mások szerint: Mindenki megfertõzteti menyét gyalázatosan.
Ez 22,11
mostoha nõvérét. Vesd össze: Móz. III. 18,9.
Ez 22,11
oh város!
Ez 22,12
Lásd Ezekiel 18,8.13.
Ez 22,12
a vagyonosbakon a bíró elõtt, hogy javaikat magadhoz ragadd.
Ez 22,14
Nem csüggedsz-e el egészen, midõn a szerencsétlenség rád tör, vagy azt hiszed, hogy te azt legyõzheted? – A héber szerint: szived, vagy lesz-e még annyi erõ kezeidben ama napokban stb.
Ez 22,16
Kettõs értelmû: Én erõt veszek rajtad, megfékezlek és megbüntetlek a nemzetek szemei elõtt; és: Én, ha büntetésedet kiállod, ismét népemmé fogadlak minden nemzet elõtt, s úgy magamhoz foglallak, hogy ezentúl hozzám hív maradsz. Mások a hébert így: És megszenteltetem benned a népek színe elõtt (ha büntetésedet kiállod).
Ez 22,17
Ugyanazon idõben (1. v.) s ugyanazon tárgyban.
Ez 22,18
A salak kétféle, nem csak a különféle érczekbõl kiolvasztott földrészek neveztetnek így, hanem a tisztátalan érczekkel vegyített nemesebb ércz-rögek is. Itt az utóbbi értendõ, mint a következõkbõl kitûnik. Az izraeliták ezüst-rögekhez hasonlíttatnak, melyek sok nemtelen érczczel vannak vegyítve.
Ez 22,18
azaz: õk ezüst-rögek, nemtelen érczekkel, u. m. rézzel, czinnel, vassal, ónnal vegyítvék, s az olvasztó kemenczébe kell vettetniök, hogy a nemtelen részek tõlök elválasztassanak.
Ez 22,22
Jerusalem városának közepette.
Ez 22,22
Az egész, képe a büntetõ itéleteknek, melyek által Isten Izrael népét annak romlott tagjaitól meg akarta tisztítani. A zsidók a kaldeusok közeledtével legtöbbnyire Jerusalembe futottak, mivel az erõs városban biztosságot reméltek; de ott mirigyhalál, éhség és fegyver által legnagyobb részt vesztöket találták; csak egy kis rész menekedett meg (vesd össze: Jerem. 52,29.) a haláltól és vándorolt ki Babilonba.
Ez 22,23
mint a 17. v.
Ez 22,24
Jerusalemnek.
Ez 22,24
tele vagy burjánnal (istentelenekkel).
Ez 22,24
olyan vagy, mint az elátkozott föld, melyet korai és kései esõ (Izai. 5,6.) nem áztat. Az esõ az isteni kegyelem képe. – Júda terméketlen ország lett, tele istentelenekkel, kiktõl Isten elvonja kegyelmét a harag napján.
Ez 22,25
összebeszéltek aziránt, a mivel fenyegetni, a mit tanítani és igérni akartak.
Ez 22,25
E hamis próféták sokat az által döntenek veszélybe, mert a királyt és népet Nabukodonozor elleni lázadásra ingerlik (Jerem. 27,14. 28,11.), s Izrael fejedelmeivel együtt rabolnak és ölnek (e rész 6. 13. 27. v.).
Ez 22,26
A héber szerint: erõszakot tesznek törvényemen (elferdítik azt saját hamis és a népet elcsábító elveikhez).
Ez 22,26
a bálványozás által, melyet magában a templomban is ûztek (lásd Ezekiel 8. r.).
Ez 22,26
a mi istenitiszteleti, s a mi közönséges használatra való.
Ez 22,26
A héber szerint: a tiszta és tisztátalan közötti különbségre nem tanítják (a népet), t. i. mit szabad enni, és mi van tiltva.
Ez 22,26
A héber szerint: bezárják szemeiket.
Ez 22,28
csábitó reményekkel hizelegnek nekik. Lásd Ezekiel 13,10.11.
Ez 22,29
szószerint: rágalmazást.
Ez 22,29
erõszakosan (hamis vádakkal).
Ez 22,29
Lásd Móz. V. 24,17.
Ez 22,30
Kerestem egy embert, ki az ország romlásait kijavítsa, a régi rendet helyreállítsa; de senkit sem találtam; senki sem tehette ezt, még Jeremiás sem, habár õ minden igyekezetét ráfordította. Mások így értelmezik: Kerestem egy igazat, kinek szentsége elegendõ lett volna büntetõitéleteim elháritására, de senkit sem találtam; mert még Jeremiás próféta szentsége sem volt erre elegendõ. Mások a hébert így: Kerestem közöttök egy férfiút, ki a sövényt kijavítsa, és ellenembe álljon stb.
Ez 22,31
cselekvésök szerint fizetek meg nekik.
Ez 23
Ez 23,1
Ugyanazon idõben. Lásd az elõbbi r. 1-sõ jegyz. Vesd össze: 16. r.
Ez 23,2
Jerusalem és Szamaria, Júda országa és Izrael országa, mind a két ország lakosai gyermekei voltak Sárának, Ábrahám feleségének.
Ez 23,3
bálványoztak. Lásd Ezekiel 20,5–8.
Ez 23,4
Olla sátort jelent, azaz, tulajdon sátora, tulajdon temploma van; ezalatt Szamaria, Izrael országa van eléállitva, mely Júdától, hol az Isten temploma volt, elszakadt, és behozta a borjú-bálványozást (Kir. III. 12,28.). Oliba jelentése: az én sátorom, benne van templomom. Ez alatt Jerusalem, Júda országa értendõ. A két országot, Júdát és Izraelt, sz. Jeromos az igaz hitû és tévhitû keresztényekrõl értelmezi, és a finomabb bálványozás botrányairól, mely közöttök találtatik. (Lásd Bölcs. 15. r. 14-ik jegyz.)
Ez 23,4
Õket, kik eleinte szerettek engemet, feleségeimûl vettem, és ivadékuk, tõlök származott gyermekeim (Ezekiel 16,10.) igen nagy számmal lettek.
Ez 23,5
borjú- és egyéb bálványimádást gyakorlott, a helyett, hogy engem szeretett volna.
Ez 23,5
szövetkezett az asszíriusokkal, és szolgált azok bálványainak. Lásd Ezekiel 16,28.
Ez 23,6
sötét-kékbe, mások másképen.
Ez 23,6
Az asszíriusok itt ifjú kellemekkel fölruházva iratnak le, annak jelentéseûl, hogy az asszíriusok hatalma és bálványozása épen úgy meghóditotta az izraelitákat, mint a szépen öltözött ifjú lovag meg szokta hódítani a szerelmes leánykát.
Ez 23,7
A héber szerint …minden fiaival, és megfertõztette magát mindazok bálványaival, kiket bolondúlásig szeretett.
Ez 23,8
A borjú-bálványozás, melyet Jeroboam hozott be Izraelbe, tulajdonképen Egyiptomból származott. Az egyiptomiakkal is szövetkeztek. Kir. IV. 17,4.
Ez 23,8
mert ezek által is bálványozásra hagyta magát csábíttatni.
Ez 23,9
Lásd Kir. IV. 17,4. s követk.
Ez 23,10
Azaz képlet nélkül: Meghóditották az országot, fogságra vitték lakosait, véget vetettek az országnak.
Ez 23,10
Azaz: A Szamariához tartozó városok így lõnek elhirhedtek valamint elvetemültségök, úgy büntetésök által, miután Szamaria érdeme szerint megbüntettetett. A héber szerint …így lett õ emlékûl más asszonyokra (városokra, országokra) nézve, miután az itéletet rajta végrehajtották.
Ez 23,11
Júda országa látta az izraeli ország vesztét, s mind a mellett még kárhozatosabb bálványozást ûzött, a mennyiben ezt magába a templomba is bevitte (lásd 8. v.).
Ez 23,12
Júdaország is szövetkezett az asszírusokkal, és azok bálványozását ûzte. Lásd Ezekiel 16,28. A héber szerint …szép ruhákba öltözve… mind a szeretetre méltó ifjakat.
Ez 23,14
Mások a hébert így: piros festékkel ábrázolt képeit.
Ez 23,16
A kaldeusoknak már puszta képeik is arra vitték a zsidókat, hogy elõszeretettel voltak hozzájok, sõt õket követek által hítták meg, hogy velök szövetkezzenek. A történelemben ennek nem találni világos nyomát; de hogy a zsidók a kaldeusokkal szövetségben voltak, kitûnik némileg Joziás király viseletébõl (Kir. IV. 23,29. Krón. II. 35,20. s követk.), ki az Eufrates mellett vonúló, s a kaldeusokkal hadat viselõ egyiptomi királynak az átmenetet megtagadta, és vele ütközetre kelt. Egyébiránt az idegen népekkel való szövetkezés Izraelben közönségesen össze volt kapcsolva ezen népek isteneinek elfogadásával.
Ez 23,17
Az asszíriusok (kaldeusok) szövetségre léptek a zsidókkal, és ezeket bálványozásukra tanították. Mások szerint: és eltelt azokkal (azután ismét Egyiptomhoz csatlakozván 19. 20. v.).
Ez 23,18
bálványozását.
Ez 23,18
kijelentette tartózkodás nélkül a pogány népeknek, hogy bálványaikat bírni és tisztelni óhajtja.
Ez 23,19
Annyira vitte bálványozását, hogy a kaldeusoké mellett az egyiptomiakét is gyakorlotta, mint ifjúsága idejében. A zsidó-állam utolsó évében, a zsidók megúnván a kaldeusok igáját, s ezt lerázni megkisértvén (Kir. IV. 24,1.2.), Egyiptom barátsága után törekedtek, és hódoltak bálványaiknak, mint a legelsõ idõkben.
Ez 23,20
Értelme ez: Júda az egyiptomi bálványozást ohajtotta. Ez mint iszonyú förtelem van elétüntetve, mivel az egyiptomiak számtalan bálványaikat a legképtelenebb módon tisztelték.
Ez 23,23
A héber szerint …kaldeusokat, pekoditákat soatitákat, koatitákat, (valószinûleg asszíriai és kaldei, különben ismeretlen népségek voltak).
Ez 23,23
A héber szerint …minden fiait, a szeretetre méltó ifjakat egyetemben… az urakat, nevezetes fõnököket (Mások szerint: lovagokat és nemeseket), kik mindnyájan lovon ülnek.
Ez 23,24
csataszekerekkel, melyeknek kerekei kaszákkal voltak ellátva.
Ez 23,24
Veled az õ kemény hadi-törvényeik szerint fognak bánni.
Ez 23,25
mint házasságtörõ nõiknek szokták.
Ez 23,25
a kaldeusok a zsidókat részint levágják, részint az elhamvasztott város romjaiba temetik, részint fogságra hurczolják.
Ez 23,26
A kaldeusok téged egészen kipusztítanak. Ezek. 16,39.
Ez 23,27
bálványozásodnak.
Ez 23,27
Miután így a kaldeusok kezeibe esel, nem emlékezel meg többé az egyiptomiakról és ezek isteneirõl, kik nem segíthettek rajtad.
Ez 23,28
miután elõbb a bolondúlásig szeretted õket, a kaldeusokat és bálványaikat.
Ez 23,29
mit a szövetség és bálványozás által kerestél.
Ez 23,29
lássa minden világ, hogy a bálványozás miatt lettél így megbüntetve.
Ez 23,31
az õ sorsát mérem rád. Lásd Zsolt. 16,5. 59,5.
Ez 23,32
képe a nagy büntetésnek; sz. Jeromos szerint, a súlyos és tartós büntetésnek.
Ez 23,32
A héber szerint …megiszod, melybe igen sok elfér.
Ez 23,34
E szavak „egészen söprejéig“ nincsenek meg a héberben.
Ez 23,34
Hogy a harag borából egy csöpp se maradjon a harag-pohárban, tehát magát a poharat is össze kell törnöd, és darabjait elnyelned (mások szerint: a csöppeket darabjairól fölszínod), és végre kétségbeesetten emlõidet szétmarczongolnod. Az egész, képe a legnagyobb inségnek, mely Júdára jövendõ vala.
Ez 23,35
a büntetést azokért.
Ez 23,37
Lásd Ezekiel 16,21.
Ez 23,38
Ugyanaz napon, midõn gyermekeiket Moloknak égették, az én templomomba merészlettek lépni, és ünnepeimet tartani.
Ez 23,39
sõt az én templomomban még bálványokat is emeltek. Lásd Kir. IV. 21,4. Ezekiel 8,3.
Ez 23,40
Lásd Kir. IV. 9,30.
Ez 23,40
Oliba, a fajtalan asszony, a kaldeusokat (16. 17. v.) követek által hítta magához, és úgy készült elfogadásukra, mint a kéjhölgyek szoktak készülni szeretõik elfogadására.
Ez 23,41
Te elkészítetted fajtalan ágyadat, asztalt tévén eléd drága eledelekkel, s jó illat terjesztésre és kenésre a szentelt illatszert és kenetet használtad, melyet csak szolgálatomban szabad használni (Móz. II. 30,32.33.). Képlet nélkül: Te elkészûltél a bálványimádásra és bálványlakomákra, s Istennek szentelt szereket is használtál a bálványok szolgálatában. Lásd Ezekiel 16,18.
Ez 23,42
Sok nép is volt ottan, dics-énekeket zengedezve a bálványok tiszteletére, és azok közt férfiak voltak a pusztából, az arabok; ezek az asszonyok parancsára hozattak elé, az õ különös tiszteletökre. Képlet nélkül: A zsidókhoz a kaldeusokkal mindenféle más népek is jöttek, és velök együtt saját bálványozásaikat végzették; az arabok is hozzájok csatlakoztak, kiket a zsidók kitûnõleg szivesen láttak, s ezek bálványaira nagy kincseket pazarlottak. (Vesd össze: Izai. 65,11.). A héber szerint …s arany pereczeket tõnek (a két fajtalan asszony) kezeire, és szépséges koronákat fejeikre.
Ez 23,43
mind a kettõnek. Lásd 44. v.
Ez 23,43
ki már azon életkorba lépett, midõn a szenvedély le szokott csillapodni. Mások a hébert így: Csak menjen tovább paráznaságában. El van bocsátva, átadhatja magát a népeknek. Vesd össze: Ezekiel 16,42.
Ez 23,44
hozzájok.
Ez 23,45
A népek, melyeket õ szövetségre bírt és bálványozásra csábított, még igazak hozzájok képest. Vesd össze: Ezekiel 16,27.51.52.
Ez 23,45
gyermekeik meggyilkolása miatt. Ama népek, melyekkel paráználkodott, kiknek bálványozását követte a kikkel szövetkezett, úgy fogják õket büntetni, mint házasságtörõket és gyilkosokat. Igy büntettetett meg Olla az asszíriusok által; így fog megbüntettetni Oliba a kaldeusok által.
Ez 23,46
Mások a hébert így: add õket szétdúlásra és ragadományra.
Ez 23,47
mint házasságtörõket kövezzék meg, mint gyilkosokat karddal öljék meg.
Ez 23,48
A bálványozó zsidók irtassanak ki fegyverrel az Istennek szentelt országból, s a rájok mért büntetések által más népek tökéljék el magokat arra, hogy a bálványozásról lemondván, az igaz Istennek szolgáljanak.
Ez 23,49
annak büntetését.
Ez 24
Ez 24,1
Kilenczedik évében Szediás király országlásának és Jekoniás király fogságának.
Ez 24,2
Isten a prófétának kijelenté Jerusalem ostromának kezdetét ugyanaz napon, midõn az ellenség az elsõ készületet tette arra. Ezekiel száz mértföldnél is távolabb volt Jerusalemtõl, s igy lehetetlen volt arról tudomással bírnia. Azután tapasztalván, hogy mondásai beteljesednek, meg kellett gyõzõdniök, hogy õ igaz próféta, és más dolgokban is igazat fog mondani. Vesd össze: Kir. IV. 25,2. Jerem. 39,1. A héber szerint: mert ma közeledik Babilon királya Jerusalemhez.
Ez 24,3
A fazék, melyben a prófétának húsdarabokat és csontokat kelle fõznie, képe az ostromlott Jerusalemnek, melyben a zsidók el voltak veszendõk. Lásd Ezekiel 11,3–11.
Ez 24,4
Az (5. v.) felhozott barom jó húsdarabjai a velõs csontokkal, nem csak a város és ország gazdag és elõkelõ zsidóit jelentik, hanem átalán a népet, mely vagy az ostrom alatt fogja lelni halálát, vagy fogságra vala hurczolandó. A héber szerint: lapoczkát, és rakd tele azt válogatott csontokkal.
Ez 24,5
juhot, vagy kecskét.
Ez 24,6
Jaj a városnak, mely szennyétõl nem hagyja magát megtisztíttatni!
Ez 24,6
Hányd ki mind válogatás nélkül; azaz: a zsidókra, kivétel nélkül mindnyájokra fog szállni a büntetõ itélet, mindnyájan kivettetnek a városból, némelyek már mint holttestek, mások mint foglyok, kik inségre hurczoltatnak.
Ez 24,7
tartózkodás, irtózás nélkül gyilkoltak Jerusalemben; mint egy sima kõdarabon ontották a vért, mely ezt be nem itta, hanem mindenki láthatta.
Ez 24,8
Értelme ez: Épen mivel oly tartózkodás nélkül ontottak vért, azért voltam kénytelen nekik hirdetni büntetésemet. E vers kezdetén a „hogy“ nem a szándékot, hanem a következést mutatja, mintha így volna. Megengedém, hogy nyilván, tartózkodás nélkül gyilkoljanak, minek következése lett, hogy megbüntettettek.
Ez 24,9
hogy a fazék felforrjon. Képe az ostromlandó ellenségnek.
Ez 24,10
a fazékban.
Ez 24,10
A héber szerint: Sok fára van szükség, gyujtsanak tüzet.
Ez 24,10
Kocsonyává, fagyalékká lesz az egész. Képe a közös inségnek, mely külömbség nélkül elõkelõt és köznépet érni fog.
Ez 24,11
Miután Jerusalem lakosai vagy megölettek, vagy fogságra hurczoltattak, a város is fölégettetik, hogy minden gonoszság tökéletesen kiírtassék (Jerom.).
Ez 24,13
Mások a hébert így: A te tisztátalanságod szándékos gonoszság. Mások szerint: megátalkodottság. Mások másképen.
Ez 24,13
A 12. 13. v. értelme ez: Fáradhatlanúl akart az Isten téged részint a próféták igéje, részint büntetõ itéletek által megjobbítani, de mindig sikeretlenûl; ezen büntetõ itélet, Jerusalem megégése sem fog téged megjobbítani; te ismét visszaesel régi bûneidbe, s nem hagysz fel azokkal mindaddig, míg haragomat rád egészen ki nem öntöm. Ez, sz. Jeromos szerint, a zsidók azon gonoszságára vonatkozik, melynél fogva a Messiást megtagadták, minek következése lett Jerusalem elpusztítatása Tírus által, mi rájok hozta ama végsõ rettenetes itéletet, államuk teljes földúlatását és az õ szétszóratásukat az egész világra; mely itélet, ha rájok minden keserûjét kiönti, végre megjobbítva õket, Istenhez fogja vezetni.
Ez 24,14
ama végsõ büntetõ itélet. Lásd az elõbbi jegyz.
Ez 24,14
A héber szerint …kimélõ és megbánó.
Ez 24,14
cselekedeteid szerint.
Ez 24,16
feleségedet
Ez 24,16
E kép megfejtése jõ a 21. s követk. versekben.
Ez 24,17
talán fogadott sirató-asszonyok által. L. Jer. 9,17.
Ez 24,17
A fejszalag, mely hajadat összetartja, maradjon fejeden, azaz, ne nyírd magadat kopaszra, mint a gyászolók szokták, és ne ülj mezítláb.
Ez 24,17
vagy szádat; gyászolási szokás, mi azt jelenti, hogy a gyászidõ alatt keveset kell enni.
Ez 24,18
hirdetvén neki az isteni kijelentést.
Ez 24,18
Gyászjelek nélkül jelentem meg a nép között.
Ez 24,21
ellenségek kezébe adom a templomot.
Ez 24,21
hogy szét ne romboltassék. A héber szerint …tárgyát, lelketek óhajtását.
Ez 24,21
Némely atyáknak, kik Jekoniás királylyal és Ezekiellel, mint kezesek, Jerusalembõl fogságra vitettek, lehettek gyermekeik, kik Jerusalemben maradtak hátra, kik e város bevételekor az ellenséges fegyver alatt estek el.
Ez 24,23
Jerusalem bevételét a babiloni államokban, mint diadalünnepet, örömjelekkel kellett megülni. E diadalünnepben kénytelenek voltak részt venni az ott lakó zsidók is, és nem volt szabad nyilvánosan gyászolniok gyermekeik halálán, kiket a gyõzõk megöltek. El kellett rejteni fájdalmokat, s csak egymás között sohajtozhattak, ha magokban voltak.
Ez 24,24
Lásd Ezekiel 12,11.
Ez 24,25
Mások a hébert így: midõn elveszem tõlök büszkeségöket, örömüket, dicsõségöket, szemeik gyönyörét és lelkeik óhajtását (21. v.).
Ez 24,26
ha a végrehajtott büntetõ itélet után egy szemtanú téged mindenrõl értesít (lásd Ezekiel 33,21.22.).
Ez 24,27
Az napon, midõn a megmenekedett szemtanú az õ elbeszélése által az egész népséget meggyõzi arról, hogy igazán jövendöltél, növekedni fog bátorságod jövendöléseim hirdetésére, mert abból következtetheted, hogy szavaidnak azután hitelt adnak.
Ez 25
Ez 25,1
Miután a próféta a büntetõ itéletet kihirdette a zsidókra, a következõ nyolcz részben a szomszéd népekhez fordúl, melyek kárörömmel nézték Jerusalem romlását. E rész nem adja elé, mikor foglaltattak irásba e jövendölések; ez azonban valószinûleg közvetlen a Jerusalem elpusztúlása utáni idõszakra esik, azaz, Jekoniás király fogságának 12-ik évére. A próféta hirdeti az azokban említett népeknek, mint már Jeremiás tette vala, az õ vesztöket Nabukodonozor által, ki öt évvel Jerusalem bevétele után, a szomszéd népeket is leigázta.
Ez 25,3
Ammon (ti ammoniták).
Ez 25,4
az araboknak. Lásd Jerem. 49,28.
Ez 25,4
Az ammoniták országát ugyanazon kaldeusok annyira el fogják pusztítani, és lakosaitól megfosztani, hogy az puszta Arábia vándorló pásztornépeinek marha-legelõûl fog szolgálni.
Ez 25,5
az ammoniták fõvárosát.
Ez 25,5
Az arabok tevéket használtak (4. v.).
Ez 25,6
kijelentvén kárörömedet.
Ez 25,6
az õ nagy szerencsétlensége fölött.
Ez 25,7
Meddig a kaldeus birodalom állott, az ammoniták megszûntek saját nemzet lenni; de annak eleste után, õk is, mint a zsidók, visszatérhettek hazájokba, mint azt nekik Isten megigérte. Lásd Ezekiel 16,53.55. Jer. 49,6.
Ez 25,8
A moabitákról lásd Izai. 15. 16. Jerem. 27. 48. Szeir alatt az edomiták, idumeusok értendõk, mivel Szeir hegyén laktak (Móz. I. 36,9.).
Ez 25,8
Csak oly kevéssé van neki, mint más népeknek, mindenható védistene, ki õket elleneiktõl (a kaldeusoktól) megvédhette volna.
Ez 25,9
Értelme ez: Azért elveszem Moáb erõsségét az õ városaitól, és határszélein az erõs határvárosokat a kaldeusok kezébe hagyom esni, hogy ezek akadály nélkül hathassanak be és pusztíthassanak el mindent (Jerom.). A váll itt erõsség helyett vétetik.
Ez 25,10
Moábot.
Ez 25,10
Lásd a 3-ik jegyz.
Ez 25,11
nem mint a népek istenei (8. v.). Az ammoniták és moabiták ellen mondott jövendölés mikor ment teljesedésbe, nem tudatja a szentirás; de József, a zsidó történetíró értesít arról, hogy Nabukodonozor öt évvel Jerusalem elpusztítása után e népeket az egyiptomiakkal együtt leigázta.
Ez 25,12
Az edomiták a zsidók iránti boszúból biztatták a kaldeusokat Jerusalem bevételekor ezen város teljes elpusztítására. Zsolt. 136,7. Vesd össze: Izai. 34,8.
Ez 25,13
A héber szerint …és barmot, és elpusztítom azt Témantól Dédanig; fegyver alatt hullanak el. – Téman és Dédan, úgy látszik, délen és éjszakon Édom határ-helyei vagy tartományai voltak. Vesd össze: Jerem. 49,7.8. A zsidó történetiró, József szerint, szinte Nabukodonozor volt az, ki Édomot csakhamar Jerusalem földulatása után elpusztította. Lásd Jerem. 25,21. 49,19.
Ez 25,14
Ez a babiloni fogság után teljesedett a makkabeusok idejében. Lásd Makkab. I. 5,65. Makkab. II. 10,17.
Ez 25,15
A héberben hozzá van adva: és megvetéssel.
Ez 25,15
Valamint az edomiták, úgy a filiszteusok is örökös ellenségeik voltak a zsidóknak; úgy látszik. Jerusalem pusztításánál az edomitákkal közösen mûködtek, s a kaldeusoknak szintén segédkezet nyujtottak.
Ez 25,16
A héber szerint: krétaiakat. Miért neveztettek így a filiszteusok, nincs tudva eléggé; némelyek szerint, mivel Krétából vándorlottak be, mások szerint, mivel Dávid õket vérszolgákúl, kik keretimeknek neveztettek, használta (lásd Kir. I. 30,14. Kir. II. 8,18. 15,18.).
Ez 25,16
így neveztettek a filiszteusok, mivel a középtenger mellékén laktak, és mivel elõbb az asszíriusok és egyiptomiak által népességökbõl igen kipusztíttattak. Lásd Izai. 14,30. 20,1. Jerem. 25,20.
Ez 25,17
E boszút Nabukodonozor hajtotta végre, midõn Tírusból Filiszteán át Egyiptomba vonúlt. V. ö. Jer. 47,4.7.
Ez 26
Ez 26,1
Jekoniás király fogságra vitele után, és Szedeciás kormányának 11-ik évében; ugyanazon évben, midõn Jerusalem ostromoltatott (Kir. IV. 25,2. s követk. Jerem. 52,5. s követk.).
Ez 26,1
az elsõ hónak elsõ napján, mint Ezekiel 30,20. tehát négy hóval Jerusalem bevétele elõtt. Mások szerint: A negyedik hónap elsején, melyben Jerusalem földúlatott; mások szerint: Az 5-ik vagy 6-ik hó elsején. Mind ezek azon helyein alapúlnak a jövendölésnek, melyben Tírus város Jerusalem elestét mint már megtörténtet hirdeti, s fölötte kárörömét nyilvánítja (7. v.); azonban már az elsõ hónapban Jerusalem oly keményen ostromoltatott, s oly szorúltságban volt, hogy a tírusiak már akkor elõre láthatták elestét, és fölötte, mint már bevett város fölött kárörömüket kijelenthették.
Ez 26,2
Feniciában elsõ kereskedõ városa volt a régi világnak. Sziklás magaslaton feküdt a tengerparton, de lakosai csakhamar a tõle csekély távolságra levõ szigeteken egy új várost építettek, mely késõbb, miután a parti város elesett, nagy hatalomra vergõdött. A kettõ ó és új Tírus név alatt lõnek megkülönböztetve.
Ez 26,2
a város, melyen a népek ki s bejártak, nem csak vallási tekintetbõl, hanem kereskedés végett is. A kereskedelmi út Arábián át és Jerusalemen részint Joppéba, Jerusalemnek középtengeri kikötõjébe, részint Tírusba vezetett.
Ez 26,2
a kapu, azaz, annak forgalma.
Ez 26,3
A következõ jövendölés (26. 27. 28,20.) Tírusnak nem csak közelebbi szomorú sorsáról szól, melyet Nabukodonozor hozott rája; hanem az õ végromlásáról is, melyet nagy Sándor készített neki, ki azt teljesen lerombolta. Ugyanis közönségesen láthatni a prófétáknál, hogy õk a hasonló eseményeket, habár idõre nézve egymástól igen messzire esnek is, egymáshoz és egymásba illesztik; úgy itt is ama viszontagságok, melyeket Tírus városa különféle idõszakokban szenvedett, egymáshoz és egymásba vannak szõve. Vesd össze: a bevez. a prófétákhoz 3. sz. alatt, s a Tírus felõl Izaiás által 23. r. mondott jövendölést.
Ez 26,4
Én egészen és teljesen szétrombolom, s a földszinnel egyenlõvé teszem.
Ez 26,4
láthatóvá teszem a kõsziklát, melyre az építve van.
Ez 26,5
Ez idõ jártával teljesedett, miután új Tírust nagy Sándor egészen lerombolta, s mint az utazók beszélik, még mai napig is, ama helyen, hol Tírus állott, halászok valóban szárítják és kivetik hállóikat. Mások a hébert így: Varsa-szárító és hálló-vetõ helylyé leszen; mert én stb.
Ez 26,6
a hozzája tartozó s neki hódoló városok.
Ez 26,6
Mind a ketten, Nabukodonozor úgy mint nagy Sándor elpusztították Tírus környékét, és népét majd egészen kiírtották.
Ez 26,7
a közönséges úton (lásd Jerem. 1,14.), hogy ne kényszerûljön a pusztán át vonúlni.
Ez 26,7
A zsidó történetiró, József szerint, ki régi s ma már nagy részt elveszett történelmi müvekbõl merített, Nabukodonozor Tírust tizenhárom évig ostromlotta, mig végre bevehette (586. évb. Kr. e.); az õ megszállása, úgy látszik, csupán ó Tírusra szól (lásd 3-ik jegyz.), mivel új Tírus még akkor igen jelentéktelen lehetett. – Régibb és ujabb írásértelmezõk Tírus bevételét Nabukodonozor által kétségbe vonták azért, mivel a görög és római történetírók arról hallgatnak, és a bizonyítványok, melyeket József fölhoz, a városnak egyedûl csak ostromáról és nem bevételérõl szólnak; azonban a romai és görög történetírók több eseményrõl hallgatnak, melyeket a szentírás elbeszél; és hogy Tírus Nabukodonozor által nem csak ostromoltatott, hanem meg is aláztatott, mutatja azon körülmény, hogy a tírusi királyok között ezen ostrom után egy Merbal nevû babiloni említtetik. Valószinûleg a tírusiak keményen szorongattatván a kaldeusok által, a várost kemény föltételek alatt ezeknek föladták, és fölötte az uralmat ettõl kezdve a persa korszakig gyakorlották.
Ez 26,8
Lásd a 10-ik jegyz.
Ez 26,8
Itt a paizs alatt, úgy látszik, ama védfödélt kell érteni, mely a harczosok fejei fölött összetartott pajzsokból alakúlt, hogy annak oltalma alatt a faltörõ kosokat alkalmazhassák.
Ez 26,9
A héber szerint mások így: gépeivel (hajitó gépeivel), melyekbõl nagy köveket hajítottak a tornyokra.
Ez 26,10
résén. Értelme ez: Nabukodonozor oly elpusztított városba fog bevonúlni, mintha azt ostrommal vette volna be.
Ez 26,11
Mások szerint: a te erõs képszobraid (bálványaid, kikben erõdet helyezted). Mások szerint: A te erõs õrsereged.
Ez 26,12
Mivel Nabukodonozor a város meghódolása után valószinûleg bevonúlt abba (13-ik jegyz.), így e vers tulajdonképen Tírusnak nagy Sándor által lett leromboltatására (Kr. e. 332. év.) vonatkozik. Ez Tírust fenekestül fölforgatta, s általa e vers utolsó szavai betû szerint teljesedésbe mentek. Ugyanis, hogy a szigeten levõ városhoz, új Tírushoz juthasson (3-ik jegyz.), a parttól kezdve a szigetig töltés-gátat építtetett, s e végre ó Tírus köveit és romjait a tengerbe hányatva használta, mint a történetírók tanúsítják.
Ez 26,13
Akkor vége lesz a te dölyfös örömednek. Vesd össze: Jerem. 16,9.
Ez 26,14
Lásd a 8-ik és 9-ik jegyz.
Ez 26,14
A Nabukodonozor által elpusztított ó Tírus ismét hatalomra vergõdött új Tírusban (Izai. 23. r. 28-ik 29-ik jegyz.); hanem a nagy Sándor által összerombolt új Tírus soha többé föl nem épült.
Ez 26,15
Európa minden nyugati tengermelléke, melylyel Tírus kereskedést ûzött.
Ez 26,18
A héber szerint …megrendûlnek elveszteden.
Ez 26,19
a tengert, azaz, sok népet.
Ez 26,20
Mások a hébert így: a hajdankor népéhez.
Ez 26,20
az alvilágba.
Ez 26,20
a földön.
Ez 26,21
Miután nagy Sándor Tírust Krisztus elõtt három századdal lerombolta, annak maradványai mindinkább elenyésztek, úgy hogy a keresztény idõszakban, midõn Isten a földön kitüntette dicsõségét, majdnem minden nyomai eltûntek. Lásd a 9-ik jegyz.
Ez 27
Ez 27,3
Kulcs lévén minden tengerhez.
Ez 27,4
Én vagyok a legdicsõbb város, és uralmam alatt vannak a tengerek. Vagy: Én a tengeren vagyok, minden megtámadás ellen biztosítva. A héber szerint: a tenger szivében van határod (uralmad kiterjed a tengerekre).
Ez 27,4
A héber szerint …helyezve. Építõid tökéletes ékességüvé tettek tégedet. A tírusi épitészek nevezetesek voltak. Lásd Kir. II. 5,11. Kir. III. 5,18.
Ez 27,5
Szanir egyik csúcsa az Antilibanonnak.
Ez 27,5
a hajóoldalakat és födélzetet.
Ez 27,6
A héber szerint …hajószékeidet Kittim szigeteibõl való puszpángból, elefántcsonttal (kirakva). A sz. irás Kittim szigetei alatt a középtenger szigeteit, s görög és Olaszország tengermellékeit érti. Kitünõleg híres volt a korzikai puszpáng.
Ez 28,7
A héber szerint …selyembõl voltak vitorláid, s zászlóid gyanánt lobogtak.
Ez 27,7
Görögország.
Ez 27,7
sátortakaróid, melyek a födélzeten hajósátrakúl kifeszíttettek, vagy átalán a hajón használt takaróid.
Ez 27,8
Aradus sziget a fenici tengermelléken.
Ez 27,9
város a fenici tengermelléken, mely a görögöktõl Biblosnak neveztetett.
Ez 27,9
A héber szerint: Gebal vénei és ahhoz értõi laktak nálad, hajóid kijavítása végett.
Ez 27,10
Kisásiából, mint vitéz harczosok ismeretesek.
Ez 27,10
Afrikából. A héber szerint: futeiak (mórok).
Ez 27,10
A paizst, sisakot és egyéb fegyverzetet a régiek ékességûl falaikra és tornyaikra függesztették.
Ez 27,11
Lásd a 10-ik jegyz.
Ez 27,11
azaz: sz. Jeromos szerint vitéz harczosok, a görög szótól „pygme“ harcz. A héber szerint: gammadimok, Gamades vagy Gamabes nevû fenici város lakói. – A bástyák és tornyok õrizetét a tírusiak csak saját nemzetbeli vitézeikre bízták.
Ez 27,12
A héber szer: Tarzisi (Tartesszusi Spanyolországban).
Ez 27,12
A héber szerint: Tarzis kereskedésben volt veled kincsei sokaságával, ezüsttel, vassal stb.
Ez 27,13
a tibarenusok a fekete tenger déli partjának közelében.
Ez 27,13
a moszki hegységekben a fekete tenger keleti partján lakó népség, mely késõbb éjszakra egész a mai Moszkváig terjeszkedett.
Ez 27,14
Õrményországból, melyet a régi földleirók lovai sokasága és szépsége miatt dicsérnek.
Ez 27,14
a lovászok, kik a lovakkal és öszvérekkel bántak, szintén eladók voltak.
Ez 27,15
ma Daden, arab törzs a persa tengeröböl közelében.
Ez 27,16
mivel különféle mûveidhez mindennemû anyagra szükséged volt.
Ez 27,16
Mások a hébert így: gyöngyöket.
Ez 27,16
A héber szerint: korallokat. Mások másképen.
Ez 27,16
Igy adja fordításunk e szót Izai. 54,12. Mások másk.
Ez 27,17
A héber szerint: gabonát Minnitbõl (egy városból a Jordánon túl az ammoniták tartományában). Bir. 11,33.
Ez 27,18
Lásd a 25-ik jegyz. vagy: kereskedelmi ügyeid sokasága miatt.
Ez 27,18
Mások szerint: helboni borral.
Ez 27,18
Mások szerint: finom gyapjúval.
Ez 27,19
Dán városa Palesztina éjszaki részén. Mások másk.
Ez 27,19
A héber szerint: Vedan, Javan és Mehusal; valószinûleg arab helységek.
Ez 27,19
Mások a hébert így: kázia.
Ez 27,20
Helység Édomban (Izai. 21,13.).
Ez 27,21
Lásd Izai. 42,11.
Ez 27,21
árúik további kelete által.
Ez 27,22
Helységek boldog Arábiában közel a persa tengeröbölhöz.
Ez 27,23
Helységek Mezopotamiában.
Ez 27,23
A héber szerint: Széba, különbözõ a fönebbi Szábától (22. v.), de szintén arab helység, vagy Széba Szerecsenországban, Meroe.
Ez 27,23
alkalmasint valami hely Asszíria közelében.
Ez 27,24
A héber szerint …sokféle árúval, kék és himzett kelmékkel drága czédrusfa szekrényekbe göngyölve, és kötelekkel erõsítve, a te vásáraidon.
Ez 27,25
A héber szerint: tarzisi hajóid, azaz, spanyolországi vitorlás hajóid.
Ez 27,25
Messzeterjedõ tengeri utaidon, melyeket nagy hajóiddal tehettél, emelted ennyire kereskedésedet.
Ez 27,26
A régieknek hajózásaiknál a partok mellett kellett tartaniok, mivel nem volt delejtûjök, a nyilt tengeren az eltévedés veszélyének voltak kitéve.
Ez 27,26
Helyesebben a héber szerint: a nyugati szél; t. i. Nabukodonozor, nagy Sándor; kik nyugatról jöttek Tírus ostromlására. Tírus itt hajóhoz hasonlíttatik.
Ez 27,27
A héber szerint: A te kincseid, kereskedõid, árúid, hajósnéped, evezõid, hajó-ácsaid, árú-szállítóid és népednek stb.
Ez 27,28
Mások a hébert így: az elõvárosok. Mások szerint: tengermellékek.
Ez 27,29
csolnakokra, hogy gyorsan partot érjenek, s így a hajótörést elkerûljék.
Ez 27,30
gyászolás jeléûl. Lásd Jerem. 6,26.
Ez 27,31
Lásd Jerem. 48,37.
Ez 27,32
Még utánok gyermekeik is siralom-éneket kezdenek stb.
Ez 27,33
a távol szigetekrõl és tengermellékekrõl.
Ez 27,33
A héber szerint: áruid.
Ez 27,34
A héber szerint: most eljött ideje, hogy megrontattál a tenger által (vagy tengeren); kereskedésed és egész népsokaságod a tenger mélyébe sülyedett.
Ez 27,36
az álmélkodás és csodálat kifejezése, mint Jerem. 49,17. 50,13.
Ez 27,36
Lásd Ezekiel 26. r. 6-ik jegyz.
Ez 28
Ez 28,2
A tírusi állam és város ellen mondott jövendölés után következik a büntetõitélet hirdetése Tírus királya fölött. Mivel az elõbbi jövendölés nem csupán a Nabukodonozor, hanem a nagy Sándor által elõidézett baleseményeket is magában foglalja, úgy látszik, hogy itt nem csupán a Nabukodonozor idejében uralkodó Itobal értendõ, hanem egyszersmind és különösen Tírus utolsó királya, kit nagy Sándor fosztott meg országától és koronájától; kiváltképen értendõ pedig a tírusi királyság.
Ez 28,2
Isten vagyok a tengeren, korlátlanúl uralkodom azon.
Ez 28,2
Az utórész következik a 6. v. A 3–5. v. itt közbe van szúrva.
Ez 28,3
a te véleményed szerint. Dániel akkor a babiloni udvarnál élt, s a legnagyobb bölcseség hirében állott. Kora ifjúságában megfejté Nabukodonozor király álmát az érczszoborról. Lásd Ezekiel 14,14. Dán. 2,48.
Ez 28,4
A te bölcseségeddel, mint te gondoltad, holott pedig minden csak az én adományom volt.
Ez 28,5
mint te vélted.
Ez 28,7
a kaldeusokat, késõbb nagy Sándor hadseregeit.
Ez 28,7
drágaságaid ellen, melyekrõl azt hitted, hogy tenbölcseséged által szerzetted.
Ez 28,8
képzelt magasságodról. A héber szerint: a mélységbe (verembe) taszítanak le.
Ez 28,8
úgy, hogy sok sebbel terhelve meghalsz, mind a mellett, hogy a tengeren és annak birtokában biztosnak hiszed magadat.
Ez 28,10
az istentelenek, a bálványozók halálával, az örök halállal halsz meg. Még ma is mondják a zsidók: Halj meg, mint egy Goi (pogány, más vallásu). A zsidók nagy gyalázatnak tartották, körûlmetéletlen által megöletni. Lásd Kir. I. 31,4.
Ez 28,11
A sz. atyák legtöbbjei úgy tekintik itt következõ leirását a tírusi király hatalmának és bukásának, mint prófétai elõképét Lucifer és pártja egykori dicsõségének és elestének mennyben és földön.
Ez 28,12
Te tökéletes kinyomata Isten hasonlatosságának (gúnyosan van mondva)! Lásd a 2. vers.
Ez 28,13
Úgy élsz Tírusban, mint paradicsomban.
Ez 28,13
Mások némely részben másképen nevezik. A te királyi palástod a legértékesebb drágakövekkel volt fölékesítve.
Ez 28,13
A héber szerint: a dobok és sípok készen állottak stb. Zeneszóval ünnepelték meg születésedet.
Ez 28,14
a szárnyait kiterjesztõ (vesd össze: Kir. III. 6,23. s követk.).
Ez 28,14
az erõs, kibe Isten letevé hatalmát, hasonló a frigyszekrényen levõ kerubokhoz, az Isten hordozóihoz, a törvény oltalmazóihoz.
Ez 28,14
Mint a kerubok a Sion szent hegyén voltak a szentélyben, úgy tettelek téged magas helyre, mely minden megtámadásra nézve megközelíthetlennek látszott.
Ez 28,14
t. i. a palotában, mely nem csak aranynyal, ezüsttel, hanem ragyogó drágakövekkel is föl volt ékesítve. A régieknél szokás volt a falakba és talajba is gyöngyöket és drágaköveket rakni ékességûl.
Ez 28,15
A kereskedõ állam, Tírus, kezdetben jótékony volt az emberiségre nézve; hajózása által elémozdította a népek között a barátságos közlekedést, megismertette velök az idegen országok terményeit, s ez által õket hálára buzdította a világ jóságos Teremtõje iránt. Tírus kitûntette magát a kereskedelmi becsületességben s a szomszéd izraeliták iránti békeszeretetben is, különösen Dávid és Salamon alatt. Idõvel a becsületesség csalássá fajúlt a tírusiaknál, a békeszeretet kárörömmé (Ezekiel 26,2.), az erényesség elvetemûltséggé, úgy hogy közlekedésök más nemzetekkel nem volt többé ezekre nézve jótétemény, hanem erkölcsi romlásra vezetõ alkalom.
Ez 28,18
alkalmat adtál, hogy elleneid (a kaldeusok és görögök) rádtámadtak, és a te szent hegyedet (14. v.) elpusztították.
Ez 28,18
A tûz, mely Tírusban ennek vesztére támadandó vala, a háború volt, melyet az õ esztelen, elbízott viselete a nagy hatalmasságok iránt idézett elé.
Ez 28,21
Szídon, Fenicia legrégibb városa, anyja volt Tírusnak; de a leány csakhamar hatalmasabb lett anyjánál, ezt magától függõvé tette. Vesd össze: Izai. 23,4. Szídon kereskedésben lévén Tírussal, részes lett ennek vétkeiben. Jerem. 25,22. 27,3. szintén azon országok között említi, melyeket Nabukodonozor meghódítandó vala.
Ez 28,22
rajtad végrehajtott büntetõ itéleteim által.
Ez 28,22
szent és igazságos bírónak fogok tartatni.
Ez 28,24
Egy nemzet sem okozott Izrael házának annyi kárt, mint Szídon, midõn Jezabelt, Etbaal király leányát adta neki királynõûl (Kir. III. 16,31.). Mert ez által hozatott be a bálványozás minden utálatosságával átalán Izrael országába.
Ez 28,24
Az izraeliták gonosz szomszédai voltak a szúró tövisek. Csak miután e szomszédok a tírusiakkal és szídoniakkal együtt megaláztatnak, akkor fog Izrael biztosan és nyugodtan lakni országában. Ez a makkabeusok idejében történt meg. A héber szerint: És Izrael házának nem leszen többé tüskéje, mely Izraelt megsérti, és tövise, mely neki fájdalmat szerez köröskörûl mindazoktól, kik õt megvetik.
Ez 28,25
mint igazságos Isten, ki az õ igéreteit szentûl megtartja.
Ez 28,26
Vesd össze: 28-ik jegyz.
Ez 29
Ez 29,1
Kr. el. 589. évb. Jerusalem ostroma alatt, Szedeciás uralkodásának és Jekoniás fogságra vitelének tizedik évében.
Ez 29,1
A héber szerint: tizenkettedik napján.
Ez 29,2
Sz. Jeromos szerint, e jövendölés átalában mindazon Fáraókra szól, kik a kaldeusi uralom ideje alatt Egyiptomban voltak; mások szerint a Jerem. 44,30.-ban említett Efree vagy Apries értetik, ki ez idõ tájban (2-ik jegyz.) uralkodott, kire azonban e jövendölés minden része nem alkalmazható.
Ez 29,3
krokodil.
Ez 29,3
A Nílus és ennek ágazatai között.
Ez 29,3
A folyóvizet, mely engem oly gazdagon táplál, senki sem veheti el tõlem, s én enmagamnak köszönöm hatalmamat és országomat.
Ez 29,4
A héber szerint: horgot.
Ez 29,4
és azokat veled együtt kihúzom.
Ez 29,5
A 4. 5. v. értelme: Én téged, krokodil! mind a veled tartó halakkal együtt megfoglak, és azokkal együtt kihúzlak a folyóból, melyben te oly biztosnak hitted magadat, és a pusztába vetlek a vadak eledeléûl. Képlet nélkül: Én tégedet, Egyiptom királya! daczára erõs helyzetednek, a hozzád híven ragaszkodó népekkel együtt országodból kiviszlek, és a pusztába vezetlek, s ott téged tieiddel együtt halálra adlak, hogy temetetlenûl maradtok. Melyik ellenség hozta mindezeket Egyiptomra, az irásértelmezõk különféleképen magyarázzák. Hogy ez ellenség alatt a kaldeusokat kell érteni, kitûnni látszik a 18. v. s a 30,20–26. 32,11.-bõl. Prófétánk jövendölésének minden körülményeit nem lehet ugyan az egyiptomi és kaldeus történetekbõl kimutatni, mint azokat a pogány irók elbeszélik; de ez mitsem bizonyít alaposan a jövendölés ellen, miután ezen történelmi adatok hiányosak, és egymással sokszor ellenkeznek. Összehangzólag a fönebbi hét verssel, József, a zsidó történetíró beszéli, hogy Nabukodonozor az egyiptomi királyt megölte, és helyette a trónra mást ültetett.
Ez 29,6
azért, hogy te (Egyiptom) Izrael népének segedelmet igértél, holott tehetetlen, erõtlen voltál, mint a nádszál, melyre a ki támaszkodik, összeroskad.
Ez 29,7
az egész kart, mely helyett itt a váll tétetik, a mennyiben az összetört nádnak éles hegyei azt megsértik. Egyiptomnak biztalan segélyérõl lásd Kir. IV. 17,3–6. 24,20. 25,1.
Ez 29,10
vagy inkább, mint a héberben van: Migdoltól (azaz egyik éjszaki határ-város tornyától) Szieneig (Egyiptom legszélsõbb déli városáig), Szerecsenország határaig.
Ez 29,11
azaz: egészen elpusztúl.
Ez 29,11
A kaldeusok által annyira elpusztíttatik, hogy negyven év kell hozzá, míg ismét fölüdûl. Más értelmezõk e negyven év alatti pusztúlás állapotára vonatkozólag megjegyzik, hogy miután azt a történelemben nem lehet kimutatni, isteni fenyegetés volt az, mely hasonlólag más ilyenhez, p. o. a Ninive város fölött (Jónás próféta által) mondott fenyegetéshez, isteni irgalomból nem ment egészen teljesedésbe.
Ez 29,12
Az elpusztított tartományok és városok az edomiták-, moabiták- és egyebekéi, melyeket Nabukodonozor Jerusalem földúlatása után elpusztított.
Ez 29,12
Egyiptommal a kaldeusok alkalmasint úgy bántak, mint Júdával. A lakosokat, kik nem futottak más országokba, nem vesztek el éhség és mirígyhalál által, vagy nem estek el fegyver alatt, Nabukodonozor fogságra hurczolta. Az oda jutott zsidókról mondja József, a zsidó történetíró, mit Jeremiás nekik elõre megjövendölt, hogy Egyiptomban éhség, háború és mirígyhalál által fognak elveszni. Jerem. 42,15–22.
Ez 29,14
Fatures, Tébais tartomány felsõ Egyiptomban, s itt egész Egyiptom helyett vétetik.
Ez 29,14
A negyven esztendõ vége, úgy látszik, azon idõre esik, midõn Círus a kaldeus birodalmat megbuktatta, és a fogoly népeknek megengedte, hogy a kaldeus tartományokból hazájokba visszatérhessenek; mert a kaldeusok semmi foglyokat sem eresztettek el (Izai. 14,17.).
Ez 29,15
Egyiptom ez idõtõl nem emelkedett többé a nagy országok közé, s a persa, görög és romai világbirodalmakhoz képest, igen kicsiny maradt. A persák alatt kisérlette meg kivívni függetlenségét, de még mélyebben megaláztatott, s azóta mindig idegenek uralkodtak fölötte, u. m. nagy Sándor, a ptolomeusok, romaiak, saracének és törökök.
Ez 29,16
Izrael nem jõ többé kisértetbe, hogy Isten parancsa ellenére Egyiptomban bizakodjék, és vele szövetkezzék. A héber szerint …bizodalomúl, mi ama gonoszságra emlékeztet (melyet elkövettek), midõn hozzájok folyamodtak.
Ez 29,17
Kr. e. 572. évb. A következõ jövendölést Ezekiel 17 évvel késõbb vette, mint az elõbbit, azon évben, midõn Tírus elveszett, mikor Jerusalem már 14 év óta rom-halom volt.
Ez 29,18
Nabukodonozor Tírust 13 évig ostromlotta (Ezekiel 26. r. 13-ik jegyz.). Miután bevette, a városban kevés zsákmányt talált, alig egyebet, mint üres házakat, vagy azért, mivel a tírusiak vagyonukkal a szomszéd szigetekre menekedtek (Izai. 23. r. 14-ik jegyz.), vagy mivel a gyõzõ hatalmába jutott város megadásakor kikötötte, hogy a zsákmányolástól megkiméltessék.
Ez 29,19
Nem tudni bizonyosan, mikor pusztította el Nabukodonozor Egyiptomot; minthogy Tírus ostroma alatt igázta le a moabitákat és edomitákat, valószinûleg Egyiptomot is akkor támadta meg; hanem ez ország teljes meghóditása és elpusztítása csak Tírus bevétele után történhetett meg.
Ez 30,17
azért, hogy az én ostorom, hogy büntetõ itéleteim végrehajtója volt.
Ez 29,21
mikor Nabukodonozor Egyiptomot elpusztítja, és hadjáratai után visszatér Babilonba. Ez idõben Dániel nagy tekintélyre jutott a babiloni udvarnál Nabukodonozor álmainak megfejtésével (Dán. 2.), s ez által nagy szolgálatot tett nemzetének. Nem sokára ezután Evilmerodak, Nabukodonozor fia, kihozta a börtönbõl Jekoniás királyt (Kir. IV. 25,27.), kinek unokája, Zorobabel, a zsidókat a fogságból Palesztinába visszavezette.
Ez 29,21
mert mikor e jövendölés beteljesedik, azután szabadon fogsz beszélni, mivel téged igaz prófétáúl elismernek.
Ez 30
Ez 30,2
Oh mily boldogtalan nap az, mely rátok következik, egyiptomiak!
Ez 30,3
Az Úr napja az, melyen az Úr különösen kegyelemadónak vagy büntetõnek mutatja magát; itt az utóbbi értetik.
Ez 30,3
azon idõ, melyben az egyiptomi népek megfenyíttetnek.
Ez 30,4
a déli szomszéd országon, hasonló sors miatt.
Ez 30,4
Egyiptom.
Ez 30,4
gazdagsága, hatalma.
Ez 30,5
Más olvasás szerint: Núb, a núbiaiak, szinte szomszédok, mint az elõbbi afrikai népek.
Ez 30,5
az Egyiptomba vándorlott zsidók (Jerem. 42,14.).
Ez 30,5
az egyiptomiak segédnépei az övéhez hasonló sorsra jutnak.
Ez 30,6
A héber szerint …kevélysége. Migdoltól Szienesig fegyver alatt hullanak el, úgymond az Úr Isten. L. 10. v.
Ez 30,7
Lásd Ezekiel 29,12.
Ez 30,8
háborút (Zsolt. 77,63. Izai. 42,25.).
Ez 30,9
Az napon, mikor Egyiptom meglátogattatik, a segédnépek közt volt szerecsenországiak lehajóznak a Niluson Szerecsenországba, hogy oda a szomorú hirt elvigyék, és Szerecsenország bizodalma Egyiptom iránt meg fog szûnni.
Ez 30,12
a Nílust az õ csatornáival.
Ez 30,13
Memfisben, közép Egyiptom fõvárosában, isten gyanánt különösen tiszteltetett Ápis, a tulok, mint a nemzõ természeterõ jelképe.
Ez 30,13
a pusztúlásnak ama negyven éve alatt (Ezekiel 29,11.), vagy azután (hogy Nabukodonozor meghódítja) megszûnnek a belõle származott fejedelmek, és csak idegenek fognak rajta uralkodni, mi meg is történt. Lásd Ezekiel 29. r. 19-ik jegyz.
Ez 30,14
Felsõ-Egyiptomot.
Ez 30,14
Lásd a 12-ik jegyz.
Ez 30,14
Zoan, vagy Tanis, fõváros volt alsó Egyiptomban.
Ez 30,14
A héber szerint: No, a régi Thébe város felsõ Egyiptomban. Sz. Jeromos a hires Thébét, Egyiptomnak az õ idejében legnevezetesebb városa, Alexandria nevével jelzi. Lásd Jerem. 46,25.
Ez 30,15
azaz: Sárvárosra. A héber szerint: Sin (mi ugyanazt jelenti); nevezetes erõsség volt Egyiptom éjszaki határán Palesztina felé.
Ez 30,17
Város alsó Egyiptomban. Lásd Jerem. 43,13.
Ez 30,17
Város a Nílus keleti ágánál.
Ez 30,17
a városok, a többi népség.
Ez 30,18
határerõsség alsó Egyiptomban, hol Fáraónak székhelye volt. Lásd Jerem. 43,9.
Ez 30,18
a többi városok.
Ez 30,20
Jekoniás elhurczoltatásának 11-ik évében. Három hónapra a következõ jövendölés után, mely valamivel korábbra esik az elõbbinél, Nabukodonozor Jerusalemet bevette.
Ez 30,21
Ez valószinûleg az egyiptomiak elsõ leveretésére vonatkozik, midõn a zsidók segítségére akartak jõni. Jerem. 37,6. Mások szerint az Eufrates melletti vereségre vonatkozik. Jerem. 46,2.
Ez 30,22
A héber szer: és összezúzom az õ szintúgy erõs mint eltört karját. Értelme: Egyiptomnak még hátralevõ erejét is tönkre teszem.
Ez 30,23
Lásd Ezekiel 29,12.
Ez 31
Ez 31,1
Harmincznyolcz nappal Jerusalem bevétele elõtt, midõn a fogoly-zsidók Kaboras folyónál még mindig várták, hogy az egyiptomi király Jerusalemet az ostromtól fel fogja szabadítani.
Ez 31,2
Mihez hasonlítsam nagyvoltodat, s egyszersmind bekövetkezendõ elestedet?
Ez 31,3
Asszíria királya és az õ országa.
Ez 31,4
A Libanon völgyeiben a hegyi patakok gyakran úgy megáradnak, hogy a czédrusfák mély vízben állanak, mi ezen fák növekedését igen elõmozdítja.
Ez 31,4
A víz, képe az asszíriusok hatalmának és gazdagságának, melyben az általok legyõzött népek uralmok alatt kisebb nagyobb mértékkel mindnyájan részesûltek.
Ez 31,6
A héber szerint: És midõn kiterjeszkedett, ágain stb.
Ez 31,6
Képlet nélkül: Igen sok, bel- és külföldi nép talált oltalmat az asszíriai uralom kormánypálczája alatt, s ezzel hatalomra és jólétre törekedett.
Ez 31,8
az Isten kertében, a világon.
Ez 31,8
A héber szerint: nem hasonlítottak ágaihoz.
Ez 31,11
Nabopalasszárnak, vagy, fiának, Nabukodonozornak.
Ez 31,11
vagy: gonoszsága szerint eltaszítottam õt.
Ez 31,12
A kaldeus Nabopalasszár, az asszíriai hadsereg fõvezére, Méria helytartójával, Asztiagessel összeesküdött ura, az asszíriai király ellen, Ninivét megszállotta, bevette, a királyt megölte, s így véget vetett az asszíriai birodalomnak, körûlbelûl 38 évvel Júda-ország elpusztítása elõtt. Erre Nabopalasszár, Nabukodonozor atyja, a kaldeus birodalmat alapítá, Asztiages Média fölött uralkodott.
Ez 31,13
A népek, melyek elõbb az asszíriai birodalomnak voltak alávetve, diadalt ültek ennek elestén, és hasznot vontak bukásából. Lásd az elõbbi jegyz.
Ez 31,14
az asszíriusok.
Ez 31,14
Asszíria rettentõ elestébõl tanúlják meg minden királyok, hogy jólétök- és hatalmokban föl ne fuvalkodjanak.
Ez 31,15
midõn Asszíria oly mélyen elbukott.
Ez 31,15
a szerencsétlenség tengerével.
Ez 31,15
azt, mi elestét gátolhatta, hatalmát gyámolíthatta volna, megvontam tõle (4. v.).
Ez 31,15
Midõn Asszíria elesett, gyászba borítottam a királyokat, mivel Asszíria elestében tulajdon viszontagságukat kelle látniok. A héber szerint …siralmat szerzettem, és elzártam elõtte a mélységet, és meggátoltam az õ folyóvizeit, és visszatartottam mély vizeit; úgy hogy bánkódott fölötte a Libanon, és a vidék fái mind gyászruhákba öltöztek.
Ez 31,16
Más népek királyainak a halál országában vigasztalásúl szolgált, hogy az asszíriai birodalmat az övéikhez hasonlólag elesni látták, s ezt a fennmaradt országoknak még élõ királyai is szivesen nézték.
Ez 31,17
a még fennálló országok élõ királyai.
Ez 31,17
és mindazok, kik Asszíriát segítették, kik, mint az asszíriusok, a földön gonoszúl cselekedtek, egyenlõ sorsban fognak vele részesûlni, és hozzájok csatlakozni a népek között. Mások a hébert így: és mind az, ki õt segítette, és árnyéka alatt ült a népeknek közepette (tõle gyámolíttatott).
Ez 31,18
Melyik királyhoz hasonlíthatnálak téged alkalmasabban, oh Fáraó! mint az imént jellemzett asszíriai királyhoz?
Ez 31,18
a föld királyaival, a világ királyaival.
Ez 31,18
Lásd Ezekiel 28,10.
Ez 32
Ez 32,1
Jekoniás elhurczoltatása óta, Kr. e. 586. évb.
Ez 32,2
a krokodilhoz a Nílusban, mely tengernek is neveztetik. Lásd Ezekiel 29,3.
Ez 32,2
vagy: hatalmasan hánykódtál a folyókban. – Nagy harczi kedved volt erõsségedben. Lásd Ezekiel 29,3. A héber szerint: te zajongtál folyóvizeidben. Mások másk.
Ez 32,2
A krokodil gyakran fölzavarja a Nílust, s fölötte zajongva hánykolódik benne. Lásd Jób 41,9–12. Képlet nélkül: Kemény zsarnok-uralommal tartottad népeidet hatalmad alatt. A vizek itt népeket jelentenek.
Ez 32,4
Lásd Ezekiel 29,4.5.
Ez 32,5
A héber szerint …elhányom, és maradványaiddal betöltöm a völgyeket. Értelme ez: Egész Egyiptomban fognak szerte heverni a megöltek.
Ez 32,6
Mások szerint: a patakok.
Ez 32,6
Egyiptomnak lakott része egy keskeny tartomány a Nílus mind két oldalán, mely Kairotól Osvanig (Szieneig) két sor hegygyel van bezárva. Azért mondatik itt: Megnedvesítem a földet bûzhödõ véreddel a hegyekig.
Ez 32,7
Képe a nagy leveretésnek és nagy szerencsétlenségnek, melyet Egyiptom bukása fogott vonni maga után.
Ez 32,9
kik belõled fogságra vitettek.
Ez 32,10
Mások a hébert így: minden pillanatban.
Ez 32,11
L. Jer. 25,19. 43,9. s köv. Ezek. 29.
Ez 32,12
A héber szerint …sokaságodat, a legerõsbek által a népek között; mindnyájan stb.
Ez 32,13
Mások így: a nagy vizeken, a mocsárokban legelnek. Lásd Móz. I. 47,6. Egyiptom különösen lótenyésztésérõl volt nevezetes (Kir. III. 10,28.29.).
Ez 32,14
mert ember és barom nem zavarja föl azt többé. Képe a legnagyobb pusztításnak.
Ez 32,16
azaz: a népek, részvétbõl vagy félelembõl.
Ez 32,17
Lásd 1. v.
Ez 32,18
a leghatalmasabb pogány tartományokkal együtt.
Ez 32,18
Hirdesd végvesztöket. A próféták gyakran megbizatnak annak cselekvésére, mit csak hirdetniök kell. L. Izai. 6,10.
Ez 32,19
Mivel vagy jobb, mivel érdemeltél jobb sorsot, mint a többi nemzetek? – Itt kezdõdik a siralom-ének.
Ez 32,20
az egyiptomiak.
Ez 32,20
annak, ki azt Egyiptom ellen fogja használni.
Ez 32,20
letaszítják Egyiptomot az alvilágra.
Ez 32,21
Lásd Izai. 14,9.10.
Ez 32,22
egyszersmind Asszíria királya.
Ez 32,22
A pokolbeli lakás sírnak neveztetik; azért mondatik a bûnösökrõl, hogy a pokolban temettettek el. Luk. 16,22.
Ez 32,23
Asszíriának és királyának.
Ez 32,24
Az elamíták az asszíriaiak szomszédai voltak, régi harczos nép, melynek már Ábrahám idejében volt királya. Lásd Móz. I. 14,1. Országuknak Nabukodonozor által leendett elpusztitását Jeremiás jövendölte meg 49,34–39. és Ezekiel itt a jövendölés teljesûlését adja elé.
Ez 32,25
Igy kell itt fölfogni a héber szerint a latin „ejus“ és „illius“ névmásokat.
Ez 32,25
pogányok, istentelenek.
Ez 32,26
Lásd Ezekiel 27,13.
Ez 32,27
Õk nincsenek ama hõsöknél az alvilágban, kik habár szintén mint istentelenek, de a becsület harczterén kezeikben kardjaikkal estek el, mialatt ezek gyáván megadták magokat, és csak álnok megrohanásaik miatt voltak a népek rémitõi. – A régiek harczosaikat fegyvereikkel együtt tették sírba; erre van itten czélzás.
Ez 32,27
Mózoké és Túbalé.
Ez 32,27
egészen megrögzött gonoszok. Mások szerint: Gonoszságuk (büntetésök) csontjaikban van, azaz, bûnhödniök kell azért.
Ez 32,28
Egyiptom, Fáraó.
Ez 32,29
Édom akkor, midõn e jövendölés tétetett, még nem volt meghódítva Nabukodonozor által; hanem egy még korábbi jövendölés szerint, Nabukodonozor által vala megfenyítendõ; mi valószinûleg akkor történt meg, midõn ezen király Egyiptomot elpusztította. Lásd Jer. 49,7.
Ez 32,30
A héber szerint: mind a szídoniak. Az éjszaki királyok Szíria királyai. Ezeknek és Szídon tartományának, még Egyiptom bukása elõtt kellett elesniök.
Ez 32,30
kik õket meg nem menthették. A héber szerint …megöltekhez, minden (általok terjesztett) rettentésök és erõsségök daczára.
Ez 32,30
mint istentelenek, körûlmetéletlenek.
Ez 32,32
A héber szerint: mert én az õ (Fáraó) rettentését bocsátom stb.
Ez 33
Ez 33,1
Jekoniás elhurczoltatása után a 12-ik évben. (Ezekiel 32,17.) mindjárt Jerusalem elpusztítása után, úgy látszik, kevéssel az alább (21. v.) következõ jövendölés elõtt.
Ez 33,2
A héber szerint: maga közõl.
Ez 33,4
önmaga lesz oka halálának.
Ez 33,6
tulajdon, bûnös gondatlanságában.
Ez 33,7
A próféta tiszte, szabadon és nyiltan szólani; a nép kötelessége, hallgatni és engedelmeskedni.
Ez 33,10
E helyen a bûnös lelki halála forog szóban, mert oly halálról van szó, mely elfordítható (11. v.), a természetes halálról pedig ezt nem mondhatni; itt a halál jelképe alatt a fogságot sem lehet érteni. Sz. Jeromos is a lelki halált érti. E szerint, jelen hely értelme ez: Ti ugyan azt mondjátok: Vétkeink lenyomnak bennünket, és uralmat vettek rajtunk, úgy, hogy alattok elepedünk, hogyan lehetne reményünk az élethez? nekünk a bûn halálával kell meghalnunk. Az embereket, úgymond sz. Ágoston, veszélybe ejtheti mind a remény, mind a reménytelenség; a remény, ha azt mondják: Az Isten jó, úgy fog cselekedni, mint én óhajtom; a reménytelenség, ha azt mondják: Mi úgy is el vagyunk kárhozva, miért ne tennõk, a mi kedvünkre vagyon? De azokat, kik túlzók a reményben, inti a bölcs, hogy a megértést ne halaszszák, mert a harag hirtelen elétörhet; azoknak pedig, kik kevéssé reménylenek, mondatik: A mely nap megtér az istentelen, elfelejtem minden õ gonoszságát:
Ez 33,12
Vesd össze: Ezekiel 18,21–28.
Ez 33,17
Lásd Ezekiel 18,29.
Ez 33,18
súlyos bûnöket.
Ez 33,21
Kr. e. 587. évb. Szedeciás király országlásának 11-ik évében, a negyedik hónak ötödik napján vétetett be Jerusalem (Jerem. 39,2.); Jekoniás elhurczoltatása után a 12-ik évben, ezen év tizedik havában jött arról tudósítás a Kaboras folyó mellett levõ foglyokhoz, azaz, mindjárt a bevétel után. A próféta azon évet, melyben Jekoniás elhurczoltatott (Kir. IV. 24,15.), valószinûleg egész évnek számította, és Szedeciás tizenegy évét hozzá vette. Ez így lévén, a tudósítás nehány hónap alatt jutott a Kaborashoz, mi nem volt lehetetlen.
Ez 33,22
az Úr lelke, a szent sugallat.
Ez 33,22
azaz: most szabadon, félelem nélkül szóltam. Ez neki fönebb 24,27. meg volt igérve, s a következõ jövendölés igazolja azt.
Ez 33,24
annál inkább.
Ez 33,24
Igy szólnak azon kevesek, kik az országban hátramaradtak (Jerem. 39,17.); de az Isten feleli nekik: Ha egyes ember volt is Ábrahám, mégis megnyeri az országot örökségûl, mert hitt az Istennek, és ez neki igazság gyanánt számíttatott be; ti ugyan sokan vagytok, de még sem fogjátok örökleni az országot, mert hitetlenség és gonoszság által erre magatokat méltatlanokká teszitek. A próféta a következõkben (25. v. s követk.) azok hatféle vétkeit számlálja elé (25. 26.). Ezután végveszélylyel fenyegeti õket az Isten nevében, mely fenyegetés azonban úgy látszik, nem ment teljesedésbe, mert jobbúlás által a büntetõ itéleteket elhárították; legalább Baruk 1,10. úgy jelennek meg, mint az igaz Isten tisztelõi.
Ez 33,25
a mi tiltva van Móz. III. 7,26. 19,26.
Ez 33,25
bálványaitokra, mint a héberben van.
Ez 33,26
Mások szerint: kik fegyvereitekre támaszkodtok; – semmit igazság szerint, hanem mindent erõhatalommal intéztek el.
Ez 33,26
A héberben fölváltva tétetik a fi- és nõnem, annak megmutatására, hogy a fegybeszéd mind a két nemnek szól. Ez undokságok alatt úgy látszik különösen a fajtalan bálványimádás értetik. Lásd Ezekiel 18,12. 5,11.
Ez 33,27
átalán oly helyeken, hova ellenség és vadállatok nem juthatnak.
Ez 33,30
Fogolytársaid az utczákon a falak mellett állanak, rólad, mint ábrándozóról beszélnek, s nevetség tárgyává tesznek magok között házajtaikban.
Ez 33,30
Halljuk csak micsoda isteni mondani valója van megint az ábrándos Ezekielnek?
Ez 33,31
mint valami népgyûlésre.
Ez 33,31
minden érzésök és cselekvésök pedig igazságtalan nyereményre törekszik.
Ez 34
Ez 34,1
Ettõl kezdve a 40. részig következõ jövendölésekre nézve nincs meghatározva az idõ, mikor tétettek közzé. Az értelmezõk azt gyanítják, hogy Jekoniás elhurczoltatása után a 12. és 25-ik év között hirdettettek ki, mivel a közvetlenûl elõbbi (33,21.) jövendölés a 12-ik, a 40. résztõl kezdõdõ pedig a 25-ik évben adatott.
Ez 34,2
az elõljáróknak, tanítóknak.
Ez 34,3
A pásztorokat igazság szerint tartás illeti szolgálataik dijáúl.
Ez 34,3
Ti azon fölûl vettetek, mi ellátástokra szükséges volt; ti elvettétek, mi a juhokat és a nyáj urát illette – a gyapjat.
Ez 34,3
a gazdagokat halálra itéltétek, hogy örököseik lehessetek.
Ez 34,5
Kedvök szerint a bálványok után, gonoszságra stb.
Ez 34,10
hogy azt a fõpásztornak Dávidnak, Krisztusnak átadjam, mint alább következik.
Ez 34,11
A próféta itt ugyan közvetlen a népnek, Isten egyenes közbejöttével a babiloni fogságból leendõ kiszabadításáról beszél; de az egész, mint gyakran Izaiásnál és Jeremiásnál, magasb értelemben egyszersmind jelképe minden népek egyesûlésének egy akolban és egy pásztor alatt, mint a próféta a 23. v. világosan kifejezi. Ez értelemben olvassa az anyaszentegyház a 11–16. v. a nagyböjti elsõ hétnek hétfõjére rendelt miséjében.
Ez 34,12
a mint keresi a pásztor, midõn elszéledett juhai után megy.
Ez 34,17
Azonban nem csak a pásztorok, hanem te, nyáj! is meg fogsz itéltetni; én csak úgy birája vagyok a közrendûeknek mint az elõkelõknek a népnél, különösen pedig ezeknek. A bakok és kosok, képei a hatalmasoknak és elõkelõknek (Jerem. 50,8.).
Ez 34,18
Ha ti, gazdagok, fölösleggel bírtatok, miért éltetek vissza javaitokkal, a helyett, hogy a szegényekkel megosztottátok volna azokat?
Ez 34,19
szegényeimnek azzal kellett megelégedni, mit ti önkényes visszaéléstek után hátrahagytatok.
Ez 34,22
Mivel ti, gazdagok, a szegényeket bántalmaztátok, és örökségükbõl kitaszítottátok, én magam leszek szabadítójok; mert én itélem el a nyáj ügy-baját.
Ez 34,23
Az itt megigért egyetlen pásztor nem lehet Zorobabel, ki a zsidókat a babiloni fogságból Palesztinába visszavezette, mert nem volt független fejedelem (24. v.), hanem persa alattvaló, és átalán nem hozta meg azon áldást, mely e pásztor által vala árasztandó (25. v.). Ez az egyetlen pásztor, a zsidók és keresztények egyhangú értelmezése szerint, a Messiás, tehát Jézus Krisztus, ki Dávid sarjadékának és ugyanazon Dávid õsképének neveztetik, mint Jerem. 30,9. Oze. 3,5. és önmagát is jó pásztornak nevezte. Ján. 10,11.
Ez 34,23
A pásztor egyetlenegy, mert mint sz. Ágoston megjegyzi, mindazok, kiket hatalmában részesít, benne és vele csak egy pásztort képeznek.
Ez 34,25
Krisztus, a békeség fejedelme által. Mikeás 5,5. Kor. I. 14,33. Rom. 10,15. Efez. 6,15.
Ez 34,25
A héber szerint: és a pusztában levõk, bátorságosan laknak, a vadonbeliek alusznak. A messiási idõszakra nézve hasonló igéreteket lásd Izai. 11,5.6. 6,25. Oze. 2,20. Zakar. 3,10. Mikeás 4,4.
Ez 34,26
az én szent hegyem körûl mindazokat, kik Sion környékén laknak, az új ország minden polgárait. Lásd Izai. 2,2. Az itt és a következõ versekben leírt áldás, valamint a közvetlen elõbb mondott is, a messiási idõkre szól (28. v.).
Ez 34,28
Ez nem szólhat a zsidókról, mint zsidókról, mert õk visszatérvén a babiloni fogságból, a romaiak hatalmába estek, ezek után más népekébe… hanem a keresztény választottakról szól; az egész áldás tehát messiási áldás.
Ez 34,29
a nevezetes sarjadék (Izai. 11,1. Jerem. 23,5. 33,15.), a Messiás.
Ez 34,31
Ti, én nyájam! mivel emberek vagytok, az ilyeneket saját erõtökbõl el nem nyerhetitek; hanem én, a ti pásztorotok, mint Isten, ezt teljesíthetem.
Ez 35
Ez 35,1
Lásd az elõbbi r. 1-sõ jegyz.
Ez 35,2
Igy neveztetett a Júdától délre fekvõ hegység, melyben az edomiták laktak (Móz. I. 36,9.). Már elõbb 25,12–14. megjövendöltetett Édom teljes elpusztúlása.
Ez 35,5
Vesd össze: Móz. I. 25,22. 27,42. Ámosz 1,11. Izai. 34,8. Jerem. 49,8. Abd. 10–14.
Ez 35,5
nem engedvén meg, hogy hozzád meneküljenek.
Ez 35,5
midõn gonoszságuk, és ezért a kaldeusok által rajtok végrehajtandó büntetés fõfokra hágott.
Ez 35,6
vérszerinti rokonaidat, az izraelitákat, kik Jákobtól származnak, az edomiták õsatyjának, Esaunak testvérétõl.
Ez 35,6
vérrokonaid fognak téged megalázni (Ezekiel 25,14.). Ez különösen a makkabeus Júdás alatt ment teljesedésbe. Makkab. I. 5,3. Makkab. II. 10,16.
Ez 35,7
a népességet.
Ez 35,9
Szirtes Arábia, melynek Édom egy része volt, még most is ily állapotban vagyon. Lásd Izai. 34,17.
Ez 35,10
Júda és Izrael.
Ez 35,11
általok, mint igazságos és hatalmas Isten, magasztaltatni fogok.
Ez 35,12
Izraelrõl.
Ez 35,13
épen ily beszédek által.
Ez 35,13
A héber szerint: hevesen szóltatok ellenem.
Ez 35,14
Édom pusztúlása különösen a messiási idõben az örvendetes idõben következett be.
Ez 36
Ez 36,1
Lásd a 34. r. 1-sõ jegyz.
Ez 36,2
Lásd Ezekiel 35,10. 25,3.8.12. Jerem. 49,2. Az örök magasok az õsidõktõl nevezetes hegyek.
Ez 36,3
a szomszéd népeknek (Édomnak, Egyiptomnak), melyeket Nabukodonozor még nem igázott le; vagy az általa meghódított tartományokban hátrahagyott maradvány-népek. A héber szerint …elpusztítva vagytok, elnyelve köröskörûl.
Ez 36,3
kik belõletek gúnyt ûznek.
Ez 36,4
A héber szerint …és völgyeknek, a puszta, összeomlott helyeknek és elhagyott városoknak, melyek a megvetésnek (vagy rablásnak) tétettek ki, a többi népek bántalmainak köröskörûl.
Ez 36,5
Lásd a 3-ik jegyz.
Ez 36,5
A héber szerint …teljes szivvel és kárörömbõl, hogy azt kirabolják és elpusztítsák.
Ez 36,6
A héber szerint: patakoknak.
Ez 36,7
megesküdtem.
Ez 36,7
bûnhödjenek a gyalázatért, melyet rajtatok elkövettek.
Ez 36,9
Ismét kegyesen tekintek rátok, hegyek! és megtörténik, hogy ismét mûveltetni fogtok.
Ez 36,11
midõn az országba bejöttetek.
Ez 36,12
Izrael országa!
Ez 36,12
Izrael országának mindig izraeliták lesznek lakói. Ezen jövendölés csak magasb értelemben teljesedett, a mennyiben az anyaszentegyház (a magasabb, szellemi Kánaán) lakosiúl mindig a keresztényeket (a zsidók lelki utódait) bírja, mig a földi Kánaán a földi zsidókat elvesztette; épen ez okból veendõk e szavak magasb értelemben. A héber szerint …örökségûl leszesz nekik, és nem fogod többé megfosztani gyermekeitõl. Lásd a követk.
Ez 36,13
ti hegyek, te ország!
Ez 36,13
Czélzás Móz. IV. 13,32.33. A héber szerint: megfosztod gyermekeitõl népedet.
Ez 36,14
Mindannak, mi kárt okoz, el kell távolíttatni belõled. Itt is különösen a szellemi ország (az anyaszentegyház) értendõ, melynek hívei számára csak áldása van. Vesd össze: Izai. 11,9.
Ez 36,15
te, oh föld, a pogányok gúnyolódását nem hallod többé, és népedet, Izraelt, mindenkor bírni fogod. Lásd 14-ik jegyz.
Ez 36,17
Vesd össze: Siralm. 1,17.
Ez 36,20
nem védhette meg abban õket. Mások a hébert így: A pogányok közé jöttek, és a kikhez jöttek, megfertõztették stb.
Ez 36,21
nem pusztítottam el õket egészen, az én nevemért.
Ez 36,23
E megszentelés ismét csak tökéletlen teljesedésben volt látható az izraeliták buzgalmában, melyet hazájokba történt visszatérésök után azonnal kifejtettek; tökéletesen a messiási idõszak alatti megszentelésben teljesedett. Ez utóbbira vonatkozólag olvassa az anyaszentegyház a 23–28. verseket elsõ leczkéûl a böjt 4-ik vasárnapja utáni szerdára rendelt misében.
Ez 36,23
mikor a ti szent életetek mint szent Istent tûntet elé.
Ez 36,25
Czélzás a tisztúlás vize által történt meghintésre (Móz. IV. 19. r.), mely elõképe volt a Krisztus vére által eszközlött tisztúlásnak (Móz. IV. 19. r. 22-ik jegyz.).
Ez 36,30
ne mondják többé nektek, hogy elhagyott titeket mindenható Istenetek.
Ez 36,31
A héber szerint: tetteitekrõl.
Ez 36,31
A héber szerint: utálatosságtokat.
Ez 36,38
A választott nép azon idõben igen számos lesz, és minden tagjaiban Istennek szentelt, hasonlólag az izraelitákhoz, kik a három nagy ünnepre, húsvétre, pünköstre és a sátorok ünnepére Jerusalemben összegyûltek.
Ez 36,38
A próféta a babiloni fogságból való visszatérés után következõ korszakot oly képekben rajzolja, melyek tökéletlen teljesedésöket mindjárt a visszatérés után, a tökéletes teljesedést pedig a keresztény korszakban részint elérték, részint még el fogják érni.
Ez 37
Ez 37,1
A héber szerint: és az Úr kivezete engem lélekben.
Ez 37,1
Az Isten engemet némi elragadtatásba hagyott esni, melyben úgy látszott, mintha Isten elvivén engem, egy mezõre tett volna le, mely rakva volt csontokkal. Ezekiel egy mezõt lát, tele csontokkal, melyek ismét megelevenednek (2–10. v.), jelképeûl az izraeliták visszatérésének s helyreállíttatásának (11–14.). A sz. atyák, Justinus, Ireneus, jerus. Cirill, Ágoston, Bazil, Ambrús, Ciprián tanítják, hogy ezzel a holtak leendõ föltámadása van megjövendölve. Sz. Jeromos szerint, ez annyiban elfogadható, a mennyiben a következõ látomás a holtak föltámadása iránti hitet föltételezi, mivel hasonlatokat és jelképeket átalán csak oly tárgyakról szokás venni, melyek valósággal léteznek, vagy melyek létezésérõl átalános a hiedelem. Mikor adatott e jövendölés, lásd Ezekiel 34,1.
Ez 37,3
Mivel ez csak tõled függ, csak te tudod.
Ez 37,4
Jövendölni, itt annyit teszen, mint az Isten nevében és az õ erejével szólani, csodát tenni szó által. Lásd a követk.
Ez 37,7
A héber szerint: egyik csont a másikhoz.
Ez 37,9
Az éltetõ lélek mind a négy szél felõl hivatik, mert Izrael mind a négy világrészen el volt szórva; a héber nyelvnek is mind a szél, mind a lélek kifejezésére ugyanazon „ruach“ szava van.
Ez 37,14
E jövendölés Izrael fölelevenedésérõl, elõször, bár tökéletlenûl, a babiloni fogságból történt visszatérés által teljesedett, mikor Júda- és Izraelország nagy része Palesztinába visszatért; utóljára és tökéletesen akkor fog teljesedni, mikor az izraeliták mindnyájan belépnek az anyaszentegyházba az idõk végezetével.
Ez 37,15
A próféta, a két fa egybeköttetésének jelképe alatt, Júda- és Izraelországnak késõbb egy országgá leendõ egyesûlését hirdeti.
Ez 37,16
Júda nemzetségéhez tartoztak még Benjamin- és Lévi-nemzetségek; a tíz nemzetség országából is némely izraeliták az õ oltalma alá futottak, kik a borjú-bálványozásban nem akartak részt venni.
Ez 37,16
József itt Izraelország minden nemzetsége helyett vétetik; õ atyja volt Efraimnak és Manasszesnek, kik két nemzetséget képeztek, melybõl az elõbbi ismét elõnynyel bírt a másik fölött, mert Izrael királyai belõle származtanak.
Ez 37,19
mely fölött Efraim viseli a kormánypálczát. Lásd az elõbbi jegyz.
Ez 37,19
az Isten kezében. A héber szerint: az én kezemben.
Ez 37,23
hol a pogányokkal a bálványokat imádták.
Ez 37,28
Ez az egész jövendölés (21–28.) elõször, bár tökéletlenûl, teljesedett a babiloni fogságból történt visszatéréskor, midõn Júda és Izrael fiai közõl sokan egyesûltek egy néppé, melybõl azután csakhamar Jézus Krisztusban az anyaszentegyház keletkezett. Tökéletesen akkor fog teljesedni, midõn az idõk végezetével Júda és Izrael fiai mindnyájan belépnek az anyaszentegyházba, midõn egy pásztor lesz és egy akol (Ján. 10,16.), midõn az anyaszentegyház a mennyországba, a földi Kánaán a mennyeibe fog föloszlani. Lásd Ezekiel 34,23–25. Izai. 61,8. Jerem. 31,31–34.
Ez 38
Ez 38,1
Az itt következõ jövendölést a 38. 39. r. foglalja magában. Vad népek akarják, Góg királyuk alatt, a hazájában nyugton és biztosan élõ választott népet, országukból, Magógból megtámadni (1–17.); hanem Isten nekik rettentõ és gyalázatos véget készít (18–39,8.). E leveretés után az ellenséges hadsereg hullái részint eltemettetnek, részint a madarak és vadállatok eledeleûl hagyatnak (9–24.). Ezután a próféta átmegy a legközelebbi jövõre, és ismételve jövendöl a babiloni fogságból való visszatérésrõl (25–29.). – Az értelmezõk Góg ellenséges hadserege alatt Izrael népének majd egyik majd másik ellenségét értik. Miután a próféta világosan a végsõ idõkrõl beszél (38,8.16.), mely alatt, prófétai szólásmód szerint (Izai. 2,2–4.), az egész messiási idõszak össze van foglalva; miután továbbá sz. János Jel. 20,7–9. leírja, mint fogja ugyanazon Góg a végsõ idõkben nyomorgatni a választottakat… úgy látszik ezen apostol a próféta jelen jövendölését oda magyarázta, hogy az alatt e választottak utolsó nyomorgatását kell érteni, mely Izraelnek az anyaszentegyházba leendõ teljes belépése után fog következni. E jövendölés teljesedése tehát a legtávolabb messzeségben van, s így annak teljes értelme is.
Ez 38,2
Góg, úgy látszik, átalános neve volt Magóg-ország minden uralkodójának, melyet a héberek bizonytalan éjszaki tartományúl képzeltek, mint a görögök Scithiájokat.
Ez 38,2
szintén Magóg-országhoz tartozó, s éjszak felé a fekete tenger közelében fekvõ két tartomány.
Ez 38,4
mint a lovat, melyet lovagolva idomítanak.
Ez 38,4
megengedem, hogy harczra indúlj az én választott népem ellen.
Ez 38,4
A héber szerint …lovakat és lovasokat, mind jól fölkészülve, egy nagy sereget, mely paizst, kopját és kardot visel.
Ez 38,5
mint szövetségesei.
Ez 38,6
Cimmeria, vagy, Cimbria a fekete tenger mellett.
Ez 38,7
Gúnyos fölhívás Góghoz, hogy jõjön és harczoljon a választott nép ellen.
Ez 38,8
hogy kivezettessél (4. v.), vagy, meg fog engedtetni, hogy Izrael ellen indúlj. A „sok idõ, utolsó esztendõ, utolsó nap“ (16. v.) határozatlan kifejezésekre nézve, lásd az 1-sõ jegyz.
Ez 38,8
Az ország itt összegyüjtöttnek mondatik a népekbõl, mert itt Izrael helyett vétetik. Jánosnál Jel. 20,7–9. Isten városa, azaz, választottak gyülekezete vagyon.
Ez 38,11
mely nincs megerõsítve.
Ez 38,12
azaz: az én kezemet.
Ez 38,12
szószerint: a föld köldökét, a magasan fekvõ országot. Palesztina majd egészen hegyes. Vesd össze: Bir. 9,37. 23-ik jegyz. A héber szerint …gyüjtetett, mely marhát és jószágot szerzett, és lakni kezdette stb.
Ez 38,13
Lásd Ezekiel 27,12.15.22.
Ez 38,13
Az õ hatalmasai mindnyájan, mivel magok is azt akarják, rablásra szólítanak föl téged.
Ez 38,14
Te mit sem hallottál az én választott népem nyugalmáról és szerencséjérõl, hogy ez által ingereltettél volna annak megtámadására?
Ez 38,16
Lásd az 5-ik jegyz.
Ez 38,16
megismerjenek engem, mint szent és igazságosan büntetõ bírót.
Ez 38,17
Lásd Júdás 14. Izai. 13. 2-ik jegyz. 24. r. 27-ik jegyz.
Ez 38,19
erõs határozatom, ezt cselekedni. (Lásd Ezekiel 39,8.). – Az istentelenek büntetéseûl, a jók próbálásaúl.
Ez 38,19
földrengés (20. v.).
Ez 38,21
Góg seregében. Vesd össze: Bir. 7,22. Kir. I. 14,20.
Ez 38,22
megbüntetem.
Ez 38,22
Vesd össze: Jel. 16,21.
Ez 39
Ez 39,1
Lásd Ezekiel 38,2.
Ez 39,2
Lásd Ezekiel 38,4.
Ez 39,4
A héber szerint: a ragadozó madaraknak, minden szárnyasoknak stb.
Ez 39,6
Itt a tartomány tétetik lakosai helyett, Góg serege helyett.
Ez 39,6
a távol éjszaki tengermellékeken, azaz, a seregekre, kik onnan jõnek.
Ez 39,7
az ellenség leveretése által.
Ez 39,9
az ellenséges hadsereg fegyvereit.
Ez 39,9
A héber szerint: a nagy és kis paizsokat.
Ez 39,9
azaz: sok ideig.
Ez 39,11
a sírok sokasága miatt. Melyik tenger értetik itt, a jövendölés teljesedése fogja megmutatni.
Ez 39,14
t. i. miután hét hónapig (jó ideig) temettek.
Ez 39,16
a völgy közelében.
Ez 39,16
azaz: sereghalom.
Ez 39,17
Azon nap, melyen az ellenséges hadsereg megveretik, áldozat-ünnephez hasonlíttatik, melyet Isten a ragadozó madaraknak és vadállatoknak ad, melyek a hullákat majd fölemésztik. Vesd össze: Jel. 19,17.18.
Ez 39,18
A héber szerint …tulkokét, minden kövér állatokét Bázánból (a Jordánon túli vidékrõl).
Ez 39,23
kivéve azokat, kik fogságra vitettek. Ebbõl láthatják a pogányok, hogy mindazon nyomorúság, mely az izraelitákra jõ, saját gonoszságuk miatt éri õket, nem pedig azért, mintha én tehetetlen volnék rajtok segíteni.
Ez 39,25
Azért (csupán irgalomból, hogy hatalmamat kitûntessem, nem pedig az õ érdemeikért) kegyelemmel leszek hozzájok, és a fogságból visszaviszem hazájokba. A próféta azon fogságról beszél, melybõl a zsidók az utolsó idõkben fognak megszabadúlni. Lásd 25. 38. v.
Ez 39,26
Igen fogják szégyenleni minden vétköket.
Ez 39,27
Lásd Ezekiel 20,41. 36,23.24.
Ez 39,28
Visszatéréskor a babiloni fogságból az izraeliták egy része a népek közt maradt; midõn az anyaszentegyházba belépnek az idõk végezetével, senki sem fog elmaradni.
Ez 39,29
Nem vonom meg többé kegyelmemet tõlök. A babiloni fogság után még egyszer kiestek a kegyelembõl, azért, hogy a Messiást megvetették; de a váltság után az idõk végezetével ez többé nem fog megtörténni. Lásd Ezekiel 36,26.27.
Ez 39,29
a messiási korszakban, különösen az idõk végezetével. Lásd Joel 3. Ezekiel 36,27. Izai. 32,15.16. 44,3.
Ez 40
Ez 40,1
Jekoniás király fogságra vitelének. Lásd Kir. IV. 24,12. Innen kezdve a könyv végeig leírja a próféta a magasb értelemben helyreállítandó Izrael-államot, a mint ez neki isteni látomásban megmutattatott. Elõször leírja az új templomot (40. 41. 42. r.), azután az abban tartandó isteniszolgálatot (43. 44. r.), végre az országot és a várost (45–48. r.). Mi tanítást akart Ezekiel e látomás által adni, az értelmezõk különféleképen fejtegetik. Némelyek szerint, azzal csak azt akarta jelenteni, hogy a babiloni fogság után a templom ismét fölépíttetik, és Izrael-állam, mint az elõtt volt, ismét helyreállíttatik. E vélemény ellen szól azonban az, hogy a próféta leírása igen eltér a Nabukodonozor által lerombolt templom alakjától, mint ez Kir. III. 6. 7. r. le van írva, valamint a városnak a babiloni fogság elõtti fekvésétõl, és az ország elõbbi fölosztásától. Vesd össze: Ezekiel 40,2. 47,14.22. 48,7.8. Józ. 18,28. Mások véleménye szerint e látomás útmutatásúl vala szolgálandó a templom építésére, az istenitisztelet elrendezésére és az ország fölosztására. De hogy a próféta semmi ily szabályokat adni nem akart, kitûnik nem csak abból, hogy a zsidók utóbb a templomépítésnél más mintát tartottak szem elõtt, mit a sz. férfiak, Ezdrás és Nehemiás, soha nem mertek volna cselekedni, ha elõttök az Ezekieltõl hirdetett látomás, mint Isten útmutatása, lett volna ismeretes; – hanem kitûnik abból is, hogy a leirásban oly tárgyak fordúlnak elé, melyek nem lehettek valósítandók; mint a templomban fakadó víz, ennek kifolyása a holt tengerbe, ezen tengernek és környékének isméti megtermékenyítése. Hogy a próféta e tárgyakat csupán a leendõ termékenység képeiûl használta, minden egyébre nézve pedig a betûszerinti valósulásra czélzott volna, ez nem valószinû. – Sõt inkább világosan arra mutatnak az új Izraelita templom és állam ezen csodálatos alkatrészei, hogy a próféta a messiási korszaknak, az anyaszentegyháznak dicsõ jövõjét tartotta szemei elõtt, fõkép ha ezeket összevetjük azzal, mit a próféta közvetlenûl elõbb Izraelnek jövendõ dicsõséges állapotáról (36. 37. r.), az õ fönséges királyáról és pásztoráról, és a végsõ idõkrõl (38. 39. r.) ír. Ezzel egybehangzik az is, hogy a leendõ új község a szentirásban egyébkint is városnak, vagy Isten épitményének neveztetik (Zsolt. 86,3. 121,3. 146,2. Efez. 2,22.), és hogy sz. János Jel. 21,22. a mennyországba föloszlandó anyaszentegyházat hasonló módon mint Isten városát írja le. Igy magyarázták mindnyájan a sz. atyák s a keresztény értelmezõk legnagyobb része.
Ez 40,1
az elsõ hónap 10-ikén.
Ez 40,1
Júdeába és Jerusalembe.
Ez 40,2
oly nagy épûlet, mint egy város.
Ez 40,3
tündöklött, mint a köszörûlt ércz. Némelyek ez alatt angyalt értenek (vesd össze: Jel. 21,15.), mások az Urat, anyaszentegyháza építõjét, Jézus Krisztust (Gerg. Jerom.). Krisztus, úgymond sz. Jeromos, az ajtóban áll (lásd a követk.), mert csak általa mehetünk az Atyához, s nála nélkül Isten városába nem juthatunk. Õ ott áll, hogy a méltókat bebocsássa, a méltatlanokat elutasítsa.
Ez 40,3
mint épitõmesternek, és hogy a prófétának megmutassa a mértéket az épület minden részérõl. Az épitõmester mindent mértékre vesz; mert (Efez. 4,7.13.) Krisztus Jézustól mindenkinek tulajdon mérték szerint adatott kegyelem.
Ez 40,4
mert mindennek jelentõsége van.
Ez 40,5
a legszélsõ kerítés-fal, mely az egész épûletet körûlfogta.
Ez 40,5
A héber szerint …hat könyöknyi mérõ-nád; minden könyök egy tenyérnyivel hosszabb a közönségesnél (a babiloninál). A héber könyök, a mi mértékünk szerint, körûlbelûl egy lábnyi volt.
Ez 40,5
a fal vastagságát.
Ez 40,6
A legszélsõ kerités-fal kapujából (3. v.) jöve a legszélsõ térségen, a késõbbi pogány tornáczon át, és méne a kapuhoz, mely napkeleti oldalán volt a kõfalnak, mely a pogány-tornáczot Izrael tornáczától elválasztotta. Ennek és a következõnek megértésére a mózesi sátor (Móz. II. 26.) és a salamoni templom (Kir. III. 6.) ismerete föltételeztetik.
Ez 40,6
A pogányok tornáczánál magasabban feküdt Izrael tornácza, ennél ismét magasabban a papok tornácza, és valamennyi fölött kiemelkedett a szentély. E szerint a templom-hegy területén három magaslat emelkedett fokozatosan, egyik magasabban a másiknál.
Ez 40,6
tehát a fal vastagságához.
Ez 40,7
három-három kamara volt mindkét oldalon a kapunál keletrõl nyugatra (10. v.). Ezek a leviták lakhelyei voltak, kik a kapuk mellett õrt állottak.
Ez 40,7
a közfalakat.
Ez 40,8
A (6. v.) nevezett kapunak megfelelõ s a tornáczon belûl közvetlen az elõcsarnok elõtt levõ kapu ugyanoly (6. v.) küszöb-szélességgel birt. Az elõcsarnok négyszögû, zárt elõépûlet volt bejárással, mely a tornáczba vezetett.
Ez 40,9
azaz: a bejárást az elõcsarnokba.
Ez 40,9
a faloszlopokat (oldalakat) a bejárat mind a két oldalán.
Ez 40,9
Az elõcsarnok tehát nem a lépcsõ-kapunál (6. v.) volt, hanem a kapu elõtt a tornácz felé s ebbe a bejárást képezte.
Ez 40,10
mint a 18-ik jegyz.
Ez 40,11
A héber szerint: a bejárás.
Ez 40,11
azaz: méré az egész csarnokot tiz könyöknyivel (9. v.); a kapu itt a csarnokot, tornáczot jelenti.
Ez 40,11
magasságát.
Ez 40,12
a fölemelt oldaljárdát.
Ez 40,12
négyszegben (7. v.).
Ez 40,13
t. i. az egyik és másik kapu közötti tért (19-ik jegyz.). A két kapu a közbenesõ épûletekkel együttvéve kapunak neveztetik.
Ez 40,13
t. i. az egyik kamara héjazatának legszélétõl az átellenben levõ kamara héjazatának legszéleig; a másik oldalon 25 könyöknyi tér volt, a kamarák mélységét, a kirakott járdáknak s az ezek közt levõ átjárásnak szélességét mind összevéve.
Ez 40,14
mére.
Ez 40,14
A kapukon és kamarákon levõ pártázatok szélessége összesen 60 könyöknyi volt. Mások másképen.
Ez 40,14
a kapuk és a kamarák pártázata mellett.
Ez 40,14
a két kapu közötti tért.
Ez 40,15
a lépcsõk kapujától (6. v.).
Ez 40,15
a külsõtõl a belsõ kapuig.
Ez 40,16
kivûl keskenyek, befelé igen szélesek.
Ez 40,16
a kamarák és kapuk pártázatain nagyobb világítás végett.
Ez 40,16
a folyosó felé a kapuk között.
Ez 40,16
A csarnok oldalfalain is, valamint a többi kapuk csarnokainak oldalfalain is hasonló ablakok voltak.
Ez 40,16
Mások a hébert így: pálma-faragványok.
Ez 40,17
Izrael tornáczához, melynek kapujában õ már álla. Tehát a kapuból a tornáczba ment. E tornácz külsõnek neveztetik, ellentétûl a belsõ tornáczhoz, a papokéhoz.
Ez 40,17
kincs-boltok, vagy szertárak, az áldozathoz szükséges szerek tartására, s a szolgálatban levõ papok lakására.
Ez 40,17
Ez a harmincz kamara kétségkivûl jobbra és balra volt a kapu tornáczától (8. v.) egyes oldalon tizenöt.
Ez 40,18
azaz: a kövezet oly hosszú (és széles) volt, mint a tornácz vagy csarnok a kapu elõtt. A kapu elõtt a kövezet kissé bemélyedett, úgy hogy a tornácz és kapu kövezete kevéssé emelkedett volt.
Ez 40,19
Lásd a 6. v
Ez 40,19
A külsõ tornácz kelettõl nyugat felé (a keleti kapu csarnokától Izrael tornáczában a nyugati kapu csarnokáig a papok tornáczában) száz könyöknyi volt, éjszaktól délfelé hasonlóképen száz könyöknyi.
Ez 40,20
négy kapu volt a külsõ tornáczon.
Ez 40,24
a keleti kapu mértéke szerint (6. v.).
Ez 40,24
lásd a 13. 15. v.
Ez 40,22
lásd a 38-ik jegyz.
Ez 40,22
a külsõ tornáczból (lásd a 11-ik jegyz.).
Ez 40,22
csarnok vala a tornácz belseje felé.
Ez 40,23
a papok tornáczáé, mely ismét emeltebb magaslaton feküdt.
Ez 40,23
A papok tornáczának három kapuja egyenes vonalban a külsõ tornácz három kapuja iránt volt.
Ez 40,23
A papok tornáczának kapujától a külsõ tornácznak iránta levõ kapujáig száz könyöknyi tér volt.
Ez 40,24
Lásd a 21. 28. v.
Ez 40,25
Helyesebben a héber szerint: az ablakokat is a kapuban és a csarnokban.
Ez 40,25
t. i. a kaput stb. ötven könyöknyire stb. Lásd 13. 15. 21. v.
Ez 40,27
valamint kelet és éjszak felé is.
Ez 40,29
A héber szerint: és ablakait köröskörûl a kapuban és csarnokban.
Ez 40,30
a kapun belûl, mint a 15. v.
Ez 40,30
A 15. 21. 25. 29. 33. 36. v. szerint olvasandó lenne: és szélessége ötven könyöknyire; a görög fordításban ez a vers egészen hiányzik.
Ez 40,31
E kapu csarnokán átjárás volt egyik tornáczból a másikba.
Ez 40,31
a legszélsõ tornáczból a külsõbe hét lépcsõn, a külsõbõl a belsõ tornáczba nyolcz lépcsõn volt a bejárás.
Ez 40,33
A héber szerint: mint az 58-ik jegyz.
Ez 40,34
mint a 17-ik jegyz.
Ez 40,37
lásd a 31. v.
Ez 40,38
A kapu szegletoszlopától oldalvást ajtó vitt a kamarákba, melyek a kapunál valának jobbra és balra.
Ez 40,38
a kamarákban, melyek az éjszaki kapu mindkét oldalán valának.
Ez 40,39
L. Móz. III. 4,3. 5,19. 7,1.
Ez 40,40
a kaputornácz végén, ott, hol a kijárás volt, mely a külsõ tornáczra vitt.
Ez 40,43
E szélek az asztal fölszinén a párkányokon voltak, a végett, hogy az arra rakott szerszám és áldozat-hús le ne hulljon.
Ez 40,44
t. i. a belsõ tornácz azon részében, mely stb.
Ez 40,44
A kamarák a belsõ tornácz két szárnyát foglalták el, az éjszaki oldalt a délinek átellenében, és a keleti oldalt ott, hol ez az éjszakival összeért. Mások másképen.
Ez 40,46
Némely kamarák különösen oly papok számára voltak rendelve, kik az oltárnál az áldozatokkal és füstöléssel voltak elfoglalva.
Ez 40,46
Ezen elõkelõ papok és a fõpap Szádoktól származtak (Kir. III. 2,26.27.35.), kinél a fõpapság megmaradt. Vesd össze: Ezekiel 43,19. 44,15. 48,11. Szádok annyit jelent, mint igaz, vagy igazság, vonatkozva az új szövetségi papságra.
Ez 40,47
az égõ-áldozat oltárát, mely a szentély elõtt álla.
Ez 40,48
t. i. az elõépületbe.
Ez 40,48
az elõépûletet.
Ez 40,49
A 48. 49. v. értelme ez: A templomépûlet, a szentély (41,1.2.) elõtt, volt egy csarnoknak vagy tornácznak nevezett elõépûlet, keletrõl nyugatra tizenegy könyöknyi, délrõl éjszakra húsz könyöknyi hosszú, és oly széles, mint a templomépûlet. Az elõrészen az ajtó nyilása, a görög forditás szerint, tizennégy könyöknyi volt, úgy hogy mind a két oldalon az egész (20 könyöknyi) hosszaságból három könyöknyi maradt ajtó-feleknek, melyek öt könyöknyi vastagságuak voltak.
Ez 40,49
Mindenik ajtópártázat elõtt egy oszlop állt, hasonló azokhoz, melyek Salamon templomában voltak. Vesd össze: Kir. III. 7,15.
Ez 41
Ez 41,1
az elõcsarnokból a templomépûlet elsõ osztályába, a szentélybe.
Ez 41,1
Közepén a falnak, mely az elõcsarnokot a szentélytõl elválasztotta, ajtó volt, tíz könyöknyi szélességû (2. v.). A fal és az ajtófelek hat könyöknyiek valának mind a két oldalon az ajtó nyilásában. A pártázatok is oly vatagságuak, mint ama házfal az elõcsarnok és a szentély között
Ez 41,2
a templomépûletnek.
Ez 41,2
A kapu nyilása tíz könyöknyi volt hosszában déltõl éjszaknak, a falak vagy ajtófelek mellette ugyanazon irányban mindenik oldalon öt könyöknyiek voltak, úgy hogy egész hossza ezen kõfalnak a kapuval együtt húsz könyöknyi volt, mint az elõcsarnok (40,49.). Az egész templomépûletnek (a szentélynek és szentek szentjének) hosszasága, kelettõl nyugatra menõ irányban, negyven könyöknyi volt.
Ez 41,3
azaz: a fal, mely a szentélyt a szentek szentjétõl elválasztotta, két könyök vastagságú volt, úgyszinte az ajtópártázat vagy a fal az ajtó nyilásánál. Az ajtó nyilása hat könyöknyi volt, a fal a nyilás mind a két oldalán mindenütt hét könyöknyi hosszú, úgy hogy ezen fal hosszasága is húsz könyöknyi volt.
Ez 41,4
a szentek szentében, melybe belépett (3. v.). Ez tehát négyszegû volt.
Ez 41,5
vastagságra. Lásd 1. v.
Ez 41,5
A ház körûl, azaz, annak déli, nyugati és éjszaki oldalán négy könyöknyi széles karzat volt, több kamarára fölosztva, három emeletben (7. v.).
Ez 41,6
A héber, kaldeus és görög szerint csak harminczhárom kamara volt köröskörûl.
Ez 41,6
Vesd össze: Kir. III. 6,5.6. A templom fala a karzat minden emeleténél egy könyöknyire be volt mélyesztve; ezen mélyedésekre vagy vállakra nehezedtek a karzatot tartó gerendák, a nélkül, hogy a belsõ falba beeresztettek volna.
Ez 41,7
A héber szerint: És a templomot körûlvevõ tornáczok fölûl megszélesíttettek, hogy körûljárni lehessen. Lásd az elõbbi jegyz.
Ez 41,7
Vagyis inkább: A templom ezen ragaszték-épûlete minden emelettel szélesbedett; legszélesebb volt a harmadik emeleten, vagyis a felsõ kamaráknál, hol legkényelmesebben lehetett körûlmenni.
Ez 41,8
Nézém a felsõ emeletet, a felsõ termet, s ennek talaja hat könyöknyi széles vala. Ennek okát adja a 10-ik és 11-ik jegyz. A héber szerint: És láttam a házon köröskörûl magasságot (értsd a karzatot, vagy mellvédet a karzaton), és a folyosó alja egy nádmérték volt hat könyöknyivel a kézcsuklóig (hat rövidebb könyöknyivel).
Ez 41,9
A folyosók külsõ fala a templomfal felé öt könyök vastagságú volt, s a tulajdonképeni templom dél, éjszak és nyugat felé karzattal volt körûlvéve, mintegy beléje tolva.
Ez 41,10
Lásd Ezekiel 40,44–46.
Ez 41,10
A ragaszték-épûlet kamarái és a papok kamarái között, melyek a belsõ tornáczban a ház körûl valának építve, húsz könyöknyi széles tér vala stb.
Ez 41,11
A karzatokhoz vivõ ajtóknál (lásd a köv.) elõtér volt, hol, a Vulgata s a mi fordításunk szerint, imádkoztak.
Ez 41,11
A három emeletnek, mely a templomot három oldalról környezte, csak két ajtaja volt, egyik délre, másik éjszakra. A templom elõcsarnokából jobbra és balra a fal vastagságába alkalmazott csigalépcsõn (7. v.) jártak föl a három emeletbe, mindenik emeletbe külön ajtókon.
Ez 41,12
nyugat felé. A középtenger Palesztinától nyugatra volt.
Ez 41,12
Öt könyöknyi távolságra az egész templom-épûlettõl ugyan e körûl három oldalon kõfal volt építve, mely nyugati oldalán déltõl éjszak felé hetven könyök hosszaságú, déli és éjszaki oldalán nyugattól kelet felé kilenczven könyök hosszaságú, öt könyöknyi vastagságú, s valószinûleg öt könyöknyi magasságú vala.
Ez 41,13
A nyugati kõfaltól (12. v.) a templomépûlet csarnokának legszélsõ részeig, körûlbelûl száz könyöknyi hosszaság volt.
Ez 41,13
Ez a kõfal (12. v.) az éjszaki és déli részen (20-ik jegyz.) kilenczven könyöknyi hosszú volt, vastagságban mindenik részen öt könyöknyi mértékû. Mások a hébert így: És megméré a ház hosszaságát, mely egészben a fallal s az épûlettel együtt száz könyöknyi vala.
Ez 41,14
t. i. a térség a templomépûlet és a keleti fal között, mely a papok tornáczát a nép tornáczától elválasztá.
Ez 41,15
Valamint kelet felé a templom elõtt, úgy nyugat felé a körfal (20-ik jegyz.) mögött, még egy, száz könyöknyi kõfal volt mindkét oldalon kamarákkal.
Ez 41,15
az egész templomot a tornáczban.
Ez 41,16
Mások szerint: A talaj az ablakokig ért, és az ablakok az ajtók fölött befödve valának; vagyis: az ablakok már a talajnál kezdõdtek, s az ajtók fölött kis födélkéjök volt védûl az esõ ellen. Mások másképen.
Ez 41,20
oly magasak voltak, mint az ajtó.
Ez 41,21
az ajtó nem volt fölûl boltozatos.
Ez 41,21
az ajtó, mely a szentélybe vitt.
Ez 41,23
vagyis, a szentélyen és a szentek szentén. Az ajtó, mely a szentélybõl a szentek szentébe vitt, kettõs ajtó volt, melynek elsõ fele a szentély felé, a hátulsó a szentek szente felé nyílt.
Ez 41,25
A héber szerint …mint a falakon, és egy fagerenda is vala kivûl a tornácz elõtt, azaz, a szentélybe vivõ ajtó a tornácz felé reteszszel volt megerõsítve.
Ez 41,26
Mások a hébert így: A tornácz és templomház oldalain és a gerendákon keskeny ablakok valának és pálmák mind egy mind más felõl.
Ez 42
Ez 42,1
Azaz, a tulajdonképeni templomterületen kivül a papok tornáczába, mely itt külsõ tornácznak neveztetik, a bekerített (41. r. 20-ik jegyz.) templomépületre vonatkozólag.
Ez 42,1
a templomhoz ragasztott karzatok.
Ez 42,1
A próféta most leírja az éjszaki részen levõ épületeket is, miután az elõbbi részben a nyugat- és kelet-oldaliakat említette.
Ez 42,3
Lásd Ezekiel 41,10.
Ez 42,3
Lásd Ezekiel 40,17.
Ez 42,3
Ezen tornácz vagy folyosó fekvésérõl és minõségérõl különbözõk a vélemények, és ez iránt nem igen lehet biztos eredményhez jutni, miután a héber épitészet mûszavai elõttünk oly kevéssé ismeretesek. Ugyanez áll a következõrõl is a 13. versig.
Ez 42,7
tulajdonképen szélességében. Lásd 2. v.
Ez 42,7
a nép tornácza felé, kelet felé.
Ez 42,10
t. i. az éjszaktól délfelé hárántékosan futó falnál.
Ez 42,10
átellenben a templom csarnokával s a melléképületével, mely mind a két oldalon hozzája volt ragasztva.
Ez 42,12
A héber szerint …azon útnak kezdetén, mely az ékesen rakott kõfal ellenében vala, ha ki a napkeleti úton méne be. E szavak nem egészen érthetõk; de úgy látszik, hogy a keleti oldalon is volt ajtó, mint 9. v.
Ez 42,13
A papok az Istennek bemutatott áldozatok egy részét a szent helyen köteleztettek megenni. Lásd Móz. III. 6,9.19. 7,6.
Ez 42,15
a templomépületet, a belsõ és külsõ tornáczot.
Ez 42,15
a keleti kapuhoz, mely a legszélsõ tornáczba vitt.
Ez 42,15
a legszélsõ kerítés-falat mind a négy oldalon.
Ez 42,16
könyöknyire; mert a nádmérték itt egy könyöknyi volt (lásd 20. v.).
Ez 42,16
tulajdonképen hosszában.
Ez 42,20
elrekeszté az egész templomhegyet a többi lakásoktól.
Ez 43
Ez 43,1
a templom legszélsõ kerítés-falához.
Ez 43,2
tartá bevonúlását oly módon, mint a hogy onnan kivonúlt. Ezekiel 11,23. Az Úrnak ezen dicsõsége mindig a megjelenõ Istenséget jelenti, s így együtt az Isten Fiát. Vesd össze: Zakar. 14,4. s követk.
Ez 43,3
mikor eljött hirdetni a város végpusztúlását. Ezekiel 1. 9. 10. r.
Ez 43,3
Ezekiel 3,23.
Ez 43,5
Vesd össze: Móz. II. 40,32. Kir. III. 8,10.11.
Ez 43,7
A beszélõ látatlan lény itt, az Isten; az Ezekiel mellett állt férfiú pedig hihetõleg az angyalok egyike, s mint ilyen a következõ parancsok tolmácsolásában Isten küldöttje volt. Mások másképen.
Ez 43,7
bálványozásukkal.
Ez 43,7
A héber szerint: királyaik holttesteivel (kik ugyanazon Sion hegyén voltak eltemetve, mely Mória-hegygyel egy magaslatot tett).
Ez 43,8
az istentelen királyok.
Ez 43,8
Vesd össze: Kir. IV. 16,18. 14-ik jegyz.
Ez 43,9
A héber szerint: holttesteit.
Ez 43,10
Istennek új épületét (az új religiót) tanúlják ismerni.
Ez 43,13
az égõáldozat oltár.
Ez 43,13
A négyszegü oltár némi talapformán állott, mely egy könyöknyi magas volt, s az oltártól köröskörûl egy könyöknyire szökött elé. A szöveg itt a 17. versig ismét igen homályos, a miért az értelmezõk azt különféleképen fordítják és magyarázzák.
Ez 43,13
A talap legvégsõ szélén egy tenyérnyi párkány futott körûl, mely egyszersmind az oltár körûl árkot képezett, melybe az áldozatvér folyt.
Ez 43,14
Két könyöknyire a földszinttõl fölfelé az oltárnál volt egy emelvény, szegély vagy padka egy könyöknyi szélességben, hogy az oltárhoz ne érjenek. E fölött négy könyöknyire ismét hasonló szegély volt, mely fölûl az oltár szélét vette körûl.
Ez 43,15
tulajdonképen az oltár, az alsótól a felsõ szegélyig. Ariel annyit jelent, mint Isten oroszlánja. Igy neveztetik az oltár, mert áldozatait elnyeli, mint az oroszlán. A héber szerint: Maga pedig Harel (az Isten hegye) stb.
Ez 43,15
a négy szegleten. Lásd Móz. II. 27,2. s követk.
Ez 43,17
t. i. az oltárnak és az egy könyöknyire kiálló szegélynek (14. v.) területe összevéve.
Ez 43,17
Ez a szegély az oltár felsõ széleit környezte.
Ez 43,17
minõknek nem volt szabad lenni a régi oltáron. Lásd Móz. II. 20,26.
Ez 43,20
A beszéd Ezekielhez van intézve a fölszentelõ pap helyett. Móz. II. 29. r. Móz. III. 16,18.
Ez 43,21
a templom terûletén kivûl, de mégis a hegyen.
Ez 43,24
Lásd Móz. III. 2,13.
Ez 43,26
Szó szerint: és töltsék meg kezét, mi fölszentelést jelent, mint Móz. II. 28,41.
Ez 44
Ez 44,1
A napkeleti kapuhoz a papok tornáczában, mely itt külsõnek neveztetik, mint Ezekiel 42,1.
Ez 44,2
kivéve bizonyos napokon. Lásd Ezekiel 46,1. köv.
Ez 44,2
Lásd Ezekiel 43,4.
Ez 44,3
áldozati lakomáját ott elköltse. Vesd össze: Ezekiel 46,2.8.12. A héber szerint e vers: Hanem a fejedelem ülhet alatta (elõtte), hogy kenyeret egyék stb.
Ez 44,3
A keleti kapun járt ki és be a nép külsõ tornáczában, s a papok tornáczának keleti kapujáig léphetett elé, ehhez a nép között legközelebb.
Ez 44,4
Lásd Ezekiel 43,5.
Ez 44,5
A héber szerint: légy figyelmes a templom bejárásaira és a szentély minden kijárására, azaz, mindenre, mi a templom belsejét és külsejét illeti.
Ez 44,7
ezen társaságban.
Ez 44,7
Vesd össze: Ezekiel 8,5.10.14.16.
Ez 44,8
A helyett, hogy a leviták végzették volna a templomõrséget, másokat (idegeneket) rendeltek magokért.
Ez 44,10
a Lévi nemzetségébõl származott papok is (13. v.).
Ez 44,10
mint foglyok a számkivetésben. A héber szerint: azért bûnhödjenek gonoszságukért.
Ez 44,11
ez legyen tisztök.
Ez 44,11
az áldozók elõtt. Vesd össze: Móz. IV. 16,9.
Ez 44,12
azért esküdtem meg.
Ez 44,15
Lásd Móz. IV. 25,3. s követk. Vesd össze: Ezekiel 40,46. 43,19.
Ez 44,17
a papi tornácz.
Ez 44,18
lábravaló. Vesd össze: Móz. II. 28,42.
Ez 44,19
„Megszentelni“ itt annyit tesz, mint tisztátalanná tenni; mert a világiaknak, ha szent ruhákat érintettek, meg kellett tisztúlniok és engeszteltetniök. Lásd Móz. II. 30,29. Ezekiel 46,20. Szenthez nyúlni avatatlannak veszélyes, kártékony és átkot hozó.
Ez 44,25
Lásd Móz. III. 21,1.
Ez 44,25
A héber szer: kinek még férje nem volt; ezek által stb.
Ez 44,26
mielõtt tisztében ismét mûködnék. Lásd Móz. IV. 19,11.12.
Ez 44,28
L. Móz. IV. 18,20. de mégis lakhelyet igen, a mint hogy különben saját városokkal bírtak. Lásd Ezek. 45,4.5.
Ez 44,29
A héber szerint: az eledel- (vérnélküli) áldozatot.
Ez 44,30
az elsõ terményt mindenbõl.
Ez 44,30
A héber szerint: minden elsõszülöttek zsengéje és minden emelék-áldozat (Móz. II. 25,2.) a papoké legyen, és (az új gabonából való) süteményetek zsengéit (Móz. IV. 15,20.) a papnak adjátok, hogy áldást stb.
Ez 44,31
Lásd Móz. III. 22,8.
Ez 45
Ez 45,1
Úgy látszik, Izrael-ország fölosztása a babiloni fogságból való visszatérés után nem ment véghez azon rendeletek szerint, melyeket Isten ezen utolsó részekben a prófétának ez iránt adott, vagy azért, mivel a zsidók abban ellenségeik által akadályozva voltak, mint némely értelmezõk vélik, vagy mivel Isten ez egész fölosztást a prófétának csak elõképûl akarta adni, mely lelkiképen a keresztény anyaszentegyházban vala teljesûlendõ. Ez utóbbit állítják a legtöbb és legjobb keresztény értelmezõk.
Ez 45,1
Az izraeliták, mielõtt a nemzetségek közt felosztották volna az országot, ebbõl kötelesek voltak kiszakasztani egy darabot az Úrnak, a papoknak, a levitáknak, a fõvárosnak és a fejedelemnek Lásd Ezekiel 48,8–23. hol errõl, részletesebben van szó.
Ez 45,4
A templomnál ötven könyöknyi távolságra minden oldalon a papok lakásai voltak.
Ez 45,5
a templomban.
Ez 45,5
Északra, a templomnak és papoknak elkülönzött tértõl (3. 4. v.), a levitáknak hasonló nagyságú hely jutott, ezen fölül nehány kamara a templomban szolgálatuk idejére.
Ez 45,6
Délre, a templom és papok részére elkülönzött helytõl (3. 4. v.) nyerje birtokát a fõváros, huszonötezer könyöknyit hosszában, ötezernyit szélességében. – A város építésében Izrael minden polgárai részt vehettek. – Vesd össze: Ezekiel 48,15–19.
Ez 45,7
A papoknak, levitáknak és fõvárosnak eddig leirt birtoka nem ért nyugat felé egész a középtengerig, kelet felé egész a Jordánig. A mindkét oldalon fölmaradt térség a király birtokáúl adatott. Hosszában ez, a közben fekvõ szentélylyel együtt, egyik nemzetség örökségéhez volt hasonló, mint alább 48,21. világosabban eléadatik.
Ez 45,8
A héber szerint: ne nyomják el.
Ez 45,9
Fejedelmek! ne raboljátok el a néptõl az õ birtokát, mint ez a babiloni fogság elõtt történt (Kir. I. 8,14.), hanem éljetek saját birtokaitokból, és elégedjetek meg azokkal.
Ez 45,10
Éfi (éfa) mérték volt száraz terményre, bát (veder) folyadékra, mind a kettõ egyenlõ nagyságú, t. i. 432. tojásnyi. Lásd Móz. III. 19,36.
Ez 45,11
A héber szerint: komer, mi a korral egyre megy.
Ez 45,12
A héber szerint: gera.
Ez 45,12
A héber szer: mane. Vajjon itt háromféle mina vétetik-e, egy nagy, közép és kicsiny, vagy pedig a háromnemû érték három különös pénznemet vagy súlyt jelent-e, melyek összesen egy, 60 siklusból álló minát tesznek, bizonytalan.
Ez 45,13
Ez az áldozat-adomány, melyet adni tartoztak (a fejedelemnek 16. v.).
Ez 45,15
áldozat-adományúl.
Ez 45,18
az egyházi év elsõ havában.
Ez 46
Ez 46,1
Lásd Ezekiel 44,2.3.
Ez 46,2
A fejedelem a kapu elõcsarnokában annak küszöbéig léphet elõre.
Ez 46,3
hogy résztvehessen abban, mi a belsõ tornáczban történik.
Ez 46,5
lisztlángot.
Ez 46,17
Lásd Móz. III. 25,10.11.
Ez 46,19
az éjszaki kapun a papok tornáczában; mert ott vevé a próféta a 24,4.-tõl fogva adott parancsokat.
Ez 46,19
az éjszaki oldalon, a legszélsõ szegletben nyugat felé.
Ez 46,20
A nép hála- és egyéb oly áldozatait, melyekbõl áldozati lakomák tartattak, a külsõ tornáczban (24. v.) fõzték meg. A bûnért való áldozatok az azokhoz tartozó eledel-áldozatokkal együtt szentségesek voltak, s azokat a papok a szent helyen költötték el. Azért kellett a papok tornáczában fõzni a húst, és sütni az eledeláldozatot. A ki a nép közõl abból valamit érintett, ez által tisztátlansági vétségbe esett. L. Móz. III. 6,27. V. ö. Ezek. 44,19.
Ez 46,21
egy kis, négyszegû és fallal körûlvett tér.
Ez 46,22
A héber szerint: tetõ nélkül. Mások másképen.
Ez 46,23
tûzhelyek.
Ez 47
Ez 47,1
A templomépületéhez, a szentélyéhez.
Ez 47,1
Vesd össze: Ezekiel 36,25. Hasonló vizrõl szólanak más próféták is (Joel 3,18. Zakar. 14,8. Jel. 22,1. s követk.). A sz. atyák összhangzó értelmezése szerint az alatt a messiási korszak kegyelemforrása, az evangéliomi tanítás, a Szentlélek kiáradása, a keresztség szentelt vize értendõ.
Ez 47,1
azaz: a viz keleti irányban a templom déli része felé, az égõ áldozat oltárától délre a föld alá folyt le.
Ez 47,2
mert a keleti kapu zárva volt (Ezekiel 44,2.).
Ez 47,2
az éjszaki kapun át vezetett ki a templomból, és azután a külsõ úton a keleti oldal kapujához vitt engem; mert a víz folyása kelet felé vette irányát.
Ez 47,2
azaz: délre a kaputól.
Ez 47,3
a folyam hosszában.
Ez 47,5
A héber szerint: mert a viz mély volt, úgy hogy benne úszni lehetett.
Ez 47,6
A héber szerint: Láttad-e?
Ez 47,6
a vízbõl, melyet Ezekiel átgázolni akart.
Ez 47,8
a holttengerbe. Vonatkozólag a lelki halottakra.
Ez 47,8
A héber szerint …a tengerbe szakad, és kifolyása annak vizét egészségessé teszi.
Ez 47,10
Mások a hébert így: varsákat terítgetvén. Engaddi a holt tenger mellett volt; Engallimról is ugyanazt gyanítják.
Ez 47,11
A héber szerint: De a sáros helyeken és tavakban (a tenger mellett).
Ez 47,12
Igy írja le Dávid a jámbort Zsolt. 1.
Ez 47,12
Lásd Jel. 22,2.
Ez 47,13
Lásd Móz. I. 48,5.6.
Ez 47,14
A nemzetségek osztályrésze egészen egyenlõ legyen. – A Messiás országában minden igaz keresztény egyenlõ részt veszen a váltság áldásaiban.
Ez 47,15
a középtengertõl.
Ez 47,16
A héber szerint: Haser-Tikon.
Ez 47,16
a nevezett, s részben ismeretlen helyek képezték az éjszaki határt.
Ez 47,17
A héber szerint: Haser-Enon.
Ez 47,18
a holttengerig.
Ez 47,19
az egyiptomi patak felé (Móz. IV. 20,3.13.).
Ez 47,20
a déli határtól.
Ez 47,23
Zsidó és pogány között, úgymond sz. Pál, Isten új országában nincs különbözés; mert ugyanazon egy Urok van mindnyájoknak, gazdag mindnyájok iránt, kik õt segítségûl híják. Rom. 10,12.
Ez 48
Ez 48,1
Miután Ezekiel az ország határait leírta, meghatározza a rendet, mely szerint azt a nemzetségek között föl kellett osztani. Elkezdi az éjszaki határnál, hol elõszõr Dán-nemzetség nyerte örökségét. A nemzetségek osztályrészei egyenlõk voltak, azért nincs meghatározva ezen részek szélessége. Dán öröksége után következtek az Áseré, Neftalié, Manasszesé, Efraimé, Rubené és Júdáé, melyhez az elkülönzött zsenge rész csatlakozik. Ez után délre következnek a többi nemzetségek. Az osztályrészek hosszaságát a keleti és nyugati határ szabta meg.
Ez 48,1
A héber szerint: Haser-Enon.
Ez 48,8
Júda és Benjamin öröksége között (8. 23. v.) kellett a papok, leviták, a város és király számára elkülönzött birtok-résznek lenni. Vesd össze: Ezekiel 45,1. s köv.
Ez 48,11
Lásd Ezekiel 44,10–16.
Ez 48,16
A város négyszegû legyen, körûlbelûl negyed mértföldnyi hosszú és széles.
Ez 48,18
A 25,000 nád hosszaságból a város területére esett 4,500 a 16. v. szerint; a külvárosokra kelet felé 250. nyugat felé 250. a 17. v. szerint. Tehát még 10,000 maradt kelet felé és 10,000 nyugat felé, mi összevéve a levontakkal, 25,000-et teszen.
Ez 48,20
Vesd össze: 8. v.
Ez 48,21
A héber szerint: az örökség-részek mellett (t. i. éjszakról Júda, délrõl Benjamin mellett 22. v. Vesd össze: Ezekiel 45,7.).
Ez 48,22
tehát az egész zsenge részbõl (21. v.).
Ez 48,28
Lásd Ezekiel 47,19.
Ez 48,30
határai, oldalai.
Ez 48,35
A héber szerint: Jehovah-Samma. E név, mely csak tökéletlenül és csupán rövid ideig volt alkalmas Jerusalemre, csodálatos módon tökéletesen illik Jézus Krisztus anyaszentegyházára, nála lévén Izrael Szente, Emmanuel (Isten velünk), ki az idõk végezetéig és mindörökre nála leszen, mint ezt önmaga megigérte. Máté 28,20.
DÁNIEL JÖVENDÖLÉSE.
Dániel, ki valószinûleg királyi vérbõl származott (1,3.), Joakim király országlása alatt, más elõkelõ ifjakkal együtt vitetett Nabukodonozor udvarába, Babilonba, hogy ott Boldizsár név alatt a király szolgálatára képeztessék. Nagy elõmenetelt tett a kaldeusok minden bölcseségében, de azért egyszersmind hû tisztelõje és követõje maradt az isteni törvénynek. Már kora ifjúságában azon bölcsesége által, melylyel az erényes Zsuzsanna ártatlanságát napfényre hozta, nagy hírre tett szert hitsorsosainál (vesd össze: Ezekiel 14,14.20. 28,3.), s az álomfejtés isteni adománya által (2,4.) magánál, Nabukodonozor királynál is, ki õt a babiloni bölcsek fõnökévé tette (2,48.), mely méltóságát, úgy látszik, a kaldeus birodalom végeig megtartotta (5,11.). Babilon elfoglaltatása után a médusok királya, Darius (II. Ciaxares) által a három legfõbb államhivatalok egyikére emeltetett (6,12.); és a király azon szándékban volt, hogy õt egész birodalmában helyettesévé teszi, midõn egy királyi parancsot nem akarván teljesíteni Dániel, az oroszlánok vermébe vettetett, de abban sértetlenûl maradt. Midõn Darius halála után ennek unokaöcscse, Círus, a persa, médus és babiloni birodalmakat egybeolvasztotta, Dániel ennek barátja és asztaltársa lõn; azonban e kedvezés nem tartott sokáig; mert csakhamar azután Dániel fölfedezvén a babiloni bálványozás hiúságát, a nép föllázadt ellene, s a király kénytelen volt õt az oroszlán-verembe vettetni. Ebben hat napig csodálatos módon életben maradt, s heted nap a király által kiszabadíttatott. Mily viszontagságokon ment át azután, meddig élt még, mely évben halt meg, és hol temettetett el: mindezt a szent történet nem említi. – Az õ könyvében három szakaszt lehet megkülönböztetni. Az elsõben (1–6. r.) Dániel némely eseményeket ad elõ Nabukodonozor országlásának korábbi és késõbbi éveibõl, s elbeszéli a babiloni birodalomnak a médusok és persák által véghezvitt megbuktatását. A második szakaszban (7–12. r.) leirja az isteni látomásokat, melyeket Istentõl nyert a közel és távol jövendõrõl, az országok egymást váltó viszontagságáról, a Messiásról, ennek haláláról, és Isten országának végsorsáról a földön. A harmadik szakasz (13. 14. r.) két történelmi töredéket tartalmaz, t. i. Zsuzsanna történetét, s a Bélrõl és sárkányról szóló elbeszélést; ezek elseje Nabukodonozor országlási éveire, másodika Círus idejére esik. – Hogy Dániel e könyvet isteni ihletésbõl írta, az elsõ tizenkét részre nézve ezt a zsidó és keresztény hagyomány kétségen kivûlivé teszi. A két utóbbi rész, mely nem a héber és kaldeus nyelven, mint az elõbbiek, hanem csak görög fordításban jutott el hozzánk, némely zsidók és keresztények nem tartják isteni eredetûnek; azonban a kathol. egyház, a szent atyák tanúbizonyságánál fogva, minden századon át olyannak ismerte, s legujabban a trienti egyetemes gyülekezet a szentírás egyik részének nyilvánította.
Dán 1
Dán 1,1
tulajdonképen: indúla; mert valóságos megérkezése Joakim negyedik évére esett. Lásd a követk. jegyz.
Dán 1,1
Jerusalem megszállása és bevétele Kir. IV. 24,1. és Krón. II. 36,6. nem beszéltetik el, hanem már föltételeztetik. Hogyan ostromolhatta és vehette be Nabukodonozor Jerusalem városát Joakim országlásának harmadik évében, holott Joakimnak csak negyedik évében lett királylyá, ugyanez évben verte meg az egyiptomiak seregét az Eufratesnél (Jerem. 25,1. 46,2.), s Jerusalem ostroma és bevétele csak e gyõzelem következménye lehetett? E látszólagos ellenmondást következõ módon lehet eloszlatni: Nabukodonozor, kit atyja, Nabopalasszár, kormánytársaúl emelt föl, még ennek életében indúlt hadsereggel az Eufrateshez, hol az egyiptomiakat megverte. Ugyanezen hadjáratában nyomúlt elõ Jerusalem városához, ezt bevette s Joakimot fogságba ejtette. E hadjárat kezdete Joakim király harmadik, vége az õ negyedik évére eshetett, mely évben Nabopalasszár már meghalván, Nabukodonozor egyedûli uralkodóvá lett. A kezdetrõl beszél Dániel, a végrõl Jeremiás.
Dán 1,2
Ez volt legrégibb neve Babilonnak. L. Móz. I. 10,10.
Dán 1,2
Bél, a babiloniak legfõbb istene házába. Lásd Dán. 14,2. Izai. 46,1.
Dán 1,3
szószerint: a heréltek (komornokok) fõnökének. Az udvari tisztek átalán herélteknek neveztettek, mivel közönségesen valósággal is ilyenek voltak.
Dán 1,4
Ezt vagy az akkor divatozó ismeretekrõl lehet érteni, vagy az azokra való természeti képességrõl is.
Dán 1,4
szószerint: és (képesek legyenek arra), hogy megtanítsa õket írásra stb.
Dán 1,4
a kaldeus tudományra és nyelvre. A kaldeus nyelv a héberrel rokon, de mégis különbözõ, s a hébernek tanúlnia kellett azt, hogy megértse. Vesd össze: Kir. IV. 18,26.
Dán 1,7
Kaldeus neveket. A következõ nevek különféleképen értelmeztetnek. Közönséges jelentésök: Bél bölcsesége, követ, házgondviselõ, a király szolgája. A névváltoztatás uralom jele volt, azért adtak az urak szolgáiknak új neveket (Ar. sz. János).
Dán 1,8
mivel ezen ételek, vagy a törvény által voltak megtiltva, vagy a bálvány-áldozatokból kerûltek ki, vagy legalább a bálványok nevében áldattak meg. Tehát nem szenteskedés volt az, mint egyik tévtanitó állítja, midõn Dániel és társai az udvari ételektõl megtartózkodtak.
Dán 1,9
Isten eszközlé, hogy Dániel kedvébe jutott a fõtisztnek; ki mégis azt mondá: Nem teljesithetem kérésteket.
Dán 1,10
A héber szerint: beesettebbeknek.
Dán 1,10
ki a ti ösztövérségteket részemrõl vagy hanyagságnak vagy fösvénységnek tulajdoníthatná.
Dán 1,17
Isten a megtartózkodás iránt adott törvénynek lelkiismeretes teljesítését azzal jutalmazta, hogy az ifjaknak a kaldeus tudományok és ismeretek tanúlását megkönnyítette.
Dán 1,17
Isten tanította Dánielt a természet fölötti álmoknak és látomásoknak megkülönböztetésére a természetiektõl, és azoknak megfejtésére.
Dán 1,19
Dániel ezzel nem mondott hiú dicséretet önmagáról és társairól; õ csak Istent magasztalhatá ezért, a mint már fönebb (17. v.) mondá: hogy minden az Isten munkája.
Dán 1,20
A babiloniaknál, mint az õskor minden népeinél, különös kara volt a tudósoknak, kiket bölcseknek neveztek. Ezek több osztályra voltak különözve, mindenik osztálynak volt egy elõljárója; az elõljárók egy fõnök alatt állottak, kit a király nevezett ki (2,4.). Dániel könyvében következõ osztályok említtetnek: Az irástudók (héberûl: a titkos képes irás értõi), a bölcsek (héberûl: a balesetek elhárítói), a varázslók (a nap- és holdfogyatkozások állítólagos elõidézõi), a jelfejtõk (héberûl: a sorsjóslók) az állatok beleibõl, a csillagok állásából, a kaldeusok; ez utóbbiak, úgy látszik, a kaldeusok papjai voltak, és velök Babilonba költöztek.
Dán 1,21
és túlélé azt (lásd Dán. 10,1.). Ezen év itt, mint az által igen nevezetes év tétetik, hogy az izraeliták akkor bocsáttattak szabadon a babiloni fogságból. Azonban Círus ezen elsõ éve az õ harmadikával is (10,1.) ugyanegy lehet, a mennyiben Círus és a médus Darius együtt foglalták el Babilont, azután közösen uralkodtak, mig a harmadik évben Darius halála által Círus egyeduralkodó lett. Úgy látszik ez idõ tájban halt meg Dániel.
Dán 2
Dán 2,1
Ez alatt némelyek a második évet értik a nagy világbirodalom megalakúlása után, azaz, Nabukodonozor összes uralkodásának 38-ik évét, miután Szíriát, Feniciát, Egyiptomot s a közel fekvõ országokat mind meghódította; mások atyja, Nabopalasszár után, az õ egyeduralkodásának második évét értik.
Dán 2,1
A héber szerint: mely miatt lelke nyugtalan lõn, és álma félben szakadt.
Dán 2,2
Lásd Dán. 1. r. 17-ik jegyz.
Dán 2,3
A héber szerint: Álmot láttam, és lelkem háborog, hogy megtudjam az álmot.
Dán 2,4
vagy: arameus, kaldeus nyelven. A legrégibb idõkben a szírus és kaldeus egy nyelv volt (Kir. IV. 18,26. Ezdr. I. 4,7.); a mint hogy késõbb is mind a kettõ rokon maradt, s arameus név alatt foglaltatott egybe. Innen kezdve a hetedik rész végeig a könyv kaldeus nyelven van írva.
Dán 2,5
A kaldeus szerint: darabokra vagdaltattok.
Dán 2,5
A kaldeus szerint: szemét-halommá, vagy fertõvé lesznek, azaz, földúlatnak. A téglából épült házak, leromboltatván, szétáznak az esõtõl.
Dán 2,8
módot kerestek tudatlanságtok palástolására, hogy az érdemlett büntetést elkerüljétek.
Dán 3,6
midõn más foglalkozásaim által akadályozva leszek, vizsgálni, vajjon igaz-e a ti értelmezéstek?
Dán 2,9
mert nem nehezebb az isteni álmokat eltalálni, mint megfejteni. A kaldeus és a Vulgata így is adható: Ha nem mondjátok meg nekem az álmot, melyet láttam, ugyanegy itélet alá estek mindnyájan; mert ti hamis és csalárd beszéddel akartok tartani, míg az idõ elmúlik. Azért az álmot stb.
Dán 2,13
Mások szó szerint így: És kihirdettetvén az itélet, megölettek a bölcsek, és Dániel stb. Azonban lásd a 18. 48. v. Meglehet, hogy a bölcsek választottait, kik a király elõtt megjelentek, elrekesztették, hogy a többi, ezen rendbelieket is befogják, s azokkal egyszerre öljék meg. Azt hiszik egyébiránt, hogy a kaldeusok irígységbõl és vetélkedésbõl arra törekedtek, hogy Dániel ne választassék meg azok közé, kik a király elõtt megjelentek.
Dán 2,14
Mások a kaldeus szerint: Dániel eléterjeszté Arioknak, vagy tanácsot tartott vele.
Dán 2,14
A kaldeus szerint: a testõrök hadnagyával.
Dán 2,19
hálát adva, magasztalá.
Dán 2,20
hatalom, és adja azt, kinek akarja.
Dán 2,23
a szükséges hatalmat, hogy ily nagy veszélybõl kimenekedhessünk.
Dán 2,27
Mások szerint: mágusok. Lásd Dán. 1. r. 17-ik jegyz.
Dán 2,28
A kaldeus szerint: a következõ idõben, mely különösen a messiási idõszak is. Lásd Izai. 2,2.
Dán 2,31
A kaldeus szerint: rendkivûl fényes.
Dán 2,34
E szavak „a hegybõl“ nincsenek a kaldeusban, hanem értetniök kell.
Dán 2,34
emberi közremûködés nélkül.
Dán 2,36
Ezen álom a Krisztus elõtti négy nagy világbirodalmat adja elé: az asszíriai-babilonit, a médus-persát, a görögöt és a rómait, melyeknek egyike a másikat elnyelé, mig a világuralomnak átalán Krisztus szellemi országa véget vetett.
Dán 2,37
Te vagy most a leghatalmasabb minden királyok között. Vesd össze: Ezekiel 26,7. A persa királyok még most is viselik e czimet.
Dán 2,38
Lásd Jerem. 27,6. Baruk. 3,16. Judit 11,5. Ezekiel 31,6.
Dán 2,38
a babiloni birodalom, mely Nabukodonozor által nyerte meg valódi nagyságát, az asszíriaival együtt, melynek uralkodói e világbirodalom segéd-alapítói voltak. Nabukodonozor birodalma, hatalmánál, nagyságánál, tömérdek gazdagságánál és nagy haditetteinél fogva, alkalmasan hasonlíttatik az arany fõhöz.
Dán 2,39
a médus-persa, melynek alapítói a médus Darius és Círus voltak. Ez csekélyebb volt, mint a babiloni, mert nem oly tartós, terjedelmes és nem oly korlátlan; mivel Círus és a többi persa királyok szelíd uralma alatt nemcsak egész népek, mint a zsidók, szabadságot nyertek, hogy hazájokba visszatérhessenek, hanem átalán e világbirodalom alattvalói, szelíd, igazságos kormányzatnak örvendhettek, a mennyiben az az akkori idõk szellemével megegyeztethetõ volt.
Dán 2,39
Nagy Sándornak és utódainak birodalma ennek különféle tartományaiban az akkor ismert világ nagy részét magában foglalta.
Dán 2,40
a római birodalom.
Dán 2,40
A legterjedelmesebb világuralmat a rómaiak gyakorlották; azért jól mondatik a birodalomról, hogy mint a vas, mindent szétrombolt és összetört.
Dán 2,43
E három vers a római birodalom utóbbi felosztására, a nyugati és keleti császárságra (a két lábra) vonatkozik, továbbá azon feldarabolásra, melyre az európai államok a népvándorlás óta oszlottak (a tíz újjak, hol a tízes szám, kerekszám). Vesd össze: Dán. 7,12.24. s követk. Mindezen országok alapja vas, mivel a római birodalomból származván, római törvényen alapúltak. De a vashoz agyag is van vegyûlve. Ez alatt a germán népek s ezek államjogi sajátságaik értetnek, melyek nem engedik meg, hogy õk ismét egy római világbirodalommá alakúljanak. A római és germán népek vegyûlete s ezek állam-szövetsége olynemû, mikép ez soha sem fûzõdik össze oly szorosan, hogy egy ötödik világbirodalommá képzõdhetnék, habár a római-germán fejedelmek egymás között házasságok által rokonságban vannak.
Dán 2,44
Ezen örökkétartó ország a Messiás országa. Ez a világ kezdetétõl készûlt elõ, s így minden világbirodalmak mellett csendes erejében növekedett, míg az utolsó világbirodalom idejében, midõn ez világhatalmának legfõbb fokára hágott, elkezdé ezen világbirodalmat megdönteni, helyére önmaga, mint egyetemes szellemi ország (anyaszentegyház) emelkedett. Ezen ország kormánya nem száll egyik nemzetrõl másikra, mint a világbirodalom uralma, hanem mindig Istennél marad, s véget vet minden világbirodalomnak, miután megbuktatta a rómait, mely a többieket mind elnyelte.
Dán 2,45
A kõ a Messiás és az õ országa. Valamint õ férfiú hozzájárúlása nélkül a magasból megjelent a földön, úgy alapúl az õ országa földi hatalom nélkül, sõt ez köteles amannak engedni mindenkorra.
Dán 2,46
mert istennek tartotta õt a 11. v. szerint (vesd össze: Ap.cs. 14,10–12.). Midõn Dániel az Istent illetõ tisztelet ellen tiltakozott, mondá a király, mint következik.
Dán 2,48
Babilon egész területén (tartományán).
Dán 2,48
A kaldeus szerint …minden tartományain, és fõnökké Babilon minden bölcsei fölött.
Dán 2,49
hogy mentse fel õt a fõnöki hivataltól Babilon felett.
Dán 2,49
kormányzóivá, tisztviselõivé.
Dán 2,49
mint tanácsosa és megbizottja.
Dán 3
Dán 3,1
A szobor hihetõleg Babilon fõbálványát, Bélt ábrázolta (14. 18. 95. v. 4,5.), vagy oly formán, hogy az csak egy oszlop volt, mely fölûl a bálvány fején végzõdött; vagy úgy, hogy az egész bálvány egy magas talapzaton állott, s így a szobor magassága talapzattal együtt hatvan könyöknyi lehetett. Az egész szobor belûl fából vagy agyagból volt, kivûl aranylemezekkel borítva (vesd össze: Izai. 40,19. 41,7. Jerem. 10,3–5. Móz. V. 27,15.), vagy pedig egészen üres volt. A szobor nagy értéke nem lehet feltûnõ, miután Babilonban tömérdek kincs volt felhalmozva. (Vesd össze: Jerem. 50,37. 51,13.). A szobor fölállítását némelyek Nabukodonozornak a szomszéd népeken nyert gyõzedelmei után való idõre teszik, azt vélvén, hogy a király az õ védistenének, Bélnek hálaünnepet akart tartani; mások a 2. r. eléadott álom utáni idõre teszik, és azt tartják, hogy a király nemtõûl állíttatá a szobrot, hogy birodalmának megjövendölt bukását elhárítsa, vagy elhalaszsza.
Dán 3,1
Dúra, egy része a Babilon körûl levõ nagy síkságnak.
Dán 3,2
A tisztviselõk itt említett hét osztályának jelentését nem lehet szorosan meghatározni. A kaldeus szövegben ezeken fölûl van még a Tiftaja név, mi törvénytudót jelent, melyet a Vulgata nem fejez ki.
Dán 3,3
Lásd az elõbbi jegyz.
Dán 3,4
azaz: nektek, jelenlevõknek, bármily nemzetbeliek és nyelvüek legyetek.
Dán 3,5
háromszögû húros hangszer.
Dán 3,5
vagy zsoltár.
Dán 3,5
oly hangszer, mely több, egybehangzó hangokon szólt egyszerre.
Dán 3,6
A megégetés tüzes kemenczében a kaldeusoknál közönséges halálbüntetés volt (Jerem. 29,22.).
Dán 3,12
A kaldeus szerint: megvetettek tégedet.
Dán 3,12
Dániel az ünnepélynél nem volt jelen, hihetõleg, mivel nem tartozott ama tisztviselõk osztályához, kik a 2. v. szerint meghivattak, hogy a király kiséretében legyenek; vagy egyéb körûlmények is visszatarthatták õt.
Dán 3,16
veled egy akaraton lennünk.
Dán 3,22
Ez a kemencze rendkivûli befûtése miatt történt, kitörvén a láng a kemenczébõl, mint a 46. s. követk. v. elmondatik.
Dán 3,23
Ez sz. Jeromos megjegyzése. Mi a 24–90. v. következik, nincs meg a kaldeus eredeti szövegben, hanem sz. Jeromos által Theodotion görög fordításából tétetett át latinra, s az anyaszentegyház által a szentirás részeûl elismertetett és megerõsíttetett.
Dán 3,24
mert az Úr angyala leszállott velök a kemenczébe, mint alább elmondatik, és megmenté õket.
Dán 3,27
igazságra, igéreteid teljesítésében hûségedre alapítvák.
Dán 3,27
igazságosak.
Dán 3,32
A görög szerint: pártütõ. A pogányok mind elpártoltak az õsvilág vallásától.
Dán 3,32
Méltán neveztetik Nabukodonozor, mint igazságtalan hódító, azon idõk leggonoszabb királyának.
Dán 3,33
A LXX értelmezõk fordításának egyik kézirata szerint: szégyen és gyalázat lett szolgáid és tisztelõid osztályrésze.
Dán 3,38
Dániel bírt ugyan a jövendölés adományával, de nem volt tulajdonképen a prófétai hivatalban. Ezekiel nem volt Babilonban, hanem Kaboras folyóvizénél. Lásd Ezekiel 1,1.
Dán 3,41
könyörgünk hozzád.
Dán 3,47
hétszerte hétszer, azaz, igen magasan.
Dán 3,48
Lásd a 13-ik jegyz.
Dán 3,51
miután már elõbb dicsérték (lásd 24. v.), és Azariás könyörgött (25. v.).
Dán 3,55
Az Isten szekere s ennek jelentése terjedelmesen le van írva Ezekiel 1. 10. r.
Dán 3,60
a folyó levegõ a föld légköre fölött.
Dán 3,83
a minden idõk választottainak kis serege.
Dán 3,88
A pokol itt, mint sok egyéb helyen, sírt jelent.
Dán 3,23
Sz. Jeromos jegyzéke.
Dán 3,92
Az Isten fia alatt Nabukodonozor a 95. v. szerint angyalt értett, s ez ugyancsak azon angyal volt, kirõl a 49. v. szól.
Dán 3,96
Lásd Dán. 2,5. Ez a vers fejezi ki okát annak, miért mentette meg Isten ily csoda által tisztelõit a haláltól. Nabukodonozornak és az õ hatalmas embereinek meg kellett gyõzõdniök, hogy Jehovah minden bálványok felett fölséges és hatalmas.
Dán 3,97
visszahelyezé elõbbi méltóságaikba.
Dán 3,98
jólétetek, szerencsétek.
Dán 3,98
E verssel kezdõdik a királyi rendelvény, mely 4,34.-ig terjed. A 98–100. v. (kaldeus szerint 31–33. v.), a következõ részhez tartoznak, hol a csoda, melyet Isten Nabukodonozorral tett, körûlményesen eléadatik.
Dán 4
Dán 4,1
Itt következik a 3,98. kezdett rendelet folytatása.
Dán 4,1
E történet hihetõleg Nabukodonozor országlásának utolsó éveire esik, miután hadjáratait bevégzette, és világbirodalmát megerõsítette.
Dán 4,5
a bölcsek társa. Mások szerint ez Nabukodonozorra vonatkozik, t. i. mígnem barátom, országlótársam. Az eredeti szöveg szerint: míg végre Dániel hozzám belépett.
Dán 4,5
A név magában foglalja a Bal, Bel szótagot, a babiloniak fõistenségének nevét.
Dán 4,5
Dániel, mint a bölcsek fejedelme, valószinûleg csak ritkán s a legnehezebb esetekben hivatott. A közönséges eseteknél mindig csak a szolgálattevõ osztály lépett a király elé; csak ha az álmok és talányok vagy épen nem, vagy kielégítõleg nem fejtettek meg, akkor hivaték Dániel, kinek természetfölötti erejét a király már az elõbbi álomfejtésbõl ismerte.
Dán 4,6
azaz: tudniillik; mert a király maga beszélte el álmát mint következik.
Dán 4,10
Több régi népek, különösen a babiloniak tanítása szerint, az angyalok úgy környezik Isten trónját, mint a testõrök a földi királyokéit, és mint ezek, hírnökök gyanánt szolgálnak.
Dán 4,12
Itt is, mint az álomban többször történik, a kép és valóság össze van keverve, némely része a levágott fa törzsökére, némely csak az az által jelelt királyra illik.
Dán 4,14
Lásd a 7-ik jegyz.
Dán 4,16
Isten azonnal kinyilatkoztatta Dánielnek az álom jelentését; nem az álom jelentésérõl gondolkodott tehát, hanem az álomnak elõtte kinyilatkoztatott és szerencsétlenséget jövendölõ értelme nyugtalanította és hozta zavarba.
Dán 4,16
ne félj kimondani az álom jelentését.
Dán 4,16
Bár csak a közelgõ szerencsétlenség a te elleneidre szállna!
Dán 4,24
Változtasd meg életmódodat; légy jó és kegyes az emberekhez, ki azelõtt zsarnok és igazságtalan elnyomó voltál.
Dán 4,25
Az álom jelentését és teljesedését a sz. atyák, Jeromos, Theodoret, Tamás és több keresztény értelmezõk, némi jelentéketlen eltérésekkel, következõleg adják elé: Nabukodonozor az õ országlásának vége felé elkevélyedett és elbízta magát nagy hatalmában. Isten tehát megintette õt az eléadott álom által. De miután csak oly kevély maradt (26. 27. v.), büntetésûl az Isten megfosztotta õt eszétõl, és oly tébolyodást bocsátott rá, melynélfogva vadállatnak képzelte magát. E tébolyodásban nem is úgy viselte magát, mint ember, hanem mint állat; négy kézláb járt, úgy evett, mint a barom, elhanyagolta teste minden ápolását, s végre a szabadba futott ki az oktalan állatok közé. Emberei engedtek neki ebben; hanem vigyáztak rája, hogy valami veszély ne érje, és meglánczolták, hogy magát meg ne ölje. Valószinûleg arra is vigyáztak, hogy csak oly helyeken tartózkodjék, hol nem volt kitéve alattvalói szemeinek. Igy volt õ hét ideig, azaz, több idõszakig (évig, vagy hónapig). Ezek elteltével, miután Isten az õ kevélységét megbüntette, ismét vissza adá neki értelmét, és Nabukodonozor megtanúlván ismerni az Isten itéleteinek igazságát és jóvoltát, méltó lõn ismét visszahelyeztetni országába. – A kaldeus hagyomány, mint azt a régi történelem megõrzötte, beszél Nabukodonozornak egy súlyos betegségérõl országlásának vége felé; mi a szentírás elõadásával egybehangzik. Egyébként Nabukodonozor viselete a tébolyodottak történetében nem példa nélküli.
Dán 4,26
a palota lapos födelén sétála.
Dán 4,31
Nabukodonozor elismerte ugyan a legfõbb Istent, hálát adott neki, de mind a mellett bálványimádó maradt. Lásd 5. v.
Dán 4,33
A kormányzást Nabukodonozor tébolyodása alatt az õ fõemberei vitték, s fölépûléseig fenn is tartották; ez egyébiránt érdekökben feküdt, mivel az uralkodók változásával keleten majd mindenkor egybe van kötve a fõhivatalnokok letétele. Midõn tehát Nabukodonozor õrei hirt adtak fölépülésérõl, a fõemberek fölkeresték õt, hogy iránta hódolatukat ismét kijelentsék.
Dán 4,34
Ha ezen próféta könyvét idõrendben akarnók olvasni, akkor a 7. és 8. részt itt közbe kellene igtatni.
Dán 5
Dán 5,1
Nabukodonozor unokája, Evilmerodak fia, Babilon utolsó királya, kit Herodot Labinetnek nevez. Lásd Jerem. 27,7. 8-ik jegyz.
Dán 5,1
az napon, melyen Babilon a persák által bevétetett (Kr. e. 538. évb.), azaz, a minden istenek ünnepnapján; mert ez napon vette be Círus Babilont, mint a régi történetírók egyetértõleg beszélik. Lásd Izai. 21,4.5.
Dán 5,1
azaz, elõbb az idõsbek, elõkelõbbek, utóbb az ifjabbak, alsóbbrendûek. Az eredeti szövegben: és a bort elõttök ivá, azaz, külön asztalnál, keleti szokás szerint.
Dán 5,2
azaz, nagyatyja. Lásd 1-sõ jegyz.
Dán 5,4
különösen énekek által.
Dán 5,5
a függõ lámpával vagy álló csillárral átellenben a legvilágosabb helyen.
Dán 5,6
hogy ágyékai reszketni kezdének.
Dán 5,7
Minemû irás volt ez, az értelmezõk különféleképen fejtegetik. Némelyek azt vélik, hogy ismeretlen irás-jelek voltak. Mások szerint, a szavak kezdõbetûi, M. T. F. voltak leírva. Mások másképen.
Dán 5,7
a legközelebbi a legfõbb tisztviselõ után.
Dán 5,10
az õ anyja, ki nem volt a lakománál; mert lásd a 2. v. Ez valószinûleg ugyanaz volt, kit a görög történetíró, Herodot, Nitokrisnak nevez, ki az utolsó babiloni király, Labinet anyja volt. E nõ, ugyanazon történetíró szerint, nagy vállalatai- és tetteiért a babiloniaknál igen nagy tekintélyben állott, és szavai jós-igék gyanánt vétettek.
Dán 5,11
Lásd Dán. 4,5.
Dán 5,11
nagyatyád. Lásd 1-sõ jegyz.
Dán 5,11
Mikép lehetett az, hogy a király elõtt ismeretlen volt Dániel, holott Nabukodonozor õt a bölcsek fejedelmévé tette? Némelyek szerint, Dániel Nabukodonozor halála után, hivatalából letétetett; mások szerint, Boldizsár alatt is viselte még a hivatalt, hanem ezután visszavonúlva élt, úgy hogy ismeretlen maradhatott Boldizsár elõtt, kinél, mint jellemérõl következtetni lehet, az oly férfiak, mint Dániel, nem igen állhattak kedvességben.
Dán 5,17
udvarod.
Dán 5,25
Az eredeti szöveg szerint: Mene, mene, tekel, ufarzim. Mene, mene, annyi, mint, megszámlált, megszámlált, vagyis, a legszorgalmasabban megszámlált. Tekel, annyi, mint megmért, vagyis megfontolt. Ufarzim pedig annyi, mint osztók, vagy osztanak. E szerint eme szavak értelme következõ: A te országlásod évei Istentõl a legpontosabban megszámlálvák, s egyszersmind a te érdemeiddel együtt megmérvék; de mivel kellõnél könnyebbnek találtattál, ime felosztanak téged már a küszöbön álló médusok és persák. (Lásd a 26. 27. és 28. v.).
Dán 5,28
Fáresz, azaz: megosztott, czélzás szójátékkal a persákra. A médus Darius s a persa Círus, kik együtt foglalták el a babiloni birodalmat, megosztoztak azon. Az elõbbi Babilont nyeré, az utóbbi Asszíriát, miglen Darius halála által az egész Círusra szállott.
Dán 5,29
Lásd 7. v. E megfejtés nem lehetett kedves Boldizsárnak; azonban mégis meg akarta szavát tartani. Dániel kezdetben tiltakozott minden kitûntetés ellen, de késõbb nem vonakodott elfogadni a ráruházott méltóságot, meg lévén gyõzõdve, hogy Isten az uralkodásnak bekövetkezõ változásánál ezt az õ választott népe javára rendelte.
Dán 5,30
mert ezen éjjel vette be Círus a várost az Eufrates elvezetése által. Lásd Izai. 44,27. 45,1. Jerem. 50. 51. r.
Dán 5,31
A görög történetírók szerint ugyanez II. Ciaxares, Astiages fia.
Dán 6
Dán 6,1
120 tartomány fölé. Eszter idejében, midõn a persa birodalom az utóbbi hódítások által még nagyobb terjedelmet nyert, 127 volt a tartományok száma. Lásd Eszter 1,1. 8,9.
Dán 6,3
Az „Isten“ szó nincs meg az eredeti szövegben, sem Theodotion görög fordításában.
Dán 6,4
a kormányzás ügyeiben; hogy õt hûtlenség, képesség-hiány vagy engedetlenség vádjával terheljék.
Dán 6,5
Mi Dánielben semmi vád-okot nem fogunk találni, ha csak religiójában meg nem támadjuk; mert ennek mindent fel fog áldozni, s így tõrünkbe esik.
Dán 6,6
Az eredeti szerint: megrohanták.
Dán 6,7
A tanácsok, midõn a parancsot aláirás végett a király elé terjesztették, nem aggódtak azon, hogy eszteleneknek és gonoszoknak fognak tartatni, mivel a persák hite szerint az õ királyukban az istenség volt megtestesûlve, s így a király minden más népek istenei fölött állott.
Dán 6,8
Ha valamely persa törvény a kellõ formaságok között meghozatott, azt, fontos ok nélkül, maga a király sem vehette vissza. Lásd Eszter 1,19. 8,8.
Dán 6,10
a lapos tetõn. Lásd: Tób. 3,10. Judit 8,5. Vesd össze: Kir. III. 17,19.
Dán 6,10
A zsidók Jerusalemen kivûl imádság közben orczájokat e város felé fordították. Lásd Kir. III. 8,35.44.45. Zsolt. 5,8.
Dán 6,10
Vesd össze: Zsolt. 54,18.
Dán 6,11
Az eredeti szerint: ama férfiak megrohanván Dánielt.
Dán 6,12
Lásd 7. v.
Dán 6,12
Ugy van ez a persák törvénye szerint, melyet nem szabad megszegni.
Dán 6,14
megtette, a mi tõle telt.
Dán 6,15
Az eredetiben: Ama férfiak pedig sürûn (mások szerint: sürgetõleg) jövének a királyhoz, és mondák stb.
Dán 6,16
A marokkói császárnak maiglan is vannak oroszlán vermei, s azok nagy négyszögû, föld alatti üregbõl állanak, választófal által két szakaszra osztva. A választófalon ajtó van, mely fölülrõl felhúzatva nyittatik ki, s leeresztve záratik be. Az oroszlánok felvigyázói étket vetnek egyik szakaszba, s ebbe átcsalják az oroszlánokat: azután az ajtót fölûlrõl lezárják, s úgy tisztítják a másik szakaszt. A kényúr néha embereket is vettet az oroszlán verembe.
Dán 6,17
A király jobban tartott az emberek dühétõl, mint az oroszlánokéitól. Az eredeti szerint: hogy Dániel felõl a végzés meg ne másíttassék. – A fõemberek, úgy látszik, attól tartottak, hogy Dánielt a király alattomban kivonhatja, vagy az oroszlánoknak más elegendõ húst vettet, mely esetben azok nem igen bántják az embert; azért nyomták õk is a kõre pecsétjeiket.
Dán 6,18
Mások szerint: zene nélkül. Mások szerint: társnõ nélkül.
Dán 6,24
A persa törvény szerint, az oly gonosztevõnek, ki gyilkosságot követett el, legközelebbi rokonai is kivégeztettek, mint Ammianus Marcellinus bizonyítja.
Dán 6,25
az egész országban, melyet kevély túlzással a persa és más keleti királyok egész földnek neveznek, és magokat föld urainak tartják.
Dán 6,25
jólétetek.
Dán 6,28
ki Dariusnak két évi uralkodása után bekövetkezett halálával egyeduralkodója lett a médus-persa birodalomnak.
Dán 7
Dán 7,1
Kr. e. 555. évb. Idõrend szerint a 7. és 8. r. az 5. és 6. r. elé volna teendõ: prófétai tartalmoknál fogva itt a második prófétai szakasz élén vannak. Boldizsárról lásd 5,1.
Dán 7,2
A tenger jelenti a világot; a négy szél a mozgalmakat, melyeket a világon okozni fog a négy világbirodalom; ezek leirásához kezd mostan a próféta.
Dán 7,3
Az állat jelenti a földi hatalmat. A négy szörnyállat jelképezi a négy világbirodalmat. Jelentésénél fogva a látomás összeüt a fönebbi képszoborral (2,31. s köv.), csakhogy a negyedik birodalomnak bõvebb jelképezését és ismertetését adja.
Dán 7,4
Mások szerint: oroszlán. Ez az oroszlán jelképezi az asszír-kaldeus birodalmat, különösen pedig Nabukodonozort, annak legnagyobb királyát, kit Jeremiás is ugyanazon jelkép alatt hoz föl 4,7.
Dán 7,4
Épen úgy jelképeztetik Nabukodonozor Jeremiásnál (48,40. 49,22.), és Ezekielnél (17,3.).
Dán 7,4
E szók alatt, úgy látszik, Nabukodonozor eleste és isméti fölemeltetése értetik. Lásd Dán. 4,13. Az állati erõvel bíró kaldeusoknak az emberiesebb persák által lett meggyõzetése is érthetõ, a mennyiben a persa gyõzõk által az asszír-babiloni birodalom állati ereje megtöretett, és emberi sziv, azaz, jobb mûveltség hozatott be az elfoglalt birodalomba.
Dán 7,5
Értsd a médus-persa birodalmat, – medvéhez hasonlót, mert kevésbé volt fényes és korlátlan, mint a kaldeus, nem is oly gyorsan haladt elõ, hanem csendesebben. Xenophon szerint, a régi persák mértékletesek, munkásak és kitartók valának, mi szerinte alkalmúl szolgálhatott arra, hogy medve által jelképeztettek, mint a mely állat nagy kitartással tûri a fáradalmakat és éhséget.
Dán 7,5
az oroszlán mellé. Az eredeti szöveg igy is adható; Utána más állat jelenék meg, hasonló a medvéhez, s egy oldalára támaszkodék (a mennyiben t. i. egyik lábát fölemelte, s a másikra nehezedett). A médus-persa birodalom eleinte csak a médusok hatalmára támaszkodott (vesd össze: Dán. 8,3. 5,28.), a mennyiben a persák jelentéketlen lakosai voltak a Fars nevû csekély vidéknek, bár késõbb fõnéppé lettek.
Dán 7,5
Az eredeti szöveg így is adható: és három agyar volt szájában fogai között. Ez a kaldeusok, médusok és persák birodalmát jelképezheti, melyekbõl a médus-persa világbirodalom alakúlt.
Dán 7,5
Azaz: foglalj, hódíts!
Dán 7,6
jelképezve nagy Sándornak macedon-görög birodalmát.
Dán 7,6
párducz: ravasz, ragadozó, ügyes, csinos, mint volt nagy Sándor és görögjei.
Dán 7,6
Vesd össze: Dán. 8,5.21.22. Nagy Sándor halála után, birodalmán az õ négy hadvezére osztozott: Antipater nyeré Macedoniát, Ptolomeus Egyiptomot, Szeleukus Szíriát és keleten a többi tartományt, Antiokus kis Ásiát. Úgy látszik, az általa még éltében vezérlett hadseregek jelentik a négy szárnyat, így neveztetve a gyors hódítás, vagy, a négy világrészre való terjeszkedés miatt.
Dán 7,7
a romai birodalom többféle alakjában egész a mostani világfolyam végeig. Vesd össze: Dán. 2,40.41.
Dán 7,7
a mit el nem nyelhetett.
Dán 7,7
országa; hasonlólag a tíz ujjhoz. Dán. 2,42.44.
Dán 7,8
Az értelmezõk legnagyobb része azon véleményben van, hogy amaz ország, mely a többi tízbõl alakúlt, s a kis szarv által jelképeztetik, az anti-krisztus országa az idõk végezetével (Jerom.).
Dán 7,8
mely a három legnagyobb, az utolsó idõkben még fennálló országokat meghódítja, s magának (habár csak rövid idõre) a világuralmat kivívja. A többi hét azután vagy elvesz, vagy az anti-krisztussal szövetkezik.
Dán 7,8
Ezzel nagy sz. Gergely szerint (egyenesen) az anti-krisztus van jelképezve; ki emberi szemekkel a kevélyen kérkedõ szájjal ábrázoltatik, mert ember létére sátáni gonoszsággal fog bírni. Lásd Tessz. II. 2,4. Vesd össze: Dán. 7,25. 8,23.
Dán 7,9
itélettartás végett.
Dán 7,9
az örökkévaló, ki minden napok elõtt volt.
Dán 7,9
az isteni szentség, igazság és örökkévalóság jelképei. Vesd össze: Izai. 1,18. Zsolt. 49,3.
Dán 7,9
A trón egy mozdítható kerekes szék volt. Vesd össze: Ezekiel látomását 1. és 10. r.
Dán 7,10
A tûzfolyam, jelképe a biró fölségének és mindenhatóságának, mely ellenállhatlan erõvel, mint emésztõ tûz, az õ tisztelõinek ellenségeit megsemmisíti.
Dán 7,10
Vesd össze: Móz. V. 33,2. Zsolt. 67,18. Jel. 5,11.
Dán 7,10
itélet tartatott.
Dán 7,10
az isteni mindentudás könyvei.
Dán 7,11
figyelmeztem, mi fog történni.
Dán 7,11
átalán az utolsó világbirodalom.
Dán 7,11
Vesd össze: Jel. 19. 20.
Dán 7,12
mert miután az elsõ három nagy világbirodalom, mint ilyen, megszûnt, azok népei, kisebb részletekre oszolva, még alárendeltségben éltek továbbá is, míg ezekre nézve is teljesedett az idõ és óra.
Dán 7,13
felhõivel vagy felhõin.
Dán 7,13
a Messiás, Jézus Krisztus, itt az õ dicsõségében elétûntetve, melyben az idõk végezetével meg fog jelenni (Máté 26,64. 16,27.). Itt egyenesen ugyan a Messiás országának utolsó korszaka rajzoltatik, a nélkül azonban, hogy a többi kizáratnék, a mennyiben prófétai látomásban, a mi egyenlõ és egymáshoz tartozó, gyakran egy képpé olvad össze: Lásd a bevezetést a prófétákhoz.
Dán 7,13
Lásd a 9. v.
Dán 7,14
Ez az átalános uralom tulajdon értelemben csak az idõk végezetével fog bekövetkezni, kezdõdik pedig és elõkészûl már Krisztusnak földre jövetekor. Lásd 33-ik jegyz.
Dán 7,17
Lásd a 4–7. v.
Dán 7,18
Lásd Máté 25,34.
Dán 7,19
Az eredeti szerint: fogai vasból, körmei rézbõl valának
Dán 7,23
Lásd a 7. v.
Dán 7,24
Az eredeti szerint: a tíz szarv a tíz király, kik azon országból támadnak – A tíz király (ország) egyenesen ama tíz király (ország), kik az utolsó idõkben Krisztus országát nyomorgatják, egyszersmind, tökéletlen értelemben, a keresztényeket üldözõ régi római császárok, s a késõbbi keresztényeket üldözendõ királyok a keresztény idõszakban. Lásd 7. v.
Dán 7,24
Ez a hatalmas király, ki a tíz király után az uralmat magához ragadja, s azokból hármat megaláz, tulajdonképen az anti-krisztus; egyszersmind azonban értetnek az õ elõképei, elõfutói: Antiokus Epifanes, ki Sziria három utolsó trónkövetelõjét, Heliodorust, Ptolomeus Filometort és Demetriust elnyomta; továbbá Mohammed, ki követõinek fegyveres ereje által az arabok, persák és görögök országát leigázta.
Dán 7,25
õt káromolja; különösen az anti-krisztus (8. v. Jel. 13,6.); mint Antiokus is (Makk. I. 1,23.43–53. Makk. II. 9,28. Vesd össze: Dán. 8,23.); Mohammed az õ új törvényének behozatala által.
Dán 7,25
nyomorgatja, öldökli.
Dán 7,25
Mások szerint: oly vakmerõ leszen.
Dán 7,25
hogy az eddigi szokásban levõket, az idõ által megszentelteket megváltoztathatja, a jogokat, erkölcsöket, egyházi és polgári alkotmányt. Igy vélekedett Antiokus, ki a zsidóságot kiírtani, így Mohammed, ki a kereszténységet elpusztítani akarta.
Dán 7,25
A szentek három és fél idõszakaszig lesznek az anti-krisztus és az õ elõfutói hatalma alatt. Mily idõtartamot kell érteni itt az idõszakasz alatt, ezt az írásértelmezõk különféleképen magyarázzák; s kétségkivûl az anti-krisztusra és az õ különféle elõfutóira nézve, Isten különbözõleg határozta meg. Flav. József szerint, Antiokus épen három évig és nyolcz hónapig volt Jerusalem birtokában. Mohammedre vonatkozólag, úgy látszik, másképen kell felfogni az idõszakaszokat, mint a többieknél.
Dán 7,27
A 26. 27. v. egyenesen az anyaszentegyház utolsó diadalmas korszakára szól a földön és a végitéletre; egyszersmind pedig, habár tökéletlenûl, a kereszténység gyõzelmére közvetlenûl alapíttatása után.
Dán 7,28
az angyal beszédének.
Dán 8
Dán 8,1
Kr. e. 553. évben.
Dán 8,1
Boldizsár uralkodásának kezdetén (Dán. 7,1.).
Dán 8,2
A héber szerint: Ulai (Euleus) vizénél. Értelme ez: Boldizsár harmadik évében, miután az elõbbi látomást nyertem vala, az élami Szúzában találva magamat, ismét látomást láték, s úgy látszék, mintha Ulai folyóvizénél lettem volna. Élam tartományának már Ábrahám idejében voltak saját királyai (Móz. I. 14,1.). Nabukodonozor meghódította azt, mint Jerem. 49,34–39. Ezekiel 32,24.-bõl kitûnik, és babiloni tartománynyá tette, az is maradt Boldizsár utolsó éveiig; midõn azután az elamiták Círussal szövetkeztek, s neki Babilon meghódításában segitségére voltak. Szúza, Ulai mellett, a tartomány régi székvárosa volt, késõbbi idõkben (Ezdr. II. 1,1.) a persa királyok téli tartózkodás-helye vala. Dániel valószinûleg azért nyerte e látomást Szúzában, a persák késõbbi székhelyén, mert a persa hatalomnak a görög által leendõ bukását kellett e látomásnak tartalmaznia. Vajjon Dániel kormányügyekben valóban volt-e Szúzában, vagy csak, mint Ezekiel Jerusalemben (Ezekiel 8,3. 40,2.), õ is elragadtatásban volt Szúzában: az értelmezõk által különféleképen fejtegettetik; az eredeti szöveg mind a két véleményre alkalmazható.
Dán 8,3
A héber szerint: a folyó elõtt.
Dán 8,3
A kos a 20. v. szerint a médus-persa birodalmat jelképezi. A médusok és persák jelöltetnek a két szarv által. A magasabb szarv a persák hatalmát jelenti, mely idõvel a médusokét felûlhaladta. A héber szerint …melynek két szarva vala, és a két szarv magas vala, de egyik, a másiknál magasabb, még utóbb növekedék.
Dán 8,4
A persa királyok lassankint terjeszkedtek hódításaikban, a nélkül, hogy ellenállást találtak volna. Nyugaton kezdték, leigázva Lídiát, Kis-Ásiát és Tráciát, azután éjszak felé fordúltak, hogy Scithia egy részét s a kaspi tengermelléknél lakó népeket meghódítsák; végre dél felé is akartak terjeszkedni Egyiptom és Szerecsenország meghódítása által. Kelet felé nem terjeszték uralmokat.
Dán 8,5
Ez a kecskebak a görög birodalmat jelképezi, ennek szarva annak királyát, Nagy Sándort (21. v.). Ezen kecskebak gyors futása Nagy Sándor rohanó hadjáratát jelenti.
Dán 8,6
A héber szerint: a folyó elõtt.
Dán 8,6
Nagy Sándor a persa birodalomtól nyugatra fekvõ Macedoniából indúlt ki, s a persa király, Darius Kodomannus serege ellen nyomúlt elé, megverte ezt a Granikus folyónál és Isszusnál, és országának belsejéig ûzte a királyt.
Dán 8,7
Nagy Sándor Gaugamelánál Adiabenében érte utól Dariust. Arbelánál teljesen leverte õt, s így véget vetett a médus-persa birodalomnak.
Dán 8,8
Miután Nagy Sándor birodalma a földi nagyság legfõbb fokát elérte, Nagy Sándor, ittasság és meghûlés következtében, hirtelen meghalt.
Dán 8,8
abból, helyette.
Dán 8,8
A négy szarv a négy királyt jelenti, kik Nagy Sándor halála után a birodalmat egymás között felosztották. Lásd Dán. 7,6.
Dán 8,9
A szeleucidák országából Szíriából.
Dán 8,9
Antiokus Epifanes, a kezdetben tehetetlen.
Dán 8,9
Mások szerint: a dicsõ ország, azaz, Zsidóország ellen, melyet a próféták gyakran illettek ilyes nevekkel. Lásd Jerem. 3,19. Ezekiel 20,6.15. Dán. 11,16.41. Antiokus különösen déli Egyiptomot, s a keletre fekvõ Persiát és Judeát gyõzte le.
Dán 8,10
Az ég tábora, melyet ezen szarv megtámad, az Úr népét jelenti, melyet Antiokus üldözött; a lehulló csillagok ama zsidókat jelentik, kik az üldözés alatt vértanú-halált szenvedtek.
Dán 8,11
az Istenig. Antiokus magának az Istennek izent hadat, midõn az õ helyére a bálványokat tette, s ezeket a zsidók által tiszteltetni parancsolta. Lásd Makkab. I. 1,23.43–64.
Dán 8,12
A héber szerint: és a tábor az õ kezébe adatott a mindennapi áldozattal együtt a bûn miatt. – Mielõtt Antiokus Jerusalem városával úgy bánt, mint ellenség, a zsidó papok Jázon fõpap vezérlete alatt megvetették a templomot, a törvényszabta áldozatokat elmulasztották, és pogány szertartásokkal foglalkoztak. Ezen bûnök miatt ereszté rájok Isten a kevély Antiokust.
Dán 8,12
a törvényt és religiót lábbal tiporták, minden szentet földúltak és megszentségtelenítettek.
Dán 8,13
az angyalok közõl.
Dán 8,13
azaz: a mindennapi áldozat elhagyásáról.
Dán 8,14
Ez a 2300 teljes nap körûlbelûl hat évet tesz, és számítható a görögök 143-ik évétõl, midõn Antiokus Izrael ellen indúlt, és Jerusalemet hatalmába vette (Makk. I. 1,21.), a 149-ik évig, midõn ezen istentelen király meghalt (Makkab. I. 6,16.). A templom valamivel elõbb szenteltetett föl, Líziás leveretése után, kevéssel Antiokus halála elõtt, a görögök 148-ik évében, a kilenczedik hó 25-ik napján (Makkab. I. 4,52.). Isten az üldözést és annak gyors végét a zsidóknak több mint 350 évvel elõbb jövendöltette meg, hogy az õ valódi tisztelõi azalatt el ne csüggedjenek, hanem religiójokért bátran harczoljanak, s a nyilvános istenitisztelet helyreállítását vigasztalódva és bizodalommal várják. – Egyébiránt az angyalok ezen szóváltásánál kitûnik, hogy a dicsõûlt lelkek között is vagyon fokozat a tudásban, a mennyiben nem mindnyájan tétettek egyenlõ módon méltókká arra, hogy az isteni titkokba bepillanthassanak.
Dán 8,16
az Ulai folyó csavarodásai, vagy kapui között (2. v.).
Dán 8,17
midõn a vég, az utolsó, a messiási idõszak közeledõben van, akkor teljesedik a látomás.
Dán 8,18
A héber szerint: ájúltan esém a földre.
Dán 8,19
a messze jövendõvel.
Dán 8,19
A héber szerint: mert a végezet idejére szól a látomás. Értelme ez: Kijelentem neked a büntetõ itéleteket, melyeket Isten az õ népére a megigért Messiás eljövete elõtt fog ereszteni; mert a mit most láttál, azaon idõrõl kell érteni.
Dán 8,20
A héber szerint: a kétszarvú kos.
Dán 8,20
Lásd 3. v.
Dán 8,21
a görögök világbirodalma.
Dán 8,21
Lásd 5. v.
Dán 8,22
Lásd 8. v.
Dán 8,23
hosszabb idõn át. A görög szerint: uralkodásuk folytán.
Dán 8,23
Antiokus Epifanes (9. v.) nem jog vagy harczi erõ által, hanem álnokság és csalárdság által jutott trónra.
Dán 8,25
Õ még az Isten ellen is fel fog lázadni, de végre emberi hozzájárulás nélkül szokatlan módon elvesz. Makk. II. 9. adja elé Antiokus Epifanes szomorú végét.
Dán 8,26
a teljes napok bizonyos számáról. Lásd 14. v.
Dán 8,26
Dánielnek a nyert látomást tekercsre kellett irni, s ezt lepecsételni; azaz, a látomást jövendölésnek nyilvánítani, mely mikor majd valóban teljesûl a történelemben, késõbb fogja nyerni teljes megfejtését. A szentírási szólásmód szerint, a prófétáknak gyakran parancsoltatik, hogy valamit megtegyenek, mit csupán csak hirdetnek. Lásd Jerem. 1,10. Dán. 12,9.
Dán 8,27
Ha a próféta könyvét az események idõrende szerint akarnók olvasni, az 5. és 6. rész ide lenne beigtatandó.
Dán 9
Dán 9,1
Ugyanazon Dariusénak, kirõl 5,31. volt szó; Kr. e. 537. évben.
Dán 9,2
a szent könyvekbõl, a szentírásból, mennyiben az akkor meg volt.
Dán 9,2
Lásd Jerem. 25,11.12. 29,10. A fogság hetven esztendeje Joakim elhurczoltatásától kezdve, mármár lefolyt és végéhez közeledett; azért könyörög a következõ imádságban Dániel a város és templom helyreállítatásaért, nem mintha kételkedett volna az igéret teljesedésérõl, hanem mivel tudta, hogy Isten akaratja, õt azért is kérni, mit megadni már megigért. Dániel megértette ugyan, mint hirdette Isten Jeremiás által a helyreállítatást és annak kezdetét, de nem azt, mikép fog az folytattatni és végrehajtatni. Ez iránt óhajtott õ felvilágosíttatni, és ez teszi tárgyát is a következõ látomásnak.
Dán 9,8
A héber szerint: ellened.
Dán 9,9
Mások szerint: habár.
Dán 9,11
Lásd Móz. III. 26. Móz. V. 27. 28. 29. r.
Dán 9,11
az Isten ellen.
Dán 9,13
figyeltünk volna törvényedre.
Dán 9,16
a te egészen igaz törvényed ellen.
Dán 9,21
Dán. 8,16.
Dán 9,21
közeledett hozzám az esti áldozat idején. Az esti áldozat kilencz órakor, vagyis a mi idõszámításunk szerint, délután három órakor mutattatott be, mely órában Jézus Krisztus, a valódi engesztelõ áldozat, meghalt. Mivel e jövendölésben a Messiásról és az õ nagy áldozatáról van szó, az angyal, úgy látszik, azért jött azon idõtájban, midõn ez áldozat bemutattatott.
Dán 9,23
a jövendölés a helyreállítatásról, melyért könyörögsz.
Dán 9,23
Ez olyat jelent, ki az isteni titkokat ismerni kivánja, s azok iránt felvilágosíttatni óhajt. Mások az Isten dicsõségeért és embertársai javáért égõ buzgalommal teljes férfiút értenek. Mások szerint: imádság, áhitat férfia. A zsidók szólásmódja szerint olyan is érthetõ, ki szeretetre méltó, kivánatos, mint Dán. 10,3. kivánatos kenyérnek mondatik az óhajtásra méltó kenyér.
Dán 9,23
A következõ vers a jövendölés tartalmát adja elé, a 25–27. v. ennek részletes kifejtését. Tartalma ez: A helyreállítás, melyért könyörögsz, hetven évhét alatt véghez fog vitetni; mert ez idõ lefolyta alatt a város ismét fölépûl, s azon idõ vége felé az Isten uralma teljes értelemben helyreállittatik, t. i. a bûn ki lesz írtva, az igazság behozva, a szentek Szente királylyá kenetik föl, s így a próféták jövendölései mind teljesedésbe mennek. – A további kifejtésben (25–27. v.) az angyal a hetven évhetet három korszakra osztja: az elsõ, hét évhetet foglal magában, mely alatt Jerusalem teljesen fel fog épûlni; a második, hatvankét évhetet, mely után a Messiás az õ hivatala erejében föllép; a harmadik, egy évhetet, mely közben a Messiás meghal, halála által a mózesi áldozatokat megszûnteti, és sok hivõ számára új szövetséget fog kötni. Az elsõ korszak vége a város teljes helyreállíttatása által jelöltetik; a másodiké a Messiásnak, mint országa fejedelmének megjelenése által; a harmadiké a sokak számára kötött szövetség megerõsítése (magasabbszerû teljesedése) által. Ezen utolsó korszak ismét két részre oszlik, egyike a fölkentnek áldásteljes mûködését és halálát hirdeti; másika az õ gyilkosaira mért büntetést és a földi Jerusalem vesztét jövendöli, miután Isten országa új renddel megalapíttatott. – Igy értelmezik a szent atyák e nevezetes jövendölést, a fölkent és szentek szente alatt mindnyájan a Messiást értvén. Azon igen kevés számú értelmezõket, kik e jövendölés fölséges személyét Círusra vagy Nagy Sándorra magyarázzák, és körûlményeiben a babiloni fogság után azonnal következõ idõkre vagy a makkabeusi korszakra találnak vonatkozásokat: nem csak az egész õshagyomány, hanem a jövendölés szövege is megczáfolja.
Dán 9,24
Hetven hét, azaz hétszer hetven év, 490 év. Hogy itt nem a közönséges, hét napos hetet kell érteni, kitûnik a jövendölés czéljából, és a hetven hétnek vonatkozásából a fogság hetven évére (2. v.). Ugyanis az angyal a jövendölés által vigasztalni akarja Dánielt; de minõ vigasztalás lenne az, ha azt hirdetné neki, hogy a városnak hetven éves pusztúlásaért kárpótlásúl hetven közönséges hét fog eltelni annak újabb pusztúlásaig (26. v.); ennélfogva itt a hetek hosszabb idõszakot jelentenek, és pedig évheteket, minõkrõl Móz. III. 25,8. is szól. E helyen az évhetek világosan idõmértékûl vétetnek, mint ez más régi népeknél sem volt szokatlan. Az angyal, úgy látszik, mint szent számot választotta azt, vonatkozólag az öröm- vagy szabadúlás-évre, mely hét évhét után következett be, és elõképe volt az Úrnak a hetven évhét mulva bekövetkezendett váltság-évére.
Dán 9,24
határoztatott. Isten a Messiás elküldését hosszabb idõre szabta; de az isteni irgalom hetven évhetet szabott, s arra ennyi idõt határozott.
Dán 9,24
Az angyal Dánielénak mondja a népet és várost, ama gyöngéd részvétért, melylyel annak sorsa iránt viseltetett.
Dán 9,24
A héber szerint: befejeztessék, egyszersmind az igazságos Isten szemei elõl eltakartassék.
Dán 9,24
bocsánat és új sziv teremtése által. A héber szerint: és bepecsételtessék a bûn. Ádámtól kezdve uralkodott a bûn (Rom. 5,13.), és a törvény, ámbár magában jó és szent (Rom. 7,12.), az emberi akarat romlottsága és gyarlósága miatt, mégis alkalmat nyujtott a bûn sokasítására (Rom. 5,20.); a Messiásnak volt fentartva, a bûnnek véget vetni s azt mintegy lepecsételni a lélek élõ törvénye által (Rom. 8,2.), mely a bûn és halál törvényétõl megszabadít.
Dán 9,24
Az ó törvény, mely csak árnyéka volt a jövendõ dolgoknak (Zsid. 10,1. s követk.), áldozatai által nem törölhette el a gonoszságot; azért lépett az Isten Fia azok helyébe (Zsolt. 39,7.), és Báránynak neveztetett, ki elveszi a világ bûneit (Ján. 1,29. Ján. I. 2,2.).
Dán 9,24
Valamint a Messiásnak tartatott fel az, hogy a bûnt eltörölje, úgy az is, hogy az örök igazságot t. i. a kegyelmet és igazságot a földre hozza; mert a törvény Mózes által adatott, a kegyelem és igazság Jézus Krisztus által (Ján. 1,17.).
Dán 9,24
Mások szerint: megpecsételtessék, befejeztessék, mi egyre megyen, mert a jövendölések teljesedésével azok czélja el van érve, s igy azok lenni megszünnek. Jézus Krisztus volt legfõbb czélja minden jövendölésnek (lásd a bevez. a prófétákhoz), czélja a törvénynek (Rom. 10,4.), s azért teljesítette és megpecsételte õ azokat.
Dán 9,24
Szentek Szentének csak a Messiás neveztethetik, a mennyiben õ maga az Istenség (Izai. 9,6.). Fölkenetett a szentek Szente, midõn hivatalára fölruháztatott a Szentlélek mindazon ajándékaival, melyek az Istenségben rejteznek (Izai. 11,1. s követk.), és valósággal bevezettetett e hivatalba, midõn tanítói tisztét elkezdte. A héber szerint: hogy fölkenessék a szentek Szente, t. i. a templom, az új szent község, az új anyaszentegyház, a mennyiben a templom gyakran vétetik a szent község helyett (Zakar. 6,12. Zsolt. 14,1. Vesd össze: Kir. II. 7,13. 8-ik jegyz.). Mivel a szentegyház azon test, melynek feje Krisztus (Efez. 1,23. 4,4.12.16.), s a kettõt egymástól nem lehet elválasztani, azért a héber szövegben a Vulgata fordítása is együtt érthetõ, s viszont ebben amaz.
Dán 9,25
Isten végzésének, mint 23. v. s egyszersmind egy földi király parancsának kihirdetésétõl, mely által amaz elõbbi teljesedésbe megy.
Dán 9,25
A héberben szó szerint: hogy Jerusalem visszahozassék és fölépíttessék, azaz, hogy Jerusalem régi terjedelmében s különösen egykori erõsségében ismét fölépittessék. Ez alatt tehát nem az az elsõ, szegényes építkezés értetik, mely azonnal a babiloni fogság után nehány ház emelésével elkezdetett: hanem azon építés, mely által Jerusalem alkalmassá tétetett arra, hogy ismét erõs város lehessen. A parancs, hogy Jerusalem ismét erõs várossá építtessék, hosszúkezû Artaxerxes, persa király huszadik évében adatott ki, midõn az õ pohárnoka, Nehemiás, teljes hatalmat nyert arra, hogy atyái városát kõfallal körûlvehesse és kapukkal elláthassa (Ezdr. II. 2,1–8.). Círus csupán azt engedte meg a zsidóknak, hogy hazájokba visszatérhessenek és templomot építhessenek (Krón. II. 36,23. Ezdr. I. 1,2. 5,13.15. 6,3.); de sehol sem találtatik tõle parancs az iránt, hogy Jerusalem ismét erõs várossá építtessék. Az, mit a zsidók ellenségei (Ezdr. I. 4,12–16.) a város kõfalairól írtak a persa királynak, puszta rágalom volt, mint Ezdr. I. 4,3.24.-bõl kitûnik; és Izai. 44,28. 45,13. helyei csak azon engedményre vonatkoznak, melynélfogva a város elsõ, szegényes építése megkezdetett. E szerint a hetven évhét Artaxerxes uralkodásának huszadik évével kezdõdik; s így a babiloni fogságból való visszatérés után s ezen huszadik év közötti kilenczven esztendõt, – mint elõkészületi korszakot az új államnak Nehemiás által leendett tulajdonképeni megalapításához s a város megerõsítéséhez, – az angyal mellõzte.
Dán 9,25
az õ születéseig, vagy kereszteltetéseig, t. i. hivatalába való fölavattatásaig; az utóbbit fogadják el, s alaposabb okoknál fogva, az értelmezõk; mert hivatalának gyakorlásával kezdõdik tulajdonképen Jézus mûködése, s ennyiben az õ megjelenését is, mint azzal összeesõt együtt kell érteni; ez idõpont mellett szól az évhetek száma is. Ugyanis a hetven hét lefolyása után vala az egész mû bevégezendõ, s a hetvenedik hét közepén fogott a Messiás megöletni. Ha tehát az õ megjelenésének ideje a 69-ik évhét utánra esik, akkor ez alatt nem az õ születésének, hanem tanítói hivatalának idejét kell érteni, mert a 69-ik évhét vége és a 70-ik évhét közepe közt csak három és fél év vagyon, mely igen is évszáma Jézus tanításának, de az õ születésétõl halálaig terjedõ évek száma nem lehet.
Dán 9,25
Az angyal azon idõt, mely a város tulajdonképeni fölépülésétõl a Messiás föllépteig vala lefolyandó, ismét két korszakra osztja, t. i. hét és hatvankét évhétre. A hét évheti idõ jelenti a város épülését teljes helyreállítatásaig. Mert habár Nehemiás fáradhatlan szorgalma által Jerusalem kõfalai 52 nap alatt fölépûltek (Ezdr. II. 6,15.), mindazáltal még könnyen lefolyhatott hét évhét, azaz 49 év, míg a város ismét teljesen fölépûlt, s annyira megerõsíttetett, mint azt ellenei az ostrom alkalmával utóbb találták. A 62 évheti idõkör jelenti az ó szövetség átmeneti korszakát az új frigyre, a mennyiben azalatt egyrészrõl a zsidó papi-állam, az anyaszentegyház elõképe, képzõdött, más részrõl a zsidóság soknemû felekezetekre szakadozni kezdett, s ez által egyszersmind közeledõ végét nyilván kijelentette.
Dán 9,25
Nehemiás ismét elkezdé a várost építeni, de szorongató idõkben. Mert a szomszéd népek ellenszegûltek az õ szándékának, és összeszövetkeztek azon végre, hogy Jerusalemet megtámadják, s az elkezdett munkát meggátolják, úgy hogy a zsidók, kik a kõfalat építették, s terhet raktak vagy hordtak, egyik kézzel munkálkodtak, a másikkal védelemûl kardot fogni kényszerültek. Lásd Ezdr. II. 4,8.17.18. – Ily módon a 69 évhétnek kezdet-pontja a hosszukezû Artaxerxes uralkodásának huszadik évére esik, végpontja pedig Krisztus Jézusnak János által való megkereszteltetésére. E megszabott idõkört igazolja az idõszámítás is; mert Artaxerxes 20-ik éve és Krisztus kereszteltetése között épen 69 évhét, azaz, 483 év vagyon. Ugyanis a megigazított idõszámitás szerint, a hosszúkezû Artaxerxes uralkodásának 20-ik éve Roma épít. után 299-ik, azaz Krisztus elõtt 455-ik évre esik. Miután ker. János Luk. 3,1. szerint Tiberius császár 15-ik évében lépett föl s vitte végbe Krisztus keresztelését, ez pedig Roma épít. után a 782-ik év: ezen számok, tehát ama két idõpont között, épen 483 év vagyon. Nevezetes egyébiránt ezen jövendölésnél, hogy más idõszámitások szerint is, melyek némely persa királyok uralkodási évszámára nézve némi ingadozásra adnak alkalmat, a különbözõ vélemények mindössze is valami tíz évi eltérést mutatnak, ennek pedig prófétai számnál, mely nem vehetõ mathematikai szigorú pontossággal, mivel az eseményeknek sincs kezdettõl végig számtani határozottságuk, – nem lehet oly nagy fontosságot tulajdonítani.
Dán 9,26
a 62 évhét után, melyet már hét évhét megelõzött (25. v.) tehát a 70-ik évhétben, és pedig az évhét közepén (27. v.). A héber szerint: a Krisztus kiírtatik (erõszakos halállal hal meg Zakar. 13,6.7. a gonosztevõk halálával Zsolt. 36,9. Péld. 2,22. V. ö. Izai. 53,12.).
Dán 9,26
A zsidók, kik Messiásukat megtagadják és megölik, megszûnnek az õ népe lenni. A héber szerint: és nem gondol vele (t. i. a nép, épen mivel õt megtagadja); vagy, õ nem lesz a népnek, mely õt megöli, fejedelme. Mások szerint: a Krisztus kiírtatik, de nem önmagáért, vagy önmaga végett.
Dán 9,26
A romaiak Titus hadvezérök alatt jöttek, és elpusztították a várost és templomot.
Dán 9,26
A város és templom vége teljes romlás leszen. A héber szerint: vége áradás leszen, a csapások árja fog zúdúlni a városra és templomra. V. ö. Luk. 19,44. 21,6.
Dán 9,26
melynek elmúltával nemcsak hogy a város és templom romban hevert, hanem a hûtelen és lázadó népnek maradványa is az egész világon szétszóratott. Mások a hébert így: és a had csak a végpusztúlás után fog végzõdni.
Dán 9,27
az utolsó, a 70-ik héten. Lásd 29-ik jegyz.
Dán 9,27
Ezt Jézus Krisztus cselekedte, ki az Ábrahámmal kötött szövetséget a kegyelemnek evangéliomi frigyévé változtatta át. E változás az utolsó évhétben történt meg, az évhét kezdetén, az õ tanításának hirdetése által (25. v. 26-ik jegyz.); azután tanításának pecsétje, az õ halála által az évhét közepén; végre az apostoloknak ezután következett prédikálása által az évhét utolsó felében. Õ sokakkal, azaz, többekkel kötött szövetséget; nem mintha Krisztus nem halt volna meg mindenikért (Kor. II. 5,15.), hanem mivel nem akarták mindnyájan elfogadni a váltság jótéteményét, mint a zsidók legnagyobb része hitetlenség és hûtelenség által magát abból kizárta.
Dán 9,27
A 70-ik évhét felén.
Dán 9,27
Ezen utolsó évhét közepén az ó szövetségi áldozatok megszûnnek. Mivel ez áldozatok Krisztus halála által lõnek megszûntetve (Zsolt. 39,7. Zsid. 10,5. s követk.), tehát Krisztus halála az utolsó évhét közepére esik, vagy is a 3 1/2 évre nyilvános tanítói hivatalában lett föllépte után, mi az idõszámítással is összehangzik; mert addig tanított Krisztus.
Dán 9,27
Ez azon iszonyatosságokban teljesedett, melyeket a zsidók, különösen az úgynevezett buzgólkodók felekezete a Titus általi ostrom alatt a templomban cselekedett. Errõl szól maga Krisztus is Máté 24,15.16. Márk 13,14. Luk. 21,20.21. A héber szerint: És a templom ormán lesz a pusztitás utálatossága (a romai sas oda emeltetik). Mások szerint: az utálatosságok elterjedése miatt leszen a pusztúlás.
Dán 9,27
A héber szerint a meghatározott pusztúlás mindvégig fog omlani az elpusztított helyre (teljes megsemmisítésig fog omlani az Úr haragja ezen elpusztított helyekre). Most is tart még e pusztúlás, és tartani fog az idõk végezetéig; akkor fogja Izrael rettenetes isten-gyilkosságát elismerni, s bûnbánólag akkor tér vissza Istenéhez és Messiásához. Vesd össze: Krón. II. 12,7.
Dán 10
Dán 10,1
egyeduralkodásának harmadik évében, vagy átalában uralkodásának 3-ik évében Babilon meghódítása óta, s így egyeduralmának elsõ évében, miután Dariussal két évig uralkodott (Dániel 1,21), 548. vagy 545. évb. Kr. el.
Dán 10,1
valódi jövendölés
Dán 10,1
kik egymással harczban voltak, mint a következõbõl kitûnik; mert a következõ kijelentés (10. 11. 12. r.) bizonyos nemérõl szól a tusának, melyet a nagy népek védszellemei egymás között víttak, és ama nagy háborúkról, melyekben a népek egymás ellen küzdöttek.
Dán 10,1
A héber szerint: és fölfogta, mi neki mondatott, és megérté a látomást.
Dán 10,2
vezeklést tartott, hogy fölvilágosítást nyerjen a jövendõrõl, mely igen szomorúnak látszott elõtte, mivel eddig a népnek csekély része tért vissza a fogságból, ennek is sok nehézséggel kellett küzdenie, s különösen a templomépítésben volt akadályozva a szamaritánusok ármánykodásai által. Lásd Ezdrás I. 3,12.13. 4,1–5.
Dán 10,3
jobb kenyeret. Mások szerint: nem ettem finomabb étket.
Dán 10,3
Nem kentem be olajjal testemet az országszerte bevett szokás szerint. Vesd össze: Préd. 9,8.
Dán 10,4
Nizan (fél-marcziusunk s fél-aprilünk).
Dán 10,4
az imádság helyén. V. ö. Ap.csel. 16,13. 21,5.
Dán 10,5
hihetõleg Gábriel, ki elõbb is küldve volt Dánielhez. A héber szerint: és derekán ufázi aranyöv volt. Lásd Jerem. 10,9.
Dán 10,7
Vesd össze: Kir. IV. 6,15–17.
Dán 10,7
az angyal szavától.
Dán 10,10
és tenyeremre.
Dán 10,11
Lásd Dániel 9,23.
Dán 10,12
Lásd a 2. 3. v.
Dán 10,13
t. i. a három hétig. 2. v. különben elõbb jött volna.
Dán 10,13
A persák országának védszelleme ama jótéteményt, melyben Círus, a te kivánságodhoz képest, a zsidókat vala részesítendõ, hátráltatni akarta, és 21 napig állott ellen arra czélzó törekvésemnek, hogy a király szivét a te népedhez hajtsam. De Mihály, egyike az élõ angyalfejedelmeknek, segítségemre jött, mire ama védszellem engedett. Azért maradtam ily sokáig a persa udvarnál. – Midõn itt és a következõkben védszellemekrõl van szó, kik a rájok bízott népek javáért némi tusában állanak egymással: némely ujabb értelmezõk errõl azt vélik, hogy Dániel az által csak képletesen akart tanítást adni arról, mily nagy akadályai lesznek a zsidók helyreállíttatásának; és hogy õ ezen, angyalok általi jelképes elõadás módját a kaldeusok szellemtanából kölcsönözte; pedig ezzel az egész õshagyomány és a szent atyák tanítása ellenkezik. Az itt említett tusáját az angyaloknak mindig mint valóságot, valamint õket is valóságos személyekûl tekintették; az pedig, hogy a mit Dániel a védszellemekrõl mond, a kaldeusok tanításából kölcsönözte, már csak az által is eléggé megczáfoltatik, hogy a kaldeusok tana az angyalokról egészen más volt, mint a zsidóké. A persák országának fönemlített fejedelme, Theodoret, sz. Jeromos, nagy Gergely és más sz. atyák szerint, egy jó angyal, kit Isten adott védszellemûl a persák országának. De hogyan jöhet ellenmondásba egyik angyal a másikkal? nem mindnyájan egy érzelmûek-e egy akaratúak-e? A szent angyalok, habár õket egymás között tökéletes szeretet egyesíti, lehetnek különbözõ nézetben és akaratban oly dolgokra nézve, melyek iránt Isten akarata elõttök még nincs tudva; ennélfogva mûködhetnek egyik egyik ügyért, másik az ellenkezõért, habár mindnyájan tökéletes engedelmességgel hódolnak mindenkor az Isten akaratának. Igy a persák védszelleme kivánhatta s mûködhetett azon végre, hogy a zsidók a persák birodalmában maradván, ez által közöttök az igaz Isten ismeretét terjeszszék: mialatt Gábriel és Mihály azt óhajtották, hogy a zsidók az õ városuk és templomjok helyreállítása végett hazájokba visszatérjenek. Mihály segítséget részint arra vonatkozik, hogy a persák védangyalát Isten határozott akaratáról értesítse, részint, hogy a persa királyt rábírja a zsidók elbocsátására, miben egyébkint akkor ére czélt, midõn Gábriel visszatért küldetésébõl. Lásd 20. v. Vesd össze: 24-ik jegyz.
Dán 10,14
a következõ idõkben.
Dán 10,14
késõ idõben fog teljesedni. Lásd Dániel 8,26.
Dán 10,16
ugyanazon Gábriel angyal.
Dán 10,18
ugyanazon Gábriel.
Dán 10,20
Én azért jöttem, hogy téged a jövendõrõl értesítselek; ha ezt megteszem (lásd a követk. r.), visszatérek, hogy Mihálylyal egyesûlve (13. v.) a persák védangyalát, úgyszinte a persák királyát a zsidók elbocsátására bírjam. Midõn e küldetésemben elindúltam, oda jöve a görögök védszelleme is. Miért jött ez, nem mondja Gábriel; de valószinûleg arra törekedett, hogy a zsidókat visszatartsa a népek között. Gábriel ez által kijelenti, hogy az õ jelenléte a persák királyánál annál szükségesebb.
Dán 10,21
Isten végzésében. Vesd össze: Móz. II. 32,33. Zsolt. 86,6. 138,16. Jel. 3,5.
Dán 10,21
Ezen szavakból kitûnik, hogy az angyalfejedelem, Mihály, volt a választott nép õrangyala. A kathol. anyaszentegyház is védangyaláúl tiszteli õt, s mint ilyen jelen meg Jel. 12,7. hol a sátán ellen harczolva lép föl. Korunk kevély bölcsesége nem bírja megfogni az angyalok rendeltetését felsõbb- és alsóbbrendû szolgálatokra az isteni világkormányzatban: pedig e rendeltetésök a kijelentés tanaival, s a dolog természetével teljesen megegyezõ. Az egész szent történetben az angyalok úgy tûnnek elé, mint az emberek védszellemei, s ilyeneknek nyilvánítja õket az Isten igéje (Zsid. 1,14.). Hogy közöttük a különbözõ erõk és adományok szerint rangfokozat vagyon, látható a többi teremtett lényekbõl, melyek egymástól végtelenûl különbözve jelennek meg, s az isteni kijelentés nyilatkozik ezen rendrõl (Kol. 1,16.); hogy pedig õk az embereket üdvre vezérelvén, ezen rendnél fogva, felsõbb és alsóbb nemû, terjedettebb vagy korlátoltabb szolgálatokat tesznek, szintén a dolog természetében fekszik, épen mivel közöttök ily rendfokozat vagyon, s e lelki vezérlet módja lehet korlátoltabb vagy terjedettebb. E szerint igen természetszerû az, hogy egész országoknak is vannak magasabb rendû védangyalai, kiknek mint Isten magasabb hatalomviselõinek, más angyalok ismét szeretetben s engedelmes alázatosságban szolgálnak. Hogy ezen szolgálatban a szent angyalok között némi eltérésnek van lehetõsége, már a 17-ik jegyzetbõl kitûnik. Miért engedi meg Isten ezen eltérést, nem tudjuk: hanem az bizonyos, hogy az az egésznek javára történik, melyet végtelen tekintetével csak õ lát be.
Dán 11
Dán 11,1
Gábriel.
Dán 11,1
hogy erõt adjak neki birodalma kormányzásához, mert Isten õt s a vele uralkodó Círust használni akarta arra, hogy Izrael népe a fogságból kiszabadúljon. Ez idõben a zsidóknak sok ellenségök volt az udvarnál, ezért igen szükséges volt, hogy legyen Dariusnál szószólójuk, ki õt hozzájok hajlandóvá tegye. Lásd Dán. 6,5–24.
Dán 11,2
A Darius (Círus) után következendõ három király, Cambízes, a mágus Szmerdes és Hisztaspis fia, Darius volt. A negyedik, a gazdag Xerxes. Már atyja tele kincstárt hagyott hátra számára, s õ még annyi drágaságot gyüjtött, hogy a világ leggazdagabb királyának tartaték, mint Herodot beszéli.
Dán 11,2
Nagy gazdagságát Xerxes görögországi hadjárataira pazarolta, melyekre többet állított ki egy millió embernél, s többet szerelt föl ezer hajónál.
Dán 11,3
Nagy Sándor. Az angyal több persa királyt mellõz, mivel megtámadása által Xerxes a görögök gyûlölségének alapját megvetette, s így alkalmúl szolgált Nagy Sándor hadjáratára.
Dán 11,4
A négy országról, melyre Nagy Sándor birodalma oszlott Dán. 8,8.22.-ben volt szó.
Dán 11,4
Nagy Sándor birodalmának felosztatása után, nem csak ama négy ország keletkezett (6-ik jegyz.), hanem több apróbb is, Örményországban, Bitíniában a Bosporus mellett, melyeknek fejedelmei magokat függetlenítették.
Dán 11,5
Ez Ptolomeus, Lágus fia, egyiptomi király volt. Egyiptomon kivül bírta még Palesztinát, Arábia egy részét, s több más délkeleti tartományt. Õ volt az elsõ Nagy Sándor hadvezérei közõl, ki az õ fiainak halála után magának a koronát föltette, mert míg azok életben voltak, Nagy Sándor hadvezérei nem nevezték magokat királyoknak, hanem csak helytartóknak.
Dán 11,5
Nagy Sándor.
Dán 11,5
Ez a fejedelem Szeleukus Nikátor, ki az új szíriai birodalmat alapította, és uralmát az Eufratestõl az Indusig kiterjesztette. Ezen verstõl kezdve az angyal csak két országról beszél, melyek Nagy Sándor birodalmából támadtak, Egyiptomról és Szíriáról, mivel Palesztina majd egyiknek majd másiknak jutott hatalmába, s mivel a zsidók sorsa e két országtól függött.
Dán 11,6
házasság és frigy által.
Dán 11,6
Ptolomeus Filadelfus, az egyiptomi király, fia és utódja Ptolomeus Láginak, és Antiokus Theos, Szíria királya, Szeleukus Nikátor unokája, több évig harczban állottak egymással, midõn amaz körûlbelûl 61-ik évében a szíriai birodalom alapíttatásának, azon föltétel alatt fogadta el a békét, hogy Antiokus taszítsa el magától nejét, Laodicét, kitõl már két fiat nemzett, s Ptolomeus leányát, Berenicét vegye házastársúl, s e házasságból születendõ gyermekei legyenek Szíriában az õ utódai. Erre Antiokus csakugyan eltaszította magától Laodicét, és Berenicével lépett házasságra.
Dán 11,6
nem jut befolyásra és uralomra.
Dán 11,6
A békekötés után két év múlva meghalván Ptolomeus Filadelfus, Antiokus Theos visszavette elûzött nejét két fiával együtt, és eltaszítá Berenicét azóta nemzett fiával együtt. Laodice tartván attól, hogy Antiokus ismét Berenicéhez hajolhat, megmérgezteté férjét, és idõsb fiát, Szeleukus Callinicust ülteté trónjára. Mivel pedig e nõ Berenice életére is tört, ez elfutott Dafne nevû menhelyre, Antiokia mellé; hanem fia Laodice kezébe jutott, ki azt megölette, s nem sokára maga Berenice is megöletett az egyiptomiakkal együtt, kik kisérõi és védõi voltak. – A héber szerint határozottabban s a történethez alkalmazottabban: ivadéka sem marad meg, s õ és kisérõi és fia, és a kik õt gyámolíták ez idõben, elvesznek.
Dán 11,7
azon családból, melybõl õ (Berenice) származott, Ptolomeus Filadelfuséból.
Dán 11,7
A héber szerint …egy fiatal ág, a sereg élére áll, az éjszaki király erõsségei ellen indúl, azokat megszállja és beveszi. Ez a sarjadék Berenice fivére, Ptolomeus Evergetes, ki hadsereggel indúlt nõvére megmentésére, s miután késõn jött, az õ halálát megboszúlta. Ellenállás nélkül elfoglalta egész Szíriát, a gyilkos Laodicét kivégezteté, s meghódítá Szeleuciát, Ciliciát és majd egész Ásiát Taurus-hegységtõl egész Indiáig. Véget vetendett a szíriai birodalomnak, ha egy, Egyiptomban kitört lázadás nem kényszerítette volna õt hadseregének legnagyobb részével hazatérni.
Dán 11,8
Ptolomeus visszavonúltakor 40 ezer talentom ezüstöt (körûlbelûl 90 millió forintot), sok drága edényt, s 2500 bálványképet vitt magával Egyiptomba. Az elfoglalt bálványistenek közt voltak azok is, melyeket Egyiptomból Cambízes zsákmányúl vitt Ásiába. Hálaúl visszaszerzett bálványképeikért, az egyiptomiak Evergetes, azaz, jótevõ nevet adtak neki.
Dán 11,9
A déli király, Ptolomeus Evergetes újra betört Szeleukus Callinicus birodalmába, midõn ez Egyiptomot megtámadni merte, de megveretett, s országába visszafutni kényszerûlt. Ptolomeus megelégedve Szeleukus megaláztatásával, csakhamar ismét visszatért. A héber szerint e vers jobb összefüggésben: És õ (Szeleukus Callinicus) bemegyen a déli király országába, hanem (siker nélkül) visszatér földére. Miután t. i. Ptolomeus Evergetes (lásd 16-ik 17-ik jegyz.) ismét visszatért Egyiptomba, Szíria királya, Szeleukus Callinicus két év alatt összeszedte magát, Kis-Ásiának tõle elszakadt városait ismét magához hódította, nagy hajóhadat állított, s azzal maga indúlt el, hogy az elvesztett tengermellékeket ismét visszanyerje. Azonban egy vihar tönkre tette hajóhadát, emberei nagy része a hajótörés által elveszett, és Szeleukus nehány kisérõjével nem mentett meg egyebet életénél. Ezután a szárazon kelt harczra Egyiptom ellen, de Ptolomeus Evergetes által egészen tönkre veretett, annyira, hogy újra csak igen csekély kisérettel kényszerûlt visszafutni Antiokiába.
Dán 11,10
Mások a hébert így: erõsségeit megtámadja.
Dán 11,10
Szíria királya, Szeleukus Callinicus, ki lováról lebukván, meghala, két fiat hagyott hátra, Szeleukus Ceraunust és Antiokust, ki késõbb nagynak neveztetett. Ezek hadsereget gyüjtöttek, és Szeleukus Ceraunus, ki atyját az uralkodásban követte, egy hadosztálylyal meg akarta támadni Attalust, ki nehányat az õ tartományaiból megszállva tartott, hanem egyik frígiai városban megmérgeztetett. Testvére, Antiokus, akkor a felsõ tartományokban volt, és alig ült a trónra, mint a megáradott folyó, hadseregével egész Szíriát elöntötte, országának föllázadt városait megalázta, az elõdeitõl elvett tartományokat visszafoglalta, és Orentes torkolatánál Szeleuciát, az egyiptomi birtokok határvárát Szíriában bevette, hol õ, mivel az egyiptomi király fegyverszünetet kért, téli hadiszállásra vonúlt. S mivel a béke nem jött létre, meghódította Celeszíriát, egész Palesztinát, Arábia egy részét, és hadseregével Egyiptom határváráig, Rafiáig nyomúlt elõ, mely Rinokolura és Gáza között vala.
Dán 11,11
Az egyiptomi király, Ptolomeus Filopator, Ptolomeus Evergetes utódja, harczias szellem helyett, inkább asszonyias jellemmel bírt. Szerette a nyugalmat és kéjelgést, s a harczi ügyet hadvezéreire bízta. De midõn a veszedelem az õ székhelyéhez közeledett, tanácsosainak sikerûlt õt érzéki kéjeinek mámorából fölriasztani, a telhetetlen ellensége ellen haragra ingerleni, úgy hogy személyesen lépett élére hadseregének, mely 70 ezer gyalogból, 5000 lovasból és 73 elefántból állott.
Dán 11,12
A héber szerint: tíz.
Dán 11,12
Az egyiptomi hadsereg az õ királya és neje, Arzinoe jelenléte által fölötte föllelkesíttetett, és megverte Rafiánál a szíriai hadsereget, mely 72 ezernyi gyalogságból, 6000 lovasból és 102 elefántból állott. A szírusok közõl igen sokan elestek vagy fogságra jutottak, Antiokus sietve kényszerûlt visszavonúlni Antiokiába, s e futásban seregének maradványát majdnem egészen elvesztette. De az egyiptomi király mind e mellett sem tartotta meg a fõhatalmat Szíria királya fölött; mert midõn Antiokus követséget küldvén hozzája egy királyi vérbõl származott fejedelemmel, békeért könyörgött, a nyugalmat szeretõ gyõzõ megadta azt, és megelégedett az elfoglalt Celeszíria, Fenícia és Palesztina kiadatásával.
Dán 11,13
Mily számú lehetett a hadsereg, melyet Antiokus különösen Babilonban és Médiában gyüjtött, s 13. 14. év múlva ismét harczra vitt Egyiptom ellen, nem tudatik.
Dán 11,14
Nemcsak Szíria királya, Antiokus, az õ sok népével, hanem a macedoni király, Fülöp is föltámadt Egyiptom ellen; mert mind a ketten különbözõ pontokon támadták meg, abban összeegyezve, hogy azt egymás között majd felosztják.
Dán 11,14
Az elpártolt zsidók is föllázadtak az egyiptomi uralom ellen, mely alatt száz évnél tovább voltak, és sok jóban részesûltek. Mert a zsidók eléje mentek Antiokusnak Jerusalembõl, õt készséggel fogadták fõvárosukba, seregét és elefántjait élelmezték, és segítettek neki bevenni Sion várát, melyben egyiptomi õrség volt. Igy jutottak a szírusok uralma alá, miáltal az õ elestök és nemzetök veszedelme eléidéztetett. Szíria utóbbi királya, Antiokus Epifanes, mindent elkövetett, hogy a zsidókat kiírtsa, s így teljesedett a rájok következõ szenvedésekrõl szóló látomás vagy jövendölés. Lásd Dán. 8,9–14.
Dán 11,15
Antiokus szerencsés fegyverei által Celeszíriát, Feniciát és Palesztinát elvette az egyiptomiaktól, midõn Attalussal, a pergamusi királylyal harczba keveredett, és seregével Kis-Ásiába kellett mennie. Az egyiptomi sereg most visszavette Celeszíriát, Feniciát és Palesztinát. Azonban a következõ évben Antiokus a pergamusi királylyal békét kötött, elõnyomúlt Celeszírián át, és Faneasnál, hol a Jordán fakad, az egyiptomi fõvezért, Skopast megverte. Skopas tízezred magával a szídoni erõsségbe vonúlt, hol õt Antiokus megszállotta. Az egyiptomiak válogatott vitézeket küldtek Szídon fölszabadítására, de ezek visszaverettek, és Skopas, éhség által kényszeríttetve, megadta magát Antiokusnak, mire ez egész Gázáig nyomúlt elõ.
Dán 11,16
Antiokus most ura lett a dicsõ országnak t. i. Palesztinának (Dán. 8,9.), hol magát egészen behelyezte, miután Szídonból kiûzte az õrséget, melyet Skopas oda vitt vala.
Dán 11,17
Antiokus az õ hóditását Egyiptom határiig vitte, melynek ifjú királya a romai tanács gyámsága alatt volt. A romaiak követség által figyelmeztették õt, hogy az Egyiptom elleni háborútól visszatartsák, s neki még egy hadjárat volt szándékában Kis-Ásiába, melynél hátulról magát biztosítani akarta. Békét kötött tehát Egyiptommal, s a tizenkét éves Ptolomeus Epifanesnek eljegyzette leányát, Cleopatrát, kinek a házasság megkötésekor jegyajándékúl Celeszíriát, Feniciát, Judeát és Szamariát szánta. Azt akarta az által elérni, hogy Cleopatra Egyiptomban az udvarnál, hadseregnél és népnél pártot szerezzen magának, az ifjú királyt a trónról taszítsa le, és az országot atyjának adja által. Azonban e czélját nem érte el; terve nem maradt titokban, és Cleopatra jobban szerette férjét és új hazáját, mintsem atyját elõsegítette volna szándékában.
Dán 11,18
A héber, szigetnek nevezi azon országot is, hová tengeren át kell utazni. A héber szerint …elfoglal; de egy fejedelem véget vet gyalázatának, hogy gyalázatát nem fogja megújítani ellene. Vagy: gyalázatát visszahozza rája.
Dán 11,18
Miután a béke Egyiptommal megköttetett, õ a legközelebbi tavaszszal sereget indított Kis-Ásiába, mialatt hajóhadával a cilíciai, cáriai, éoliai és jóniai tengermellékeket hatalmába kerítette. Szárazföldi és tengeri hadereje által Kis-Ásiát már leigázta, és Efezusban telelt, a következõ évben a Hellesponton átkelvén, Europába lépett s a tráciai félszigeteket elfoglalta. A romaiak nem nézték egykedvûleg ezen terjeszkedést, s követség által azt kivánták tõle, hogy Európából és Kis-Ásiából vonúljon ki. Antiokus erre azt felelé: hogy a romaiak ne avatkozzanak Ásia ügyeibe, valamint õ nem törõdik Italiával. E büszke feleletéért Antiokus nem sokára meglakolt. Ellene vizen és szárazon vívott több diadalmas csata után, az ásiai Lucius Scipio Magneziánál Líciában úgy tönkre verte, hogy 54 ezer emberének elveszte után saját személyét is alig tudta futással megmenteni. Antiokus, ki többé nagynak nem neveztetett, békeért könyörgött, s azt ily lealázó föltételek alatt nyerte meg: hogy Európáról mondon le, Kis-Ásiából a Taurusig vonúljon ki, hajóhadát bizonyos számú hajókra szállítsa le, Romába kezeseket küldjön, ezek között volt második fia, Antiokus Epifanes, és 15 ezer talentomot (körûlbelûl 30 millió forintot) fizessen hadi költségek kárpótlásaúl tizenkét év alatt.
Dán 11,19
A héber szerint …orczáját országa erõsségeire fordítja. Antiokus a magneziai nagy vereség után, melyet három évvel éle túl, saját tartományának erõsségeihez fordúlt, mely Taurus keleti részén feküdt, s melyet a romaiakkal kötött béke után nyere Az erõs helyeket õrséggel rakta meg, az adót fegyveres kézzel hajtotta be a néptõl, s a templomokat rablotta ki, hogy elészerezze a pénzt, melyet a romaiaknak fizetni kényszerûlt.
Dán 11,19
Midõn Elimais tartományban egy templomot akart kirabolni, a nép által, embereivel együtt, agyonveretett.
Dán 11,20
A héber szerint: ki az õ helyébe áll, egy, ki adó-zsarolót küld ki országa ékességeért Antiokus utódja, az õ idõsb fia, Szeleukus Filopator volt, ki tizenkét évig országlott. Mivel uralkodása elsõ kilencz évében a romaiaknak évenkint ezer talentomot tartozott fizetni, adó-szedõjét, Heliodort küldé szét országába, hogy alattvalóitól a szükséges pénzt kizsarolja. Mint akarta Heliodor a jerusalemi templom kincseit elfoglalni, elmondatik Makkab. II. 3,4–39.-ben.
Dán 11,20
Szeleukus az õ szolgájának, Heliodornak ármánya által veszett el, ki õt valószinûleg megmérgeztette.
Dán 11,21
A Szeleukus után következõ, megvetett uralkodó, Antiokus Epifanes volt.
Dán 11,21
Neki nem volt joga a trónhoz, mert Szeleukus hagyott hátra egy Demetrius nevû fiat, ki Antiokus Epifanes helyébe kezesûl Romába küldetett, Heliodor és az egyiptomi király, Ptolomeus Filometor, szintén reménylették a szíriai koronát, midõn Antiokus váratlanúl visszatért Romából, és a hizelgéseivel megnyert Eumenes és Attalus királyok által Szíria trónjára emelteték. Sok alávaló tette miatt, már kortársai elváltoztatták Epifanes (hires) melléknevét Epimanesre (õrûltre). – A héber szerint: és helyébe egy megvetett fejedelem jõ, kire nem nézett a királyság, alattomban jõ, és hizelgéssel nyeri meg az országot.
Dán 11,22
A héber szerint: és az áradozó karokat õ elárasztja és összetöri stb. A hadakozó karjai, vagy (a héber szerint) az áradozó karok alatt az egyiptomi hadseregek értendõk, melyeket Antiokus királyostúl hatalmába vett. – Miután Antiokus Szíria trónjára lépett, igényeket támasztott, nõvére, Cleopatra fiának, Egyiptom királyának, a hét éves Ptolomeus Filometornak gyámságára. De az egyiptomiak a kiskorú király mellé más két gyámot rendeltek, u. m. Euleust és Leneust, kik Cleopatra halála után a megigért jegyajándékot Antiokustól követelték, s annak birtokba vételére hadsereget küldtek ki az egyiptomi határokon. Antiokus nem akarván kiadni e tartományokat, eléje ment az egyiptomi seregnek, s azt a casi hegység és Peluzium között megverte, a nélkül, hogy ez úttal tovább nyomúlt volna. Sõt inkább külsõleg az egyiptomiak barátjának mutatta magát, s követét, Apolloniust, az ifjú Filometor koronázási ünnepére Memfisbe küldé. Hanem Apollonius észrevette az egyiptomi országnagyok ellenséges érzûletét, s vigyázatra intette Antiokust. Ez hadseregével elõre nyomúlt, és Peluziumnál csakhamar új ütközetre került a dolog, melyben Antiokus az egyiptomiakat teljesen legyõzte. E csatában Antiokus az egyiptomiakat átalán megnyerte magának; mert mihelyt látta, hogy a csata meg van nyerve, azonnal mindenfelé lovaglott, seregének parancsolva, hogy vért többé ne ontsanak, hanem azt kiméljék, mivel õ nem ellenség, hanem unokaöcscsének, az ifjú királynak nagybátyja és gyámja. Az ifjú király maga is kijött eléje, kit, mint nõvére fiát, a barátság és szeretet minden küljelével fogadott.
Dán 11,23
Miután Antiokus baráti szövetséget kötött unokaöcscsével, és a peluziumi várat, Egyiptom kulcsát, szíriai õrséggel megrakta, egész Memfisig ment minden ellenállás nélkül; csalárdúl azt ürügyölvén: hogy mint barát és gyám jõ biztosítani gyámfiának az országot. Igy jutott õ csekély haderõvel Egyiptom és a fõváros, Memfis birtokába.
Dán 11,24
A héber szerint: csendes és kövér országba megyen; vagy: csendesen foglalja el a gazdag országot.
Dán 11,24
vagy: a tõlök nyert ragadományt, zsákmányt és gazdagságot eltékozolja.
Dán 11,24
A barátság színe alatt nyomúlt Antiokus a kövér és gazdag Egyiptomba, azt hatalmába ejtette, mit elõdei meg nem tehettek, kizsákmányolta a gazdag tartományokat, s terveket forralt, hogy a többi erõs helyeket is elfoglalja, de Alexandriát nem hódíthatta meg. Kevés népe lévén, a szerzett zsákmánynyal visszatért Szíriába, és nagyobbszámú sereget gyüjtött, melylyel Alexandriát s a többi erõsségeket szintén leigázni reméllte.
Dán 11,25
A 25–28. v. azt jövendöli meg teljesebben, mit a 22–24 v. rövidebben már megmondott Antiokus Egyiptomot saját birodalmával akarta egyesíteni, s minden erejét megfeszítette, hogy e czélt elérhesse. Nagy sereg gyalogsággal és lovassággal, csataszekerekkel és elefántokkal és jelentékeny hajóhaddal nyomúlt elé (Makkab. I. 1,17–21.). Az egyiptomi ifjú király szintén kifejté minden erejét, azonban legyõzetett, mert ármánykodtak ellene, azaz, mert zsoldjában levõ tulajdon szolgái elárúlták. Antiokus az egyiptomiak némely hadvezéreivel titkos egyetértésben lehetett. Azért adták át neki Peluziumot és Memfist a csata után elõleges ostrom nélkül.
Dán 11,26
Mások a hébert így: kik vele kenyeret esznek, azok segítik õt megrontani, seregét az ár elnyeli, és megölve stb. Hogy a peluziumi csatában az egyiptomiak vesztesége igen nagy lehetett, azon körûlménybõl is következtethetõ, hogy Antiokus az öldöklést feltartóztatta, s ez által az egyiptomiakat magának megnyerte. Lásd a 38-ik jegyz.
Dán 11,27
Antiokus barátságot szinlelt unokaöcscse iránt, ez pedig bizalmat nagybátyja iránt, kinek karjaiba vetette magát, miután a nagy csatát Peluziumnál elvesztette. Ugyanazon asztalnál bizalmas társalgás közt módokról gondoskodtak, mikép foszthassák ki egymást, és a harczot mikép végezhesse egyik a másik kárára. Azonban a vég más idõkre volt fentartva. A romaiaknak kellett a viszályt eldönteni, és pedig Antiokusra nézve igen lealázó módon. Lásd 30. v.
Dán 11,28
Szent szövetség alatt a zsidók vallási alkotmánya értetik. – Midõn Antiokus az erõs tengermelléki várost, Alexandriát ostromlotta, halálhir terjedt el felõle Jerusalemben, min a zsidók felette megörûltek. Az Antiokus által fõpapnak kinevezett Jázon, ki fegyveres kézzel akarta hivatalát elfoglalni, a nép által elûzetett. Antiokus ezt önmaga ellen kelt lázadásnak tekintette. Egyiptomból Judeán át vonúlt vissza, rohammal tört Jerusalemre, s három nap alatt 80 ezer embert áldozott fel, ezekbõl 40 ezret megöletett, a többit rabszolgákúl adta el kivûl az országon, a templomot kifosztotta, és zsákmányával visszatért Antiokiába. Lásd Makkab. I. 1,20–24. Makkab. II. 5,5–21.
Dán 11,29
Az alexandriaiak Ptolomeus Filometor királyt, ki magát színlelve, nagybátyja, Antiokus karjaiba vetette, letették, és testvérét Ptolomeus Fiskont emelték az egyiptomi trónra. Midõn Antiokus a letett Filometort ismét visszahelyezte és Alexandriát ostromlotta, Fiskon a romai tanácshoz folyamodott segélyért. Antiokus, hihetõleg a Nílus kiáradása miatt, megszûntette az ostromot, és visszatért Szíriába. E visszavonúlásakor vitte véghez a zsidókon ama kegyetlenséget, mely az elõbbi versben említtetik. Az õ távolléte alatt Filometor oly egyességre lépett Fiskonnal, hogy a kormányzást közösen vigyék. Antiokus ezért igen fölboszankodott, s új hadjáratra kelt Egyiptom ellen. Miután az egyiptomi uralom alatt levõ Ciprus szigetét hajóhada által elfoglalta, egy erõs hadsereg élén ismét Egyiptomba nyomúlt, s azt újra meghódította, kivéve Alexandriát, hol a két királyi testvér közösen kormányzott. Megszállotta tehát ez erõsséget is, és be is vette volna, ha ebben a romaiak meg nem gátolják, mint a következõ vers mondja.
Dán 11,30
A héber szerint: mert hajók jõnek ellene Cétimbõl (a nyugati tengerpartoktól, Olaszországból, Görögországból).
Dán 11,30
A héber szerint: elveszti bátorságát.
Dán 11,30
A héber szerint: és visszatértében azokra hallgat, kik elhagyták a szent szövetséget. – Az ujdonválasztott egyiptomi király, Ptolomeus Fiskon, az elõbbi évben, midõn Antiokus Alexandriát megszállotta, a romaiakhoz folyamodott segélyért. A romai tanács által azonnal kirendelt követek, Cajus Popilius, Cajus Decimius, és Cajus Hostilius az alatt Delos szigetén tartózkodtak, míg a romai consul Aemilius Paulus az utolsó macedoni királyt, Perseust megverte, és országát romai tartománynyá tette. A 40 kisebb jármûbõl álló macedoni hajóhad, mely Delos szigete elõtt horgonyzott, ez által a romaiak tulajdonává lett, és a követség azzal Alexandriába vitorlázván, ott kikötött, midõn Antiokus épen e tengerparti város ostromával foglalkozott. A követek alig lépvén ki a szárazra, haladék nélkül a szíriai táborba mentek, mely Alexandriától csak két órányira volt Leusinénél. Antiokus örûlt, hogy láthatja Cajus Popiliust, kit Romában, mint barátját ismert, s baráti üdvözletûl kezét nyujtotta neki. „Én nem fogadhatom el azt, mondá Popilius, mielõtt tudnám, jóbaráttal van-e dolgom, vagy ellenséggel? Itt a romai tanács irata, mely parancsolja neked, hogy az ellenségeskedést szûntesd meg, és Egyiptomból vonúlj ki.“ Antiokus olvasta az iratot és felelé: „Tartalma igen fontos, tanácsosaimmal elõbb megfontolom a dolgot, mielõtt felõle nyilatkozzam.“ Popilius a király körûl pálczájával kört vont a homokban, és kevély daczczal mondá: „Mielõtt e körbõl kilépsz, adj feleletet, hogy azt megvihessem a tanácsnak.“ Antiokus néhány perczig habozott, azután kedvetlenûl ez alázatos feleletet adta: „Azt fogom tenni, mit a tanács jónak tart.“ És haladék nélkül visszavonta hadseregét Egyiptomból Szíriába. E visszavonúlásnál mérgét a szent szövetségen öntötte ki. Apolloniust 22 ezer emberrel Jerusalembe küldé, parancsolván, hogy azt egészen pusztítsa el, a felnõtt zsidókat ölje meg, a nõket és gyermekeket adja el rabszolgákúl; s õ e parancsot egyik szombaton csakugyan teljesítette. Lásd Makk. II. 5,24–27. Visszatérése után Antiokus a hozzája pártolt zsidókra hallgatott (Makk. I. 1,12–16.), s bizonyos Atheneust küldött azon megbízással, hogy a mózesi religiót megszûntetvén, a pogány bálványimádást hozza be mindenütt az egész országba (Makk. II. 6,1. követk.), mi egy idõre sikerûlt is.
Dán 11,31
Apollonius Jerusalemet elpusztítván, sok házat fölégetvén s a város falait lerontván, Sion várát még jobban megerõsítette, õrséget hagyván benne, egy hadosztálylyal Szíriába vonúlt. E helyõrséghez csatlakozott a hitehagyott zsidóság is, kik a templomot megszentségtelenítették, a mindennapi áldozatot megszûntették, s az elpusztított égõáldozat-oltár helyére pogány oltárt emeltek, melyen bizonyos idõkben Jupiter tiszteletére sörtéseket is áldoztak. Lásd Makk. I. 1,32–50.
Dán 11,32
hogy rokonaikat hasonlóképen hûtlenségre csábítsák. A héber szerint: A szövetségtõl elszakadtakat hízelgéssel bírja elpártolásra (szolgái s a hitehagyott zsidók által), mint Eleazárral is megkisérlették (Makk. II. 6,21.).
Dán 11,32
Némelyek megvetették a legiszonyúbb kínokat s a legkínosabb halált, hívek maradván Istenökhöz; mások fegyvert ragadtak, oroszlánerõvel küzdöttek, s végre kivítták szabadságukat. Lásd Makk. I. 2. 3. Makk. II. 6. 7. 8. s követk.
Dán 11,33
Ezekhez tartoznak különösen Matatiás és az õ fiai. Lásd Makk. I. 2,27. s követk.
Dán 11,34
A csekély segedelem a makkabeus testvérek (Makk. I. 2. r. s követk.), kikhez lassankint sokan csatlakoztak a zsidók közõl (Makk. II. 8. követk.), kik között árúló rosz szándékúak is voltak.
Dán 11,35
A jámborok közõl sokan elvesznek, s a szenvedések tûzpróbája által megtisztíttatnak, hogy Istenhez méltókká legyenek; de a szenvedés véget ér, s azután jobb idõ fog jõni.
Dán 11,36
Mások a hébert így: mert a vég bizonyosan eljõ.
Dán 11,37
Antiokus nemcsak a zsidóknak, hanem minden alattvalóinak megparancsolá, hogy eddig tisztelt isteneikrõl lemondván, csak az õ, Romától kölcsönvett isteneit tiszteljék (Makk. I. 1,43.). A kiktõl származott, a görögök isteneit semmibe sem vette, és kifosztogatta templomaikat.
Dán 11,37
Antiokus a legaljasabb rosz személyekkel tartott, s azokkal minden szemérem nélkül nyilván ûzte bujálkodását. Mások a hébert így …istenével, sem az asszonyok kivánságával. Asszonyok kivánságának, úgy látszik, valamely pogány istenség neveztetett, kihez az asszonyok örömest zarándokoltak. Hihetõleg az elamiták Venusa volt az, kinek templomában a legjobb családok leányai e bálvány istennõ tiszteletére feláldozták szemérmöket. Ennek persa neve Nanea vagy Nane, azaz, anya volt (Makk. II. 1,13.). Antiokus ennek gazdag templomát ki akarta rabolni (Makk. I. 6,1–4.).
Dán 11,37
Antiokus annyira felûlemelte magát mindenen, hogy a makkabeusok arab könyve szerint 3,4. képeket csináltatott önmagáról, s azokat a tartományokba küldötte azon parancscsal, hogy imádják.
Dán 11,38
az erõsség istenét, az igen erõs istent, a capitoli Jupitert, kinek a romaiak gyõzedelmeiket tulajdonították. Jupitert, ily romai nevezet alatt, Antiokus atyái, kik macedoniak voltak, nem ismerték; õ volt az elsõ, ki a romaiak szertartásait, kik között mint kezes élt, a nevetségességig majmolta.
Dán 11,39
azaz, erõsségeit, szójáték az õ istensége nevével.
Dán 11,39
A hithagyó zsidókat, kik Antiokus király kivánata szerint a capitoli Jupitert tisztelték, a zsidók fõnökeivé rendelé, s nekik azon jószágokat adá, melyeket az igaz Istennek meggyilkolt vagy számüzött tisztelõitõl elrabolt. Hogy Líziásnak, az õ fõvezérének szintén ezt kellett tennie, kitûnik Makk. I. 3,36.-bõl.
Dán 11,40
A jövendölõ angyal itt ismét visszatér a zsidók baleseteinek kezdetére, hogy némely dolgot még körülményesebben hirdessen elõre, s azzal megszabadíttatásuk igéretét egybekösse. Az elrendelt idõben, midõn a zsidók sorsa elválandó, s a nép a zsarnok-igából megszabadúlandó vala, hadat kezd az egyiptomi király, de a szíriai királytól legyõzetik. Lásd 22–28. v.
Dán 11,41
Az edomiták, moabiták és ammoniták megmenekedtek Antiokus kezétõl. Mások szerint: és Ammon fiainak fõtartománya, – így neveztetve, mert nagyobb volt Édomnál és Moábnál.
Dán 11,42
Antiokus több országot pusztított el hadjárataiban, különösen Egyiptomot. Vesd össze: 24. v.
Dán 11,43
Antiokus, mint az ifju Ptolomeus Filometor gyámja, ura lévén Egyiptomnak, a szomszéd Líbia- és szerecsen-országiakat is zsoldjába fogadta, mint átalában a szíriai királyok örömest tartották az idegen népek közõl toborzott harczosokat, s az afrikaiak az õ száraz földükrõl szivesen álltak idegen zsoldba. Lásd Ezekiel 30,5.
Dán 11,44
Mialatt Antiokus Epifanes azzal foglalkozott, hogy a zsidókat erõszakkal pogányokká változtassa: azon hír által riasztatott föl, hogy keleten a parthusok, éjszakon az örmények készülnek hadra ellene.
Dán 11,44
Mielõtt Antiokus a parthusok és örmények elleni hadjáratát megkezdé, s az Eufratesen átvonúla, helytartójának, Líziásnak, hadserege felét átadá, parancsolván neki, hogy a zsidó nemzetet írtsa ki, és országát más népeknek adja. Azonban a makkabeusok vitézsége által a szíriai sereg megveretett, és Izrael megmentetett. Lásd Makk. I. 3,32–35. 4,1–15.28–34. Antiokus pedig legyõzte az örményeket, és királyukat, Artaxiást fogságba ejtette.
Dán 11,45
szó szerint: És sátora lesz Apadno… Ofadno szíriai nyelven palotát jelent, így neveztethetett a több osztályból álló királyi sátor.
Dán 11,45
a közép és holt tenger közt, Sion hegyén, vagy inkább a héber szerint: a szent és dicsõ hegy mellett. – Az örményeken nyert gyõzelme után Antiokus a kaspi tenger és a persa tengeröböl közt fekvõ Elimaisba ment, és sátorát a hegy közelében üté fel, melyen Nanea dicsõ és gazdag temploma állott, hogy ezt megrabolja. Antiokus t. i. azért jött, hogy Nanea istenasszonyt nõûl vegye, s az ennek templomában felhalmozott kincseket jegyajándék ürügye alatt eltulajdonítsa. Lásd Makk. II. 1,14.
Dán 11,45
A héber szerint: végéhez siet, és senki stb. Elimaisban nem érte el czélját; mert a helyett, hogy a templom kincseit elfoglalta volna, gyalázattal visszautasíttatott, s visszatértében megõrûlve, nyomorúan halt meg. Lásd Makk. I. 6,1–16. Makk. II. 9. r. és Dereser e részhez tett jegyz.
Dán 12
Dán 12,1
A próféták szólásmódja szerint, e kifejezés „az idõben“ nem mindig a közvetlenûl elõbb elbeszélt eseményekre vonatkozik, hanem átalán a jövendõségre, melyben a próféta által egymáshoz állított vagy épen egymásba szõtt eseményeket gyakran sok évszázad választja el egymástól. Vesd össze: Jerem. 33,15. Itt az idõk végezetérõl van szó, mint a sz. atyák és kath. értelmezõk legnagyobb része tartja, s magából a jövendölésbõl is, különösen a 2. versbõl kitûnik. Az angyal ugyanis Antiokus Epifanesrõl, kinek üldözései az elõbbi részben leírattak, ama szorongatásokra megy át, melyeket az anyaszentegyház az utolsó idõkben fog szenvedni az anti-krisztustól, s így köti össze az egymástól messze esõ idõket, melyek azonban egymáshoz hasonlók, s egymással oly viszonyban állanak, mint elõkép a teljesedéshez. Hasonlóúl tett Krisztus is Jerusalem pusztúlásának leirásánál, melylyel egyszersmind az utolsó idõk szorongatásait is egybekapcsolta. – E jövendölést több értelmezõ alkalmazza a makkabeusi idõre, minek azonban, mint már Theodoret megjegyzette, ellenmond a 2. vers. Ez idõre legfölebb tökéletlen értelemben alkalmazható, a mennyiben t. i. az elõkép a valóságot s viszont ez amazt bizonyos módon magában foglalja.
Dán 12,1
Lásd Dán. 10,21.
Dán 12,1
Igy rajzolja ezt Krisztus is Máté 24,21.
Dán 12,1
Mert a világ vége elõtt következik be a zsidók átalános megtérése. Rom. 11,26.
Dán 12,2
azaz: mindnyájan, mint a szentírási szólásmód szerint gyakran vétetnek sokan „mindnyájan“ helyett. Lásd Rom. 5,19.
Dán 12,2
Itt a holtak közönséges feltámadása és örök sorsa van megjövendölve. Vesd össze: Izai. 26,19. Ján. 5,28.29. Ezekiel 37,3. – Ez a makkabeusi idõk után való helyreállíttatásra nem alkalmazható, mivel a makkabeusok istentelenekre és jámborokra nem különbözhetõk el, miután mindnyájan buzgó hivei és védõi voltak a törvénynek; visszaállitatásuk után sem volt sorsuk különbözõ, hanem az egész nép egyenlõn boldog állapotba jutott.
Dán 12,3
Ezen vers mind két felében olynemû emberekrõl van szó, kik az isteni dolgokban jártasok, s egyszersmind azokra másokat is tanítanak. Ezek az örök életben a boldogság és dicsõség magasabb fokára jutnak. Jézus Krisztus és sz. Pál ugyan ily jelképek által adják elé a választottak jövendõ dicsõségét. Máté 13,43. Kor. I. 15,41.42.
Dán 12,4
azaz: Oh Dániel! ezek rejtélyes igék, titokteljes igék; s mint ilyeneket add elé azokat. A határozott idõben, midõn a teljesedés ideje bekövetkezik, akkor lesznek azok teljesen megérthetõk. A prófétáknak többször adatik parancs, hogy cselekedjék azt, mit csak hirdetniök kell.
Dán 12,4
Szorgalmasan fogják azt igen sokan olvasni, és különféleképen fejtegetni.
Dán 12,5
a Tigris partján. Lásd Dán. 10,4.
Dán 12,5
Ez a kettõ, úgy látszik, Gábrielnek alárendelt más két angyal lehetett (6. v.).
Dán 12,6
A héber szerint: És az egyik (angyal) mondá a férfiúnak stb.
Dán 12,6
Mikor fog ezen jövendölés egészen teljesedni? – E csodálatos események teljesedése a makkabeusi idõben kezdõdik (Dán. 11.), kevéssel a világ vége elõtt végzõdik (Dán. 12.). Lásd az 1-sõ jegyz.
Dán 12,7
A három és fél idõ, három és fél esztendõ; azaz, midõn a szorongatás ideje elérkezik, három és félév múlva fog a vég bekövetkezni. Lásd Dán. 7,25.
Dán 12,7
Mindezen rosz akkor fog véget érni, midõn a legvégsõ inség elérkezik; mert midõn majd az Úr népe megfosztatik minden emberi segélytõl, Isten akkor küldi el mindenható segedelmét, és elpusztítja ellenségeit.
Dán 12,8
Dániel nem kérdezõsködik a további eseményekrõl, hanem a már kijelentett, csodálatos dolgok bõvebb minõségérõl. Némelyek az elsõt tartják valószinûbbnek; hanem ez nem fér össze Dánielnek tudatlanságáról tett vallomásával, miután ujat nem igen kivánunk addig tudni, mig a már közlöttet nem értjük.
Dán 12,9
A héber szerint: a vég idejéig, – a teljesedés idejéig. Lásd a 8-ik jegyz.
Dán 12,10
ezen utolsó idõre is. Lásd Dán. 11,35.
Dán 12,10
és megerõsödnek a kisértet ellen.
Dán 12,11
Az 1290 nap körûlbelûl három és fél évet teszen, annyi idõt, mint fönebb megjegyeztetett (7. v.). A szorongatások, melyeket az utolsó idõben az anti-krisztus fog eléidézni, ugyanoly módon vannak jelelve, mint a melyeket Antiokus Epifanes a zsidókra hozott (lásd Dán. 11,31.), mivel ezek jelképei voltak amazoknak (Jerom. Theod. Ireneus, Ciprián stb.). A mindennapi áldozat alatt valószinûleg a szent miseáldozat értetik, melyet az anti-krisztus igyekezni fog megszûntetni; a bálvány utálatossága maga az anti-krisztus, ki istenitiszteletet fog követelni (Tessz. II. 2,4.). E szorongatások három és fél évig fognak tartani. Addig tartott a zsidó történetíró, József szerint, Jerusalemben a szentély pusztítása is Antiokus Epifanes által.
Dán 12,12
Itt 45 nappal több számíttatik, mint az elõbbi versben. Ezek sz. Jeromos és Theodoret szerint, az anti-krisztus halála után, mely az 1290 nap végére esik, Krisztus második eljövetelének napjai lesznek. Azok, kik szerint e jövendölés a makkabeusi idõkre vonatkozik, azon napokat értik, melyek a templom új fölszenteltetése (Makkab. I. 4,36. s követk.) és Antiokus halála között lefolytak (Makkab. I. 6,16.).
Dán 12,13
Te, Dániel, e jövendölés teljesedését nem éred meg, hanem meghalsz és nyugodni fogsz az idõk végén leendõ közfeltámadásig, midõn ama boldogságra és dicsõségre is feltámadsz, mely neked rendeltetett. Lásd Kor. I. 15,23.
Dán 12,13
Ez sz. Jeromos jegyzete.
Dán 13
Dán 13,1
Zsuzsanna története a görögben Dániel könyvének kezdetén van. Ez a babiloni fogság idejére esik, midõn Dániel még ifjú volt (45. v.), tehát a fogság elsõ három évére. Ennélfogva idõrend szerint az elsõ és második rész közé lenne sorozandó.
Dán 13,2
azaz: liliom.
Dán 13,4
Nabukodonozor megengedé a zsidóknak, hogy törvényeik szerint éljenek. A gazdag és tekintélyes Joakim házában tartották törvénykezési (6. 28. v.), és hihetõleg istenitiszteleti összejöveteleiket.
Dán 13,5
olyféle bírák, mint azok voltak, kikrõl az Úr szólott. Lásd Jerem. 29,21–23.
Dán 13,5
Babilonban oly vének lehettek a birák, kik csak színleg kezelték az igazság-kiszolgáltatást, valósággal pedig szenvedélyeiknek hódoltak. Az ilyenek rosz példája által harapózott el a hitetlenség és gonoszság a fogoly-zsidók között Babilonban.
Dán 13,7
a törvénykezéstõl.
Dán 13,8
a fönebbi bírák (5. v.).
Dán 13,9
A bujaság ferdítette el értelmöket annyira, hogy Istenrõl, az õ törvényérõl és szigorú itéleteirõl egészen megfeledkeztek.
Dán 13,17
Fürdés után a jóillatú olaj a test megkenésére használtatott.
Dán 13,18
A leányok bezárták a kertnek utczára nyíló ajtaját, hogy asszonyukat a fürdésben senki ne háborgassa. De a Joakim háza felé levõ ajtó nyitva maradt.
Dán 13,19
hogy elhozzák, a mit Zsuzsanna kivánt.
Dán 13,23
Önmagát és ártatlanságát egészen Istenre hagyja.
Dán 13,25
Egyike a véneknek kinyitotta az utczára nyiló kertajtót, valószinûvé akarván tenni, hogy az állítólagos ifjú azon futott ki. 39. v.
Dán 13,26
Lásd a 10-ik jegyz.
Dán 13,30
hogy a népet könyörûletre indítsák.
Dán 13,32
A féltõ férj által házasságtörésrõl vádolt nõ, midõn ártatlansága bebizonyítására esküt tõn, arczát szinte felfödözte. Lásd Móz. IV. 5,18. A vádlók hihetõleg e törvényt használták ürügyûl, midõn fölhajtották a szép Zsuzsanna fátyolát, mely nélkül keleten nõ nyilvánosan nem jelenhetett meg.
Dán 13,34
A tanúk az elitélendõ bûnös fejére tevék kezeiket. Lásd Móz. III. 24,14.
Dán 13,39
A leányok elküldése, kik különben a fürdésnél segélyére szoktak lenni asszonyuknak, és a nyitva maradt kertajtó, két oly körülmény volt, melyek a vének tanúságának nagy súlyt adtak.
Dán 13,40
A vének nem mint bírák, hanem mint tanúk léptek föl, s az egybegyûlt népre hagyák az ügy eldöntését.
Dán 13,41
Mózes törvénye szerint két tanú elegendõ volt a birói itélet megalapítására, s a két vén tanúbizonyságát a nép annál kevésbbé vethette vissza, mivel azokat bíráivá választotta. Ugyanazon törvény halálitéletet mondott a házasságtörésre. Lásd Móz. V. 17,6. 19,15.
Dán 13,45
az Isten magasabb tudományt ada neki. L. 48. 49. v.
Dán 13,48
itélet elõtt nem tartván meg a kellõ szigorú vizsgálatot.
Dán 13,48
Hogy itélhettetek egy feddhetlen hirû izraelita nõt halálra a nélkül, hogy megvizsgáltátok volna a tanúk hitelességét, kik állítólag a bûnt látták?
Dán 13,50
Ezek nem az elõbbi gonosz vén bírák, hanem más vének valának, kik Dániel prófétai szellemét máshonnan ismerhették. Prófétai szellemed neked az öregek tisztességét adja meg, légy tehát bíró ezen ügyben.
Dán 13,53
Lásd Móz. II. 23,7.
Dán 13,55
Vesztedre hazudtál.
Dán 13,55
Jól mondod: hogy mézga- mastix-fa (a görög szerint: skinos) alatt láttad õket vétkezni, mert az Isten angyala ketté vág (skisei) téged a gonoszság miatt. Szójáték a fa nevével.
Dán 13,56
Te nem vagy zsidó, hanem korcs kánaánbeli. Lásd Móz. I. 9,25. 34,2.
Dán 13,58
tölgy, magyal.
Dán 13,59
Ismét szójáték a görög szerint: Jól mondod, hogy tölgyfa (a görög szerint: prinos) alatt láttad õket, mert az Isten angyala össze aprít, fürészel (prisei) téged. E szójátékból akarják némelyek következtetni, hogy a görög szöveg az eredeti; de helytelenûl, mert lehetett a görög fordításban szójáték, a nélkül, hogy az eredetiben kellett volna lennie; vagy az eredeti szövegben is lehetett szójáték, mely a fordításban mással cseréltetett fel; a fák héber nevei nem ismeretesek eléggé, hogy meg lehetne határozni, melyek voltak a héber szöveg kifejezései?
Dán 13,61
Móz. V. 19,16–21. szerint a hamis tanúk ugyanazon büntetés alá estek, melyet az általok koholt büntényre a törvény szabott. A vének tehát hihetõleg megköveztettek.
Dán 13,65
Az itt Astiagesnek nevezett király tulajdonképen Astiages fia, II. Ciaxares, a médus Darius, ki Círussal együtt hódította meg Babilont; itt atyja nevét viseli. Lásd Dán. 5,31. Ez a vers nincs semmi összefüggésben Zsuzsanna történetével, hanem a következõ részhez tartozik.
Dán 14
Dán 14,1
Dán. 13,65. szerint, a következõ esemény Círus alatt történt. Hogy a persa uralkodók asztalaikhoz meghítták államszolgáikat, a szentirás különben is tudtúl adja. Eszter 1,3. 3,15.
Dán 14,2
Lásd Izai. 46,1.
Dán 14,2
Mások szerint: akó.
Dán 14,3
A pogányok több istent tiszteltek, így Círus is a persa, médus istenen kivûl, Bélt és másokat is tisztelt. A következõ esemény feltárhatta elõtte a bálványok hiuságát, és õt, habár saját hamis isteneinek hite és tisztelete mellett továbbá is megmaradt, az izraeliták igaz Istenének ismeretére vezethette. Lásd Krón. II. 36,23.
Dán 14,10
A keletiek fûszerekkel vegyítik a bort, hogy ezt kellemesebbé tegyék. Lásd Péld. 9,2. Izai. 5,22.
Dán 14,10
Lásd Dán. 6,17.
Dán 14,12
bízván, hogy õk fognak gyõzni.
Dán 14,12
vagy magokkal elvivék.
Dán 14,21
A királynak szigorúan kelle megbüntetni a papokat, az õ méltósága lévén megsértve, mivel a papok neki szemébe hazudtak.
Dán 14,22
A persák két õslényt ismertek, a jót és roszat, Ormuzdot és Ahrimant. Habár a nagyobb rész Ormuzdot tisztelte, mindamellett voltak tisztelõi Ahrimannak is, kit kigyó (sárkány) képében ábrázoltak, s a kigyókban tiszteltek. Miután a persák Babilont elfoglalták, oda is bejutott Ahriman tisztelete. De más népek is adtak a kigyóknak istenitiszteletet. Thebében, Egyiptom egyik városában Jupiternek voltak szentelve. Szintén egyik egyiptomi városban, Melitében, a szent sárkány egy toronyban lakott, melynek saját papjai voltak. Mindennap szentelt lisztet és mézet tettek eléje az áldozatasztalra, s azt másnap megemésztve találták.
Dán 14,24
E szavak „ez pedig stb“ nincsenek meg a görög szövegben.
Dán 14,30
Lásd Dán. 6,16.23.
Dán 14,32
Habakuk próféta, kinek jövendölései a tizenkét kisebb prófétaéi között vannak, mely idõtájban élt, biztosan meghatározni nem lehet. Ha az utolsó zsidó királyok alatt jövendölt, kevéssel a babiloni fogság elõtt, akkor Círus alatt még életben lehetett, s az itt említett személyûl tartható. Ha pedig elõbb, akkor két ily nevû prófétát kell föltételeznünk.
Dán 14,35
oly sebességgel, mint csak a lélek mehet egy helyrõl a másikra, azaz, egy pillanat alatt vivé át az angyal Habakukot Dánielhez az oroszlánverem fölé. – Hasonló csodát ad elé az Ap.csel. 8,39.40.
Dán 14,36
A görög szerint: Dániel! Dániel! vedd stb.
Dán 14,39
„az oroszlánok között“ nincs meg a görögben.
Dán 14,42
Ez az egész vers hiányzik a görögben.
BEVEZETÉS A KISEBB PRÓFÉTÁKHOZ.
A tizenkét kisebb próféta, talán a tõlök ránk szállott jövendölések kisebb terjedelme miatt, neveztetik így; mert egyébkint akár prófétai szellemre, akár az általok jövendölt és eléadott tárgyakra nézve, legkevésbé sem különböznek az elõbbi prófétáktól. Ezen rövidebb tartalom és a biztosabb megõrzés tekintetébõl, hihetõleg már régen egy tekercsre irattak össze, mely azután „a kisebb próféták könyvének“ neveztetett. Ezen próféták különféle idõkben s különféle idõviszonyokban éltek, Krisztus elõtt a kilenczedik és negyedik század között lefolyt korszak alatt. Czéljok nem volt más, mint a többi prófétáké, t. i. megróni a nép elpártolását az Istentõl, a lábrakapott bálványimádást, az abból származott elvetemûlést, és ha jobbúlás nem következik, hirdetni Isten büntetõ itéleteit; a nemzet jámborabb részét vigasztalni a következendõ jobb idõkkel, s különösen a megigért szabadítónak s az õ országának eljövetelével. Ezzel erõsítették Jákobot, és megváltották magokat a hit erejével (Sirákf. 49,12.). Bár irásaikkal a hitetlenség és erkölcstelenség jelen korszakában is hathatnának a sokakban elhalt hit fölélesztésére, a meghidegûlt jámborság fölmelegítésére, miután nem csak saját kortársaik számára beszéltek és írtak, hanem Krisztus anyaszentegyházának tanítására és épülésére is (Pét. I. 1,10–12.). – A héber szövegben és a latin Vulgata fordításban ezen próféták sorozatát megnyitja Ozeás.
OZEÁS JÖVENDÖLÉSE.
Ozeás (a héber szerint, Hosea), egy különben ismeretlen s Beeri nevû férfiú fia, a könyv fölirata szerint azon idõben jövendölt, midõn Júdában Oziás (vagy Azariás), Joatán, Ákáz és Ezekiás országlottak (811–699. évb. Kr. e.), Izraelben pedig II. Jeroboam király uralkodott (825–784. Kr. e.). Azt ugyan nem teszszük föl, hogy Ozeás ezen királyok egész országlási ideje alatt jövendölt volna; valószinûbb azon vélemény, melynélfogva Ozeás II. Jeroboam utolsó évében, Kr. e. 784. évb. lépett fel, mely Oziásnak, Júda királyának 14-ik évére esik, és pályafutását Ezekiás király elsõ évében végezte (728. évb. Kr. e.); s e szerint 56 évig viselte hivatalát. Hogy Ezekiás király országlásának hatodik évét meg nem érte, bizonyosnak látszik abból, hogy Izrael-országnak Szalmanaszár, asszíriai király által végbevitt földúlásáról, mi ez évre (Kr. e. 722. év.) esik, említést nem tesz. Az õ jövendöléseinek tartalma a bálványozásról, Izrael-ország elvetemûlésérõl, s az e miatt õt fenyegetõ büntetõ-itéletekrõl szól; Júda-országról igen ritkán, s csak futólag emlékezik (1,7. 4,15. 5,12.13.14. 6,4.11. 8,14. 12,2.), valamint a jobb jövõbe vetett pillantásai igen ritkák. Hogy a próféta Izrael-országban élt és mûködött, kitûnik az õ jövendöléseinek tartalmából, melyek majdnem kizárólag ahhoz vannak intézve. Ezen tartalom teljesen összeüt az idõvel is, melyben a próféta a fölirás szerint föllépett; mert épen ennek idejében volt Izrael-ország oly állapotban, mint a jövendölések rajzolják, a mennyiben ott II. Jeroboam után a legnagyobb zavar uralkodott, a legiszonyúbb istentelenség volt napi renden, s lázadások és trónváltozások gyorsan következtek egymás után. Júda országa Oziás és Joatán királyok alatt jobb körülmények között volt, hanem Ákáz alatt, ki Jerusalembe s egész Judeába behozta a bálványozást, szintén vesztére sietett. – A próféta életének körülményeirõl és haláláról nincs biztos adat. Azt még alaposan senki sem állította, hogy az õ jövendölései korához nem illenek, vagy nem övéi; sõt, inkább a zsidók és keresztények azokat mindenkor a szent iratokhoz számították.
Óz 1
Óz 1,1
Ozeás jelentése: szabadító, mentõ.
Óz 1,1
A nevezett királyok története olvasható Kir. IV. 14,21.23–29. 15,1. s követk. 32. 16,1. 18,1. A következõ elsõ jövendölés (1. 2. r.) hihetõleg II. Jeroboam utolsó napjaiban (Kr. e. 825. évb. Kir. IV. 14,23–29. 15,1.) mondatott, mivel abban csak a bálványozás rovatik meg, de nincs említés a háborgó idõrõl, mely Jeroboam halála után következett.
Óz 1,2
azaz: mivel Izrael népe engem, hitestársát (Jerem. 3,4) elhagyott, és mint a feslett életû személy sok szeretõnek, úgy õ sok bálványnak adta át magát, tehát mutasd meg ezt jelképleg, nõûl vévén egy rosz személyt, és vele gyermekeket nemzvén. Vajjon a próféta valóban megcselekedte-e ezt, s így a következõben való történetet ad elé, vagy pedig ez elbeszélést csak a tény jelképes ruházatáúl használja annak kifejezésére, hogy Izrael fiai hûtlenek lettek s azért meg fognak büntettetni: az értelmezõk errõl vitatkoznak. A való történet mellett vannak a sz. atyák (Ireneus, Bazil, Ágoston, Cirill, Theodoret, Tamás), s a kathol. értelmezõk legtöbbjei, kik között Theodoret megjegyzi: hogy nem gyõzi eléggé csodálni azok merészségét, kik az elõadottat nem tartják valóságos történetnek. Ezen elbeszélést, mint példabeszédet, fogják föl a régibb és ujabb zsidók legtöbbjei, s a sz. atyák közõl sz. Jeromos, kihez az ujabb értelmezõk legtöbbnyire csatlakoznak. Ha a történeti felfogással ellenkezni látszik, hogy az Isten nehezen parancsolná szent férfiúnak, szövetségre lépni feslett nõvel: a másik véleményt meg az czáfolja meg, hogy Isten, midõn nyomatékosan akart valami tanítást adni, jelentékeny, valóságos cselekvények által örömest szólt a néphez (Jerem. 13. Ezekiel 5.), mellõzve gyakorta a dolgok közönséges folyamát is (Izai. 20. Ezek. 4.); azután a szöveg betûje a példabeszédnek semmi nyomát nem mutatja. De meg ezen házasság által a feslett életû nõ Istenhez is térhetett. Egyébiránt, miután mind a két nézet találkozik a fõdologban t. i. annak jelentésében, az abból meríthetõ tanúlság mind a kettõvel megegyeztethetõ.
Óz 1,3
Azok szerint, kik e dolgot való történetûl elfogadják, Gomer egy akkoron élt híres kéjhölgy lehetett; azok szerint, kik azt példabeszédnek tartják, ama név Izrael népét világosabban jellemzi. Gomer annyit tesz, mint bevégzett, teljes (kéjhölgy); Debelaim összenyomott fügecsomó (Kir. I. 25,18.). E szerint Izrael egy, a bálványozást végletekig gyakorló, a bálványozástól egészen elnyomott nép.
Óz 1,3
Valamint a kéjhölgy az izraelita nemzetet, úgy a gyermekek az egyes izraelitákat jelentik.
Óz 1,4
azaz: (Isten) vetni fog, jelentve a szétszórást.
Óz 1,4
Nevezd e parázna asszony fiát Jezrahelnek, ama büntetés jelentéseûl, mely a népet érni fogja; mert nem sok idõ múlva vége lesz az országnak, s a nemzet idegen népek közé szóratik szét. A Jehu-ház volt akkor az uralkodó család Izraelországban. Jezrahel a tíznemzetség országának fõvárosa volt, hol Nábot megöletett (Kir. III. 21,1.), s Jehu az õ vérének megboszúlására fölkelt, de maga is vérbûnbe és egyéb gonoszságba, különösen a borjúbálványozásba esett (Kir. IV. 9,21. s követk. 10,17.31. s követk.). – E jövendölés körûlbelûl félszázad múlva teljesedett Ezekiás király hatodik évében, midõn az izraeliták elhurczoltattak.
Óz 1,5
hadi erejét (Jerem. 49,35.).
Óz 1,5
a jezraheli nagy síkságon. Ez átalán Izrael országa helyett vétetik.
Óz 1,6
Lásd az 5-ik jegyz.
Óz 1,6
a földi Izraeltõl; mert lásd a 10. v. Mások a hébert így …Izrael házának, hogy megbocsássak neki. A vers értelme ez: Mondd nekik: Leányaim vannak, irgalom nélküli nevûek, mert megérdemlik, hogy ne irgalmazzak nekik.
Óz 1,7
Júda-ország akkoron Azariás (Oziás) király alatt az Úrnak hódolt, azért kellett a pusztúlástól menten maradnia, s Isten egyenes közbejöttével, nem fegyver hatalmával megvédetnie. Teljesedését lásd Kir. IV. 19. Izai. 36,37. De Isten ez országtól is azonnal visszavonta segélyét, mihelyt Izrael példája szerint isteni királyától elpártolt.
Óz 1,8
A gyermekek nevei fokonkint azt látszanak jelenteni, hogy Izrael népe elszélesztetik, s a nélkül, hogy irgalmat találna, megszûnik Isten népe lenni (9. v.).
Óz 1,9
szövetséges Istenetek, királyotok, atyátok, jótevõtök.
Óz 1,10
A hirdetett büntetõ itélet után a próféta a jámborok vigasztalására egy késõbbi boldog idõszakra nyitja tekintetét, melyben Izrael fiai majdnem számtalanok lesznek, mint a tenger fövenye. Hogy ez a messiási idõszak, melyben Izrael lelki gyermekei, a zsidókból és pogányokból választottak, az egyházba belépnek, bizonyítja a történet, és sz. Pál Rom. 9,25.26. s sz. Péter I. 2,10. apostolok tanúsága. A ki ez igéket a földi izraelitáknak a babiloni fogságból való visszatérésére akarná alkalmazni, a prófétát a leghazugabb túlzásról kellene vádolnia, miután akkor csak kevesen tértek vissza az izraeliták.
Óz 1,10
Ugyanazon Palesztinában, hol a földi izraelitáknak mondatott, hogy megszûnnek Isten népe lenni, fognak ama lelki izraeliták Isten fiainak neveztetni. Ez volt a keresztények elsõ neve (Ján. 1,12.), és folyvást az is marad.
Óz 1,11
a fogságból, a szétszóratásból. Júda és Izrael fiainak egybegyûlését egy fõ alatt, a többi próféták is a messiási idõszakra teszik (Izai. 11,13. Ezekiel 37,15. s követk.).
Óz 1,11
Nagy dolgok fognak az idõben történni; Jezrahelnek fog neveztetni, azaz, (Isten) vetni fog (új vetést, új népet fog alapítani).
Óz 2
Óz 2,1
Kiáltsátok majd azon idõben fi- és nõvéreiteknek: Most újra Isten népe vagyunk, és irgalmat nyertünk tõle. E vers még az elõbbi részhez tartozik, s czélzás van benne a népnek elõbb adott ezen nevekre: nem én népem, irgalom nélküli.
Óz 2,2
Házassági frigyünk feloldatott. A próféta folytatja fegybeszédét, melyet a távol jövõbe tett vidám kilátással félbenszakasztott. Az anya és gyermekek a népet és az egyes izraelitákat jelentik.
Óz 2,2
Arczával és emlõivel ne éljen vissza többé paráznaságra és házasságtörésre, azaz, hagyjon fel a bálványozással, és térjen Istenéhez.
Óz 2,3
hogy ne foszszam meg õt minden ékességétõl és nyert elõnyeitõl, s ne taszítsam vissza azon állapotba, melyben Egyiptomban volt (Ezekiel 16,2. s követk.).
Óz 2,3
A héber szerint: kiszáradt.
Óz 2,3
azaz: ne hurczoltassam õket fogságra, hol sinylõdniök kellett, mint a pusztában, és meghalniok.
Óz 2,4
bálványozásban születtek és neveltettek.
Óz 2,5
Izrael népe szól: A külföldi népek bálványaihoz hû maradok, hogy azok által élelmemet s mindazt megnyerjem, mi az élet fentartására szükséges.
Óz 2,6
az õ útját.
Óz 2,6
Izrael népét meglátogatom csapásokkal, melyek az õ bálványozó életmódjának gátot vessenek. A bûn eltérít, a csapás megtérít, úgymond nagy sz. Gergely.
Óz 2,7
Igy szól a bûnbánó lélek is, midõn a világtól s annak gyönyöreitõl megcsalatva, visszatér Istenhez, kinél egyedûl találja fel a nyugalmat.
Óz 2,8
Baal, feniciai bálvány-isten, itt átalában bálványok helyett vétetik; czélozva a „házastárs“ kifejezésre, mit Baal szintén jelent. Lásd 16. v.
Óz 2,9
Véget vetek a gazdag aratásnak, melybõl élelmét és ruházatát nyeré.
Óz 2,10
Mások szerint: szemérmét, gyalázatát; szemérmét felfödni, annyi, mint meggyalázni. Lásd Jerem. 13,26.
Óz 2,10
bálványainak.
Óz 2,11
Lásd Móz. IV. 10,10. 28,11–14.
Óz 2,11
elhurczolván õt hazájából, és szétszórván a népek között.
Óz 2,12
Ezt bálványaimnak köszönhetem.
Óz 2,14
A próféta a büntetõitéletekkel való fenyegetést ismét a jobb idõk és az áldás igéretével váltja föl. Miután kiállotta a büntetést hûtlenségeért, ismét magamhoz édesgetem és vezérlem õket, mint egykor Arábia pusztáin, és megvigasztalom õket. A jobb idõ az asszíriai (babiloni) fogságból való visszatérés (15–17.) és a Messiás idõszaka (18–24.), melyet a próféta amahhoz kapcsol.
Óz 2,15
A héber szerint: szõllõit.
Óz 2,15
Izrael földérõl, honnan ki kellett vándorolniok.
Óz 2,15
Ákor völgye, Jeriko közelében, Palesztina határain fekszik (Józue 7,24–26.), az Egyiptomból történt visszatéréskor mintegy ajtóúl, nyilásúl szolgált ama jókhoz, melyeket az izraeliták nyerni reménylettek; azért neveztetik remény nyilásának. Második visszatérésökben is a babiloni fogságból Izrael népe e völgyön vonúlt át, s ott vigasztalhatta magát a nyerendõ jókkal.
Óz 2,16
Egészen fel fog hagyni bálványozásával. – Ugyanazon idõben helyreáll a régi igaz viszony közöttem és népem között; nem fog ûzni többé bálványozást, hanem egyedûl engem tisztelni; annyira megutálja a bálványozást, hogy Baal nevet, mely házastársat is jelent, nem fogja használni rám nézve, hanem Isnek, azaz, férjnek fog nevezni.
Óz 2,17
Ez a babiloni fogság után teljesedett, mert akkor a bálványozás az izraeliták között egészen megszûnt az országban.
Óz 2,18
A héber szer: az õ javokra.
Óz 2,18
ama messze boldog jövendõben átalán, mely alatt a messiási idõ értetik. Lásd a következõt. E kifejezés „az napon“ a történetet nem csatolja közvetlen az elõadott tényekhez. Lásd Dán. 12,1.
Óz 2,18
t. i. a lakosok. Itt nem lehet érteni a babiloni fogságból történt visszatérés utáni idõt Krisztus elõtt, mert akkor még nem következett be az itt megigért béke, a mennyiben a zsidóknak a szíriai és egyiptomi királyok közt vívott háborúk alatt, különösen pedig az eszeveszett Antiokus Epifanes alatt igen sokat kellett szenvedniök (Dán. 11. 12.); hanem inkább azon béke idejét, melyet a béke férfia (Móz. I. 49,10. Ján. 14,27.) hozott a földre, különösen pedig a végsõ idõt, az õ második eljövetelekor, midõn minden ellenségét legyõzi, és a háborúnak véget vet mindörökre. Ezen idõre illik a természettel való szövetség, mely alatt különösen annak megújúlása (Rom. 8,22.) értendõ, melyet más próféták is a messiási idõszakra tesznek (Izai. 11,6–9.). Vesd össze: sz. Jerom.
Óz 2,20
Azután örök egyességre lépek veled, a mennyiben kegyelmet és igazságot osztok neked, és igéreteimet teljesítem; mibõl engem igaz Istennek fogsz megismerni. Ez is a messiási idõre vonatkozik, melyet a többi próféták és sz. írók is úgy rajzolnak, mint a jövendõ igazság (Zsolt. 44,7.), irgalom (Rom. 1,5.) és hûség (Izai. 11,5.) idejét.
Óz 2,21
Akkor Isten rendelésébõl a teremtmények, melyek elõbb gyakorta egymás ellen mûködtek, egyetértve fognak közremûködni az emberek boldogítására. A kereszténység által a természet is megnemesíttetett, s nemesíttetik folytonosan, míg az idõ végezetével a természet váltsága is bekövetkezik (Rom. 8,21. V. ö. Izai. 65,17.).
Óz 2,22
Értelme ez: Jezrahel, t. i. az új vetés, az új ivadék (tulajdonképen: Isten vetni fog. Lásd 23. v. 1,11.) a föld termékenységével lesz megáldva. Lásd a 29-ik jegyz.
Óz 2,24
Hogy ezen új vetés és új nép alatt a Messiásnak választott népe értendõ, kitûnik az összefüggésbõl, és így fogják fel más próféták is (Jerem. 31,31–33.), és Pál (Rom. 9,24. s követk.), ki e helyet különösen a pogányokból hivatottakra alkalmazza.
Óz 3
Óz 3,1
A következõ jövendölés (1–5. v.), mivel hasonló az elõbbihez, úgy látszik, ugyanazon idõben (Oze. 1. r. 1-sõ jegyz.) mondatott. A próféta ismét egy rosz személyt vesz nõûl, felszólítva õt, hogy míg a házasság véghezmegyen, tartózkodjék meg másoktól, valamint õ is megtartózkodik tõle (1–3. v.). Ennek magyarázatát adja a 4. 5. v. Itt is újra eléáll a fönebb (1. r. 3-ik jegyz.) érintett kérdés, vajjon a mi itt eléadatik, valódi történet-e vagy csupán példabeszéd?
Óz 3,1
lényeg, tartalom nélküli dolgokat, a bálványokat. A héber szerint: és az aprószõllõs lepényeket szeretik az áldozati lakomáknál (Jerem. 7,18.). Az elsõ részben említett rosz személy jelképezi az asszíriai fogság elõtt gyakorlott bálványozást, és ennek büntetését; az itt eléhozott parázna nõ példázza Izrael népének hûtelenségét és állapotát Krisztus eljövetele után. E hûtelenség más fajtalan asszony által példáztatik, mivel egészen másnemû, t. i. nem a bálványozásra (lásd a 3. v.), hanem azon, Isten elleni hûtlenségre vonatkozik, melynél fogva a Messiást magától eltaszította (5. v.).
Óz 3,2
sikluson, a mi pénzünk szerint, körülbelûl nyolcz forinton. A nõket keleten különféle áron vették (Móz. I. 29,18. Móz. II. 22,16.).
Óz 3,2
A héber szerint: egy gomer és egy letek árpán, mi ugyanaz. A gomer (kor) felõl lásd Móz. IV. 11,32. 25-ik jegyz. A régiek nem csak pénzzel, hanem árúval is fizettek.
Óz 3,3
Értelme ez: Én téged most arámnak választottalak; várj hosszabb ideig, mig a házasságot végrehajtom; de addig ne add magadat máshoz, és én sem közeledem hozzád, hanem bevárom az idõt. E jelképes parancs értelmét a következõ vers adja elé.
Óz 3,4
A héber szerint: képszobor, bálvány-oszlop nélkül, melynél áldoztak (Kir. IV. 3,2.).
Óz 3,4
Efodnak a fõpap felsõruhája neveztetett, melyen a szent mellelõ volt, s itt a helyett vétetik. Lásd Móz. II. 28,4–30. 22-ik jegyz.
Óz 3,4
Terafim, egy neme a házi bálványoknak (Móz. I. 31,19.), kikhez tanácsért folyamodtak. Annak oka, miért parancsolom ezt, az, mivel Izrael népe hosszú ideig marad politikai önállóság, igaz és hamis istenitisztelet, igaz és hamis jövendölés nélkül. Ez állapot alatt nem érthetõ az, melyben Izrael fiai az asszíriai és babiloni fogság alatt voltak; mert az asszíriai alatt a templomban az egész népért, a babiloni alatt annak romjain (Baruk 1,10.) mutattatott be áldozat; és a nép valameddig csak a pogány népek között szétszórtan élt, soha nem volt ment a bálványozástól. Lásd Ezekiel 14,1–3. 20,30.39. Ez igék teljes értelmökben Izraelnek csupán mostani állapotjára vonatkozhatnak.
Óz 3,5
kegyelmet nála keresnek.
Óz 3,5
a Messiást, ki Dávidnak is neveztetik. Lásd Ezekiel 34,23. s követk. Jerem. 30,9. Ámosz 9,11.
Óz 3,5
azaz: a jövõ idõben átalán (Móz. I. 49,1.), különösen a messiási idõnek (Izai. 2,2.) utolsó korszakában, midõn az apostol szavai szerint (Rom. 11,25.) egész Izrael belép az anyaszentegyházba.
Óz 4
Óz 4,1
Hogy a következõ jövendölés (1–19. v.) Izrael-országban ama tizenkét évi idõközben adatott, mely II. Jeroboam fiának, Zakariásnak halála után lefolyt, midõn a rendetlenség minden neme napi renden volt, a nemzetnek nem lévén törvényes uralkodója (Kir. IV. 14,29. 15,8. s követk.): különösen azon körûlménybõl lehet következtetni, hogy abban királyról és királyi családról semmi említés nem tétetik.
Óz 4,1
a megszegett frigy s az elkövetett gonoszság miatt.
Óz 4,1
nincs hûség szóban és tettben, nincs emberszeretet.
Óz 4,2
A héber szerint: hamis esküvés.
Óz 4,3
elpusztíttatik a föld. V. ö. Izai. 3,26. Ámosz 1,2.
Óz 4,3
Ezen gonoszságokért az egész ország minden élõ teremtményeivel együtt szenvedni fog. „Midõn az asszíriusok által, úgymond sz. Jeromos, az izraeliták elhurczoltattak, sok teremtmény megérzette az Isten haragját; mert a vadak, a madarak és halak megfogyatkoztak. A ki ezt nem akarja hinni, nézze Illíriát, Tráciát, Macedoniát, Pannoniát, s az egész területet a Bosporus és a juliusi havasok között, és látni fogja, hogy az emberekkel lassankint ama lények is megfogynak, melyeket Isten az emberek számára teremtett.“
Óz 4,4
A te néped csak úgy ellenmond a prófétáknak, mint a papoknak, s azért adatik áldozatúl a halálnak. Lásd Móz. V. 17,9–12.
Óz 4,5
Értelme ez: Csakhamar el fogsz veszni, Izrael lakossága! a hamis prófétákkal együtt.
Óz 4,5
Mindjárt azután, mint az éj következik a nap után, elpusztítom fõvárosodat (Szamariát). A héber szerint e vers: De elesel nappal, elesik veled éjjel a próféta is, anyádat is elpusztítom.
Óz 4,6
elpusztíttatik.
Óz 4,6
valódi tudománya.
Óz 4,6
papirend!
Óz 4,6
gyermekeidet egyaránt megbüntetem a többivel együtt.
Óz 4,7
a papok mennél jobban megszaporodtak, s gazdagságban és tekintélyben gyarapodtak, annál inkább stb.
Óz 4,8
bûnáldozatait. Lásd Móz. III. 6,25.
Óz 4,8
Értelme ez: Mivel a nép bûnáldozatait fölemésztik, ennek következtében mintegy áhitják a nép bûneit, azt kivánván, hogy azokat kövesse el; oly nagy az erkölcsi romlottság!
Óz 4,9
azért a papok csak úgy mint a nép bûnhödni fognak istentelen szándékaikért és tetteikért.
Óz 4,10
bálványoznak. Mások valódi paráznaságot értenek, mi mellett az összefüggés szól a 11. v.
Óz 4,10
A héber szerint: paráználkodnak, de nem szaporodnak, mert Jehovah szolgálatát elhagyják.
Óz 4,11
A héber szerint: must.
Óz 4,11
Az Istentõl, haláltól, itélettõl és pokoltól való félelem, melyet a kegyelem ébreszt, ismét visszaadja az értelmet.
Óz 4,12
Népem babonás módon pálczák által akarja a jövendõt megtudni. A pálczákból való jóslat, sz. Jeromos szerint, az araboknál így ment véghez: Vettek három pálczát vagy nyilat; egyikre ez volt irva: Az Úr parancsolja ezt; a másikra: az Úr tiltja ezt; a harmadikon nem volt fölirás. Mind a hármat zsákba tették, s ha az elsõt húzták ki, akkor a dolog megengedtetett; ha a másodikat, akkor tiltva volt; ha a harmadikat, akkor újra összevegyítették a zsákban, mig eldöntõ feleletet nem húztak. Vesd össze: Ezekiel 21,21. Mások szerint: fa-isteneitõl kér tanácsot. Mások másképen.
Óz 4,12
mert bálványozókká lettek.
Óz 4,13
A héber szerint: menyeitek. A hegyeken és árnyas fák alatt ûznek bálványozást és fajtalanságot a ti fiaitok és leányaitok. – A bálványozással közönségesen együtt járt a fajtalankodás; mi nagyon természetes, a mennyiben az ember azt cselekszi testileg, mire magát lelkében eltökélette.
Óz 4,14
A héber szerint: menyeiteket.
Óz 4,14
azaz: ti magatok.
Óz 4,14
és kéjelgésre megveszik õket. A héber szerint: kéjhölgyekkel.
Óz 4,14
Mivel minden intést szélnek ereszt. A héber szerint: elesik, megbukik.
Óz 4,15
Ti zsidók! ne menjetek többé Galgalába és Betávenbe (Bételbe) akár bálványozás, akár igaz istenitisztelet végett. Mind a két helyhez nevezetes emlékek voltak csatolva (Józ. 4,19. Kir. I. 7,16. Vesd össze: Bir. 20,18. Kir. I. 10,3.); azért lettek késõbb a bálványimádás fõhelyeivé (Ozeás 9,15. Ámosz 4,4. 3,14.). E visszaélésnél fogva változtatták át a jobb érzelmûek Bétel (Isten háza) nevét Betávenre (bálványházára).
Óz 4,15
És ne menjetek oda, hogy (valami kötéstek megerõsítése végett) az igaz Istenre esküdjetek; mert ez által megszentségteleníttetnék az Isten neve. – Valószinûleg a nevezett helyeken, ezek szentségeért, örömest tettek szerzõdéseket.
Óz 4,16
Izrael, hasonlólag a szilaj üszõhöz, nem akarja viselni a törvény igáját, hanem kivánságait követi; azért fogja õt az Úr a asszírusoknak messzeterjedõ tájékaira vinni, mint a nagy térségen örömest legelõ bárányokat.
Óz 4,17
Izrael. Vesd össze: Izai. 7,2.
Óz 4,17
A héber szerint: a bálványokkal szövetkezett, azaz, egészen a bálványokon csügg és javíthatlanúl; azért hagyd el õt, oh Júda! ne tarts vele, nehogy te is elcsábíttassál (sz. Jerom.).
Óz 4,18
Õk a szokott áldozati lakomáktól elkülönzik magokat. A héber szerint: õk (az izraeliták) mint bálványozók lakmároznak; azért ne fertõztessétek meg magatokat az õ asztalaiknál.
Óz 4,18
A héber szerint: Másokat paráznaságra visznek.
Óz 4,18
Fejedelmeik és papjaik bálványozásra csábítanak, s ez által gyalázatot hoznak a népre, a helyett, hogy a szégyent és rútságot elhárítanák.
Óz 4,19
Mint szélvész által, a népek közé szóratnak szét, s bálvány-áldozataik miatt megszégyenûlnek, mivel ezek nekik nem használhatnak.
Óz 5
Óz 5,1
A következõ jövendölés, melyet az 5. és 6. r. foglal magában, a 14. v. szerint, úgy látszik, akkor adatott, midõn Júda-országban Ákáz, Izraelben Manahem uralkodott, kik Kir. IV. 15,19. 16,7.8. szerint, mindketten keresték az asszíriai király oltalmát, mi az említett versben megrovatik. A jövendölés nem csupán Izraelre, hanem Júdára is szól, melyben Ákáz uralkodása alatt hasonló bálványozás és erkölcsi romlottság kezdett elharapózni, mint Izrael-országban.
Óz 5,1
a büntetõ fenyíték.
Óz 5,1
azaz: a magaslatokon. Mások tulajdon nevet adnak: Mizpán. A tõrök és hállók a magas helyeken gyakorlott bálványozást jelentik, mire a papok és elõkelõk a népet csábították.
Óz 5,1
egy hegyen Palesztina éjszaknyugati részén.
Óz 5,2
ti, papok! az elcsábítottakat.
Óz 5,3
Izrael helyett tétetik. Lásd Oze. 4. r. 32-ik jegyz.
Óz 5,4
Teljesen a bálványozásra adták magokat, és az Istent nem tisztelik. A mi itt és másutt a bálványozásról mondatik, a keresztény ember ama finomabb bálványozásról értheti, mely a keresztények között nagyon is gyakran fordúl elé. Lásd Bölcs. 15. r. 14-ik jegyz.
Óz 5,5
A héber szerint: Izrael kevélysége (melylyel Isten ellen föllázadt, és az õ törvényét megszegte) szemébe tesz bizonyságot (önmaga ellen).
Óz 5,5
Júda is fogságra hurczoltatik, mivel Izrael gonoszságait követte (sz. Jerom.).
Óz 5,6
A szorongatás idejében áldozatokkal akarják majd az Urat megengesztelni.
Óz 5,7
mivel a bálványozó apák gyermekeiket is elcsábították.
Óz 5,7
most rövid idõ alatt vagyonukkal együtt elnyeli õket az ellenség. Az egy hónap rövid idõ helyett vétetik itt.
Óz 5,8
Már közeledik a büntetõitélet, az ellenség; azért fújjatok indulót.
Óz 5,8
Mögötted, a te éjszaki határaidon, Efraim nemzetségében tanyáz az ellenség, és Betávenben (Bételben, Efraim egyik városában) ordítanak; azért Benjamin városai (Gábaa és Ráma) fújjatok indúlót.
Óz 5,9
fenyegetésem valósulását.
Óz 5,10
nagy gonoszok, olyanok, kik a törvény minden korlátait áthágják. Lásd Móz. V. 19,14. 27,17. Bölcs. 22,28.
Óz 5,11
a bálványok, mások szerint: emberi törvények és parancsok után.
Óz 5,12
Átkom titkon és lassankint emészti fel õket. Lassankint oszolt föl mind a két ország, megszegvén az állam alaptörvényét, az Isten és az õ törvényei iránt való hûséget, s a nép erkölcsileg megromolván, mígnem Izraelország az asszíriusok által, Júda a babiloniak által teljesen földúlatott.
Óz 5,13
A héber szerint: sebeit. Izrael és Júda elismerték tehetlenségöket és az õket fenyegetõ végveszélyt.
Óz 5,13
az asszíriusoknál keresett segélyt. Manahem Fúlnak, az asszíriusok királyának, ezer talentom ezüstöt adott, hogy segélyére legyen, és megerõsítse országát (Kir. IV. 15,19.).
Óz 5,13
Ákáz Teglatfalaszártól, az asszíriusok királyától kért segedelmet, hogy Izrael és Szíria királyainak megtámadásai ellen magát védje és megboszúlja (Kir. IV. 16,7.8.).
Óz 5,14
Annak oka, miért nem menti meg Asszíria mind a két országot a veszélybõl, az, mivel én magam vagyok az ellenség, kinek senki sem állhat ellen. A héber szerint: Én, én széttépem, és elmegyek.
Óz 5,15
az égbe, azaz, én elvonom a néptõl kegyelmemet.
Óz 5,15
A héber szerint: mígnem elismerik, hogy vétkeztek.
Óz 6
Óz 6,1
Ez szoros összefüggésben van az elõbbi rész utolsó szavaival; a miért a héber szövegben még az elõbbi részhez van csatolva. Értelme ez: Az inségnek bekövetkezendõ idején hozzám térnek Júda és Izrael fiai (1. 2. v.), és Isten egy idõ múlva az elõbbi állapotba fogja õket visszahelyezni.
Óz 6,2
A héber szerint …õ szaggatott meg minket, meg is fog gyógyítani.
Óz 6,3
Rövid idõ múlva régi állapotunkba ismét visszahelyez. A föltámasztás itt a visszatérendõ jólét képeûl van, mint Izai. 26,9. Ezekiel 37,1–10.
Óz 6,3
boldogok leszünk.
Óz 6,3
Tapasztalni fogjuk az õ szabadítását, és készséggel azon leszünk, hogy az Urat megismerjük és tiszteljük; mert õ az égbõl, hová visszavonúlt (Oze. 5,15.), ismét kijõ, mint fölkelõ hajnal, és épen alkalmas idõben boldogítani fog áldásával, mint midõn az õszi és tavaszi esõ annak idején a földet megáztatja. Az õszi és tavaszi esõrõl lásd Móz. V. 11,14. Péld. 16,15. Jób 29,23. – A próféta fönebb 5,14. megjövendölvén az egész népnek fogságra hurczoltatását, hozzátevé, hogy Isten újra kegyelmesnek fogja magát iránta mutatni, ha bûnbánatot tart. Most megjövendöli ezen bûnbánatot, valamint az arra következõ szabadúlást, az országba leendõ visszavezettetést. Sz. Jeromos, Ágoston, Ciprián, nagy Gergely és mind a sz. atyák, kik a fönebbi szöveget értelmezték, a harmad napon való feltámasztás alatt egyszersmind Krisztusnak és az õ hiveinek föltámadását értették (Kor. I. 15,4. Filip. 3,10.11. Rom. 6,4.5.); mi a jövendölés értelmével teljesen megegyez, a mennyiben a zsidók kiszabadúlása a fogságból, képe az emberiség váltságának, s egyszersmind a test föltámadásának is, mely a váltságot befejezi.
Óz 6,4
A próféta ismét visszatér feddõ beszédére, miután elmondta, mint kegyelmezett újra meg Isten az egykoron bûnbánó népnek. Panaszkodik, hogy Izrael és Júda érzülete nem állandó, nem igazi.
Óz 6,4
A ti jámbor érzelmetek állhatatlan.
Óz 6,5
Azért hirdetek nekik prófétáim által veszedelmet és pusztúlást
Óz 6,5
A büntetõ itélet, mely téged ér, oh nép! a fény teljes világosságával fog elétûnni mindenkinek; mindnyájan meggyõzõdnek majd annak igazságáról.
Óz 6,6
Ti hoztok ugyan áldozatot, de jámbor érzület és emberszeretet, Isten ismerete és szeretete nélkül; mivel a fõdolgot elmulasztjátok, azért fog érni a büntetés. Hogy ez által az áldozat s egyéb külsõ istenitisztelet nem vettetik el, hanem csak alája rendeltetik a szent érzületnek, melynek azok csupán kifejezései, már Jerem. 7,21. 24-ik jegyz. megjegyeztetett.
Óz 6,7
országukban, egyszersmind paradicsomukban.
Óz 6,8
Izraelhez tartozó tartomány, túl a Jordánon.
Óz 6,8
Gálaád a bálványozásba és vérontásba merûlt. Mások a hébert így: Gálaád a gonosztevõk székhelye.
Óz 6,9
A gálaádiak útonállók s egy kézre dolgoznak az arany borjak ama papjaival, kik Szikembõl a jerusalemi templomba zarándokló vándorokat megtámadják és megölik, hogy, mivel az arany borjút megvetették, rajtok boszút álljanak, s másokat a hasonló zarándoklástól visszatartsanak (Jerom.). Mások a hébert igy: Mint a rablók lesik az embereket, úgy ez a papi csoport a Szikembe vivõ úton öldököl (megöli azokat, kik oda futnak, hogy a vérboszúló elõl menhelyet találjanak. Lásd Móz. IV. 35,12. Józ. 20,7.8.). Ezzel ama papok végsõ lelkiisméretlensége van rajzolva, kik nem iszonyodnak még azokat is megölni, kiket a törvény oltalmába vesz.
Óz 6,11
Te is, Júdaország! miután hasonlóképen elfeledkeztél Istenrõl (vesd össze: Oze. 5. r. 1-sõ jegyz.), tartsd készen magadat a büntetésre ép azon idõben, mikor az inséget el akartam rólad venni. – Az aratás, képe a nagy büntetésnek. Lásd Jerem. 51,33. Joel 3,13. A rabság, fogság alatt a zsidó átalán szerencsétlen helyzetet ért. Jób 36,13 Zsolt. 13,7. A próféta, hihetõleg, szemei elõtt ama segélyt tartotta, melyet Isten magának, Ákáznak is adni kész volt, midõn Izrael és Szíria királyaitól szorongattatott, ha bizalma lett volna, s ennek hiányában nem keresett volna inkább segélyt az asszírusoknál. Lásd Izai. 7. r. 2-ik jegyz.
Óz 7
Óz 7,1
Az e részben foglalt jövendölés, úgy látszik, Izrael-ország utolsó idejére esik; mert az abban megrótt polgári zavargások, az ott rajzolt elvetemûltség és rendetlenség azon idõk történetéhez illenek, mint ez Kir. IV. 15,8–38. eléadatik. Értelme ez: Ha Izrael népének romlott állapotját meggyógyítani, a rája mért veszedelmeket elhárítani akarnám is, a nagy romlottság akadályozna engem abban; mert ez a vizsgálatnál javíthatlannak tûnnék ki. A kép az orvosokról vétetett, kik legjobb akarattal ohajtván valamely sérvet gyógyítani, gyakran már a vizsgálatnál belátják annak nagyságát és gyógyíthatlanságát. Efraim, a legjelesebb nemzetség, és Szamaria, a fõváros, itt Izrael-ország helyett vétetnek, melyhez a jövendölés kizárólag intézve van. – Némelyek az elõbbi rész utolsó szavait a 7-iknek elsõ verséhez csatolják és így adják: Midõn el akartam fordítani az én népem fogságát, s meggyógyítani Izraelt: kitûnt stb. Értelme ez: Midõn népem foglyait visszavezetni, és Izraelt ismét elõbbi állapotjába visszahelyezni akartam: akadályoztak engem az õ bûneik, melyek közeledésemnél kitûnnek, s hosszasabb fenyítést érdemelnek.
Óz 7,1
csalárdok és hûtlenek.
Óz 7,1
A héber szerint …bemennek, és kivûl (az utczákon) rablócsapatok tanyáznak.
Óz 7,2
Netalán azzal mentsék magokat: „Isten a régi bûnöket és atyáink vétkeit bünteti rajtunk,“ szemeim elõtt végbevitt tulajdon rosz szándékuknak kell ellenök tanúskodni, s õket büntetésre méltóknak bebizonyítani. A héber szerint e vers: Nem gondolják meg szivökben, hogy minden gonoszságukról megemlékezem, pedig körûlveszik õket cselekedeteik (holott látni kell a cselekedeteket, melyek õket körûlveszik); szemeim elõtt vannak azok.
Óz 7,3
Királyaik és fejedelmeik oly romlottak, hogy alattvalóik elvetemûltségében és csalárdságában még kedvöket találják.
Óz 7,4
Mindnyájan égnek a parázna (azaz, bálványozó) kéjtõl, mint a sütõtõl begyujtott kemencze; egy idieg ugyan a bálvány- és borjúimádás kovásza nem rontotta meg a népet, de csakhamar át kezdé hatni az egész tömeget, és azon romlottságba sülyesztette, melyben most látjuk. A kis idõ, az értelmezõk szerint, Jehu országlásának kezdete, mivel ezen király a Baal-imádást kiírtotta (Kir. IV. 10.), de csakhamar meghûlt buzgalmában, a mennyiben õ is borjúimádó lett (Kir. IV. 10,29.), s így alkalmúl szolgált arra, hogy a nép lassankint ismét egészen a bálványozásba merûlt. A héber szerint …ki akkor szûnik meg, midõn korán reggel a bedagasztott tészta megkel. Értelme ez: Oly égõ vágygyal vannak a házasságtörés (az Isten és törvények elleni lázadás, vagy valóságos paráznaság) után, hogy sütõkemenczéhez hasonlítanak, midõn ez legjobban ég, mi reggel szokott történni, midõn a sütõ az éjjel dagasztott tésztát kenyérré alakítja, s a több óra óta égõ kemenczébe veti.
Óz 7,5
Koronázása vagy születése napján.
Óz 7,5
A király kezet nyujt a csúfolóknak, azaz, olyanokkal tart, kik neki szemben hizelegnek, sziveikben pedig másnak hódolnak és lázadást forralnak.
Óz 7,6
mert mint a begyujtott kemencze ég az õ szivök a lázadástól, mi alatt õ maga vesztökre gondol. De mind a mellett, hogy õket elveszteni törekszik, gond nélkül alszik egész éjen át, s reggel áldozata lesz a lázadásnak, melyet azalatt amazok kitörésig érleltek. – Ez Zakariásnak Szellum által történt megöletésére (Kir. IV. 15,8.10.) vonatkozhatik. A héber szerint e vers: Mert szivöket (égve) az álnoksághoz úgy elkészítették, mint a sütõ kemenczét, egész éjjel alszik sütõje, reggel pedig ég, mint a tûzláng.
Óz 7,8
a bálványozás, szövetkezés által; vagy, gonoszsága által önmaga oka, hogy a népek közt szétszóratik.
Óz 7,8
s akkor összeégve, használhatlanná válik.
Óz 7,9
Az idegenek, a szírusok, asszíriusok, elveszik kincseit és tartományait (Kir. IV. 15,19.29.), s õ mégsem veszi észre a veszélyt, mely fenyegeti; az állam, mint egy õsz, halálhoz közel van, s õ nem tudja, megveti a valódi segélyt.
Óz 7,10
Lásd az elõbbi jegyz. A héber szerint: Izrael kevélysége szemébe tanúskodik ellene (Izrael önmaga ellen kénytelen tanúskodni).
Óz 7,11
Mások a hébert így: mint az együgyû galamb. Az izraeliták galambhoz hasonlók, melyek könnyen tõrbe csalhatók, mert értelmetlenek.
Óz 7,11
Lásd Kir. IV. 17,4.
Óz 7,11
Lásd Kir. IV. 15,19. Nem az Istenhez folyamodnak.
Óz 7,12
Habár idegen népeknél keresnek segélyt, mégsem kerûlik el vesztöket, melyet nekik gonoszságuk miatt készítettem, mint ezt vallási gyülekezeteikben is hallják. – Ez utolsó a törvényszakaszok felolvasására Móz. III. 26,14. s követk. Móz. V. 27,15. 28,15. és a próféták intéseire vonatkozik. Lásd Kir. IV. 17,13.
Óz 7,13
az egyiptomi rabszolgaságból és sok egyéb alkalommal.
Óz 7,13
jobbúlást igérnek, s annál inkább vétkeznek; hûséget fogadnak, és bálványaik után mennek. Vesd össze: Ozeás 12,1.2. Kir. IV. 17,9. s követk.
Óz 7,14
hangosan kiáltanak és ordítanak bálványaikhoz, hogy tõlök meghallgattassanak. V. ö. Kir. III. 18,26.27.
Óz 7,14
Mások a hébert így: A búza és bor körûl gyûlnek össze (a bálvány-áldozatokhoz lakomára).
Óz 7,15
Én törvényt adtam nekik, és segélyökre voltam a szükségben (Kir. IV. 13,25. 14,25.) és arra törekszenek, hogy engem elhagyjanak és megbántsanak.
Óz 7,16
Mint Egyiptomban Mózes elõtt. A héber szerint: Megfordúlnak, de nem fölfelé (az Istenhez).
Óz 7,16
mely nem talál, mely a helyett, hogy bizalma czéljáúl az Istent venné, másfelé irányúl. Lásd Zsolt. 77,57.
Óz 7,16
káromlásaik miatt, melynélfogva az Isten segélyét megvetették, szövetségeseiket pedig és bálványaikat fölmagasztalták.
Óz 7,16
Ezen káromlás büntetéseûl Egyiptom nem nyujt segélyt, és Izraelt gúnyosan elutasítja. Ozee, az utolsó király Izraelben, az asszíriai király adófizetõje, ennek igáját le akarta rázni, valószinûleg, mivel hitte, hogy Egyiptom támogatni fogja. De csalódott ebben, és Szalmanaszár, az asszíriai király, Izrael-országnak véget vetett. Lásd Kir. IV. 17. r.
Óz 8
Óz 8,1
Kiálts.
Óz 8,1
A próféta velõs, emelkedett szóval beszél. Az e részben, valamint az elõbbiben foglalt jövendölés is kétségkivûl Izrael-ország utolsó idejére esik, mert ebben ugyanazon rendetlenségek és gonosz tettek rovatnak meg.
Óz 8,4
az én parancsom, helybenhagyásom nélkül. Ez, némely értelmezõk szerint, minden izraeli királyokra vonatkozik, kiknek elseje, Jeroboam, lázadás és erõszak által lett király (Kir. III. 11,26. 12,1. s követk.); mások szerint, a késõbbi lázadókra, Zambrira (Kir. III. 16,9.), Amrira (16. v.) és Szellumra (Kir. IV. 15,13.).
Óz 8,4
A héber szerint …azért fognak kiírtatni.
Óz 8,5
A te arany borjadat, melyre te reményedet építetted, az ellenség ledönti a földre, annak tisztelõi leigáztatnak, kik ellen én igen föl vagyok indúlva. A héber szerint: A te borjad, Szamaria! elveti õket (oka elvettetésöknek). A borjú-bálványozásról lásd Kir. III. 12. r. 13-ik jegyz.
Óz 8,5
meddig nem hagynak föl a borjú-bálványozással?
Óz 8,6
a borjú. Lásd 5-ik jegyz.
Óz 8,6
darabokká, forgácscsá leszen. Az asszíriaiak összezúzzák.
Óz 8,7
Bálványozásukkal és szövetkezéseikkel nemcsak haszontalan, hanem kártékony fáradságot is tesznek.
Óz 8,8
A héber szerint: haszontalan.
Óz 8,8
Megvetettnek és haszontalannak fogják nézni Izrael népét a népek között, ha állami önállóságától meg lesz fosztva.
Óz 8,9
Az asszíriusoknál keresnek segélyt, és hasonlók a féktelen vadszamárhoz; mert valamint ez kedve szerint jár ide s tova, úgy õk is, a törvény ellenére, majd egyik majd másik néphez fordúlnak, hogy segélyt nyerjenek, holott azt egyedûl Istennél kellene keresniök.
Óz 8,9
a népeknek, melyeknél segélyt kerestek, az egyiptomiaknak, asszíriusoknak.
Óz 8,10
Habár ajándékokkal is igyekeznek megnyerni az egyiptomiakat (lásd 7. r. 26-ik jegyz.), mégis egy csomóba gyüjtöm õket össze, és szétszórom a népek között. Azután a fogságban nyugton lesznek a királytól és fejedelmektõl (kiknek uralma gyakran oly nagy terhökre volt). Mások a hébert így …egybegyüjtöm õket, és csakhamar pusztúlni kezdenek a fejedelmek királyának (az asszíriai királynak) terhe által.
Óz 8,11
a bálványoltárokat.
Óz 8,11
vétek okaivá.
Óz 8,12
Én a törvényt, melyet, mint hozzájok nem is tartozót, hátravetettek, az abban foglalt fenyegetõ büntetések által emlékökbe hozom. Czélzás van itt amaz iszonyú büntetésekre, melyekkel Móz. V. 27. 28. a törvény megszegõi fenyegettetnek. A héber szerint: Eléjök írtam az én sok törvényemet (Mózes által), de azokat úgy tekintik, mint valami idegen dolgokat.
Óz 8,13
a büntetõ itélet idején.
Óz 8,13
mint Ozee, Izrael utolsó királya, valósággal cselekedett. Lásd Kir. IV. 17,4. Mások Egyiptom alatt képleg a fogságot értik. Ismét hasonló állapotba jutnak ahhoz, melyben Egyiptomban voltak.
Óz 8,14
Mások szerint: palotákat.
Óz 8,14
védhelyeket az ellenség ellen Istenben vetett bizodalom nélkül. Lásd Izai. 22,10.11.
Óz 8,14
Ez Judeának a kaldeusok általi elpusztítására vonatkozik.
Óz 9
Óz 9,1
Az e részben foglalt feddõbeszédet az értelmezõk II. Jeroboam idejére teszik (Kir. IV. 14,23. s követk.) valamely külellenségen nyert gyõzelem után, midõn az izraeliták vakmerõen bízva harczias királyukban, a fenyegetõ veszélyektõl megmenekedni reménylettek.
Óz 9,1
pogányok ünnepélyességgel.
Óz 9,1
mert bálványozást gyakorolsz, és szived az aratáson csügg, melyet te bálványaid ajándékaúl tekintesz, hogy velök paráználkodtál. Ezért bûnhödnöd kell, tehát nincs okod örvendezni.
Óz 9,2
várakozásukban.
Óz 9,3
Az izraeliták részint Egyiptomba, részint Asszíriába költöznek, s ott szükségben a törvény által tiltott tisztátalan eledelekkel fognak táplálkozni. Hogy az asszíriusok által elhurczolt izraeliták közõl némelyek az asszíriusoktól elvonúlva, a szelidebb egyiptomiakhoz menekûlhettek, igen valószinû, bár a történelem világosan nem említi.
Óz 9,4
Akkor megszûnik minden áldozat, a törvényes áldozathely hiánya miatt (Móz. V. 12,5. s követk. Vesd össze: Móz. II. 30,6. Móz. III. 23,13.).
Óz 9,4
ha még annyit áldoznának is.
Óz 9,4
a halotti torok, melyek tisztátalanok voltak, mivel tisztátalanok, gyászolók, a holttesttel foglalkozók jöttek azzal érintkezésbe. Lásd Móz. IV. 19,11.16.22.
Óz 9,4
mert adományaik, melyeket nem a törvényes áldozathelyen, hanem másutt mutatnak be az Úrnak, nem jutnak a templomba, hova minden áldozatnak vitetni kellett, hogy Isten elõtt kedves legyen.
Óz 9,5
az idegen helyen, a fogságban? Habár a tíz nemzetség nem tartotta ünnepeit a jerusalemi templomban, de mégsem hagytak föl egészen azok megülésével.
Óz 9,6
melyet Isten mér az emberekre és országra az ellenség által.
Óz 9,6
azok egy részét. Lásd az 5-ik jegyz.
Óz 9,6
Egyiptom fõvárosa.
Óz 9,6
Ezüsttel és egyéb drágaságokkal ékesített palotáikban csalán fog nõni, és lapu (a héber szerint, tüskebokor) terjed el.
Óz 9,7
Akkor megtudjátok, izraeliták! hogy a ti hamis prófétáitok, kik mindig jót igértek, a büntetõ itélet napján bolondoknak és eszteleneknek fognak bebizonyúlni a ti gonoszságtok miatt. A héber szerint …eljõnek a fizetés napjai. Izrael tapasztalni fogja, hogy bolond… a gonoszság sokasága és a nagy gyûlölség miatt (melylyel az izraeliták az igazi prófétákat üldözték).
Óz 9,8
Efraim idegen segély után néz, s azt akarja, hogy az Úr is oltalmazza; bálványimádást ûz, és Istent is imádja; jóslatot kér a bálványoktól, és jövendölést az Istentõl.
Óz 9,8
A hamis próféták minden alkalommal azon voltak, hogy a népet saját romlására megcsalják.
Óz 9,8
az aranyborjak házában esztelen bálványozás van. A héber szerint …utaiban, gyûlölségbõl az Isten háza (a jerusalemi templom) iránt.
Óz 9,9
Történetét lásd Bir. 19. 20. r. Valamint akkor a gabaoniták és benjaminiták makacs megátalkodottság által vétkeztek, úgy most az izraeliták.
Óz 9,10
A mily örömmel látja a vándor, midõn a pusztában szõllõt talál, vagy a kertész, midõn korai fügét lel fügefáján, ugyanazon örömmel karoltam föl atyáitokat, és választottam õket saját népemûl. A héber szerint: mint a korai füge a fügeérés kezdetén. Vesd össze: Izai. 28,4.
Óz 9,10
egy bujabálványhoz (Móz. IV. 25,3.); s így hûtlenek és hálátlanok lettek.
Óz 9,10
a gyalázatos bálvány után.
Óz 9,11
Az izraeliták nagy termékenysége meg fog szûnni a fogantatásnál, méhbenhordozásnál és születésnél, úgy hogy igen sok vagy magtalan lesz, vagy a megfogant magzat nem fejlik ki, vagy szerencsétlenûl születik és meghal.
Óz 9,12
A héber szerint …gyermektelenekké, utódok nélkül valókká.
Óz 9,13
Az izraeliták, mielõtt az anyaországtól, Júdától elszakadtak, virágzók és hatalmasok voltak, mint Tírus. E városról lásd Ezekiel 27. r.
Óz 9,13
Efraim az õ rosz cselekedetei által önmagát adja ki az asszírusoknak.
Óz 9,14
Ezek nagy büntetések voltak, mivel a termékenység és számos utódok igen nagy áldásúl tartattak.
Óz 9,15
A bálványozás egyik fõhelyén. Lásd Ozeás 4,15.
Óz 9,15
bálványozásuk miatt.
Óz 9,15
országomból. A héber szerint …Galgalban, ott gyûlölöm õket gonosz cselekedeteik miatt; házamból kitaszítom õket.
Óz 9,16
az asszíriusok által.
Óz 10
Óz 10,1
Mások szerint: gazdag, vagy kiterjedt, vagy buja. Az e részben foglalt jövendölés ismét egy egészet képez. Mivel benne Izrael-országról még virágzó állapotában tétetik említés (1. v.), úgy látszik, hogy II. Jeroboam uralkodása idején, vagy mindjárt azután (vesd össze: Kir. IV. 12–14.) adatott. Mások szerint e jövendölés a 14. (héber szöveg) és 15. versnél fogva, Ozee király utolsó idejére esik (Kir. IV. 17.).
Óz 10,1
szintoly buja, gazdag.
Óz 10,1
a bálványoltárokat.
Óz 10,1
A héber szerint …termékenysége szerint állít magának szép képeket (bálványszobrokat).
Óz 10,2
Isten és a bálványok között.
Óz 10,2
azaz: csakhamar.
Óz 10,3
Akkor (midõn a büntetõitélet elérkezik) õk is azt fogják mondani: Nincs királyunk többé, ki minket védhetne, mivel nincs többé bennünk az Isten félelme, s mit segíthetne rajtunk egy király az Isten ellen?
Óz 10,4
Hirdessétek csak, ti hamis próféták, csalárd jóslataitokat, és biztassátok párthiveiteket, hogy lépjenek szövetségre az egyiptomiakkal és asszíriusokkal; a büntetés eljõ lassankint, nõ és megérik, mint a burján a szántóföldön. A héber szerint: Hamisan esküsznek, és kötnek szerzõdést, mint a vadócz a szántóföld barázdáin, úgy terem elé az õ büntetésök
Óz 10,5
üszõit; tisztelet miatt többesben, mint ez az isteni neveknél gyakori; nõstény említtetik, hihetõleg gúnyból.
Óz 10,5
Szamaria fõvárosának lakói borjaikban tisztelik istenöket, mivel azok elhurczoltatása miatt papjaikkal együtt szomorkodnak, holott elõbb azok fölött örvendeztek. A héber szerint: Betáven borjáért reszketnek Szamaria lakosai, és miatta gyászol a nép, és bálványpapjai remegnek érette, hogy dicsõsége oda van. Betávenrõl lásd Oze. 4,15.
Óz 10,6
A legyõzött népek bálványait a gyõzõk székvárosaikba vitték, azt hivén, hogy ezáltal a legyõzött népeket magoknak annál inkább biztosítják. L. Jerem. 48,7. 49,3.
Óz 10,7
Szamaria beleegyezvén királyainak bálványozó szokásaiba, azok elhurczoltatására s az ország romlására bûnös okúl szolgált. A héber szerint: Elvesz Szamaria királya, mint a tajték a vizen.
Óz 10,8
a magas helyeken épített bálványoltárok, melyek Izraelt bûnre csábították.
Óz 10,8
A héber szerint: tüske.
Óz 11,11
Az izraeliták, kik félvén az ellenségtõl, a hegyek barlangjaiba rejteztek, akkor mondani fogják: Inkább ohajtunk a hegyek beomlása által rögtön meghalni, mint fogságban az inség lassú halálát szenvedni.
Óz 10,9
inkább vétkezett, mint Gábaában, mert akkor csak néhányan vétkeztek, most az egész nép. Lásd Oze. 9,9.
Óz 10,9
Mivel többet vétkeztek, mint amazok Gábaában, keményebb harczot kell kiállaniok, mint ama gonoszoknak, kik nem pusztíttattak ki egészen, hanem hatszáz megmaradt közõlük (lásd a történ. Bir. 21.); ellenben a mostani bûnösöket sokkal keményebb büntetés fogja érni. Lásd a követk. Mások a hébert így: Gábaánál inkább vétkezett Izrael. Megrögzöttek abban, nem éri-e ezeket is, mint Gábaát, a büntetés?
Óz 10,10
t. i. a két arany borjúért, melyek egyike Bételben, az ország déli részén, másika Dánban, az éjszakin volt fölállítva (Kir. III. 12,28.29.). Gonoszságnak, bûnnek neveztetnek, mivel bûnre csábítottak.
Óz 10,11
mely inkább nyomtat, mint szánt. A nyomtató barmokon nem volt járom, s kedvök szerint ehettek a szérûrõl; azért vétetik ez itt képûl a kéjelgõ, tunya és csak a jó napokhoz szokott nép kifejezésére. L. Móz. V. 25,4.
Óz 10,11
járommal, rátévén azt.
Óz 10,11
fölültetek rája, t. i. az asszíriusok igája és uralma alá hajtom õt.
Óz 10,11
Júda is, Jákob utódai is Júda-országban súlyos igába jutnak, fáradalmas élet lesz osztályrészök. A szántás, földtörés itt nehéz munka gyanánt vétetik a nyomtatás ellenében. Lásd 19-ik jegyz.
Óz 10,12
Tartsátok meg a törvényt, és irgalmasságot nyertek.
Óz 10,12
Töredelmes legyen szivetek, újuljon meg érzésetek. Lásd Jerem. 4,3.
Óz 10,12
Ideje, hogy jobbúlás által Isten kegyelmét keressétek, míg segítségtekre jõ, igazságot s ennek gyümölcseûl áldást, jólétet hoz nektek. A Vulgata fordítása szerint, a sz. atyák jelen helyet Krisztusról értelmezik. Mások a hébert így: míg eljövend, s az igazság esõjét adja nektek.
Óz 10,13
Törekvéstek gonosz cselekedetekre volt intézve; azért az igaztalanságnak gyümölcse a szerencsétlenség; a ti aratástok, és a mit most esztek, a mi most eltölt titeket, – megcsalt remény az.
Óz 10,13
Annak oka, miért csalódott Izrael, és büntettetett csapásokkal, az õ bizodalma bálványaihoz és hadi erejéhez.
Óz 10,14
(Idegen népektõl eredõ) hadi lárma támad néped között, melynek átalános pusztúlás lesz következménye, mint egykoron stb. A régibb irásértelmezõk (Jerom. Rufin. Cirill. Theodoret és mások) szerint, a próféta itt Szalmana történetére (Bir. 8.) czéloz, kit Gedeon legyõzött és megölt. A Baalt itélõ alatt Gedeon értendõ, ki Baal szobrát és ligetét elpusztította (Bir. 6,25). A Szalmana ellen vivott csata igen heves volt, Bir. 8,16. szerint, mire az anyáknak és gyermekeiknek itt említett leveretése alkalmazható. Vesd össze: Zsolt. 136,9. – A héber szerint: Zendülés támad… mint elpusztította Szalmana Betarbelt a harcz napján stb. – A Szalmana szót az ujabb értelmezõk Szalmanaszár röviditéseûl veszik; Betarbel alatt Arbela városát értik, Neftali nemzetségében (Makk. I. 9,2.). Szerintök a próféta azzal fenyeget, hogy az izraeliták minden erõsségei épen úgy elpusztíttatnak, mint kevéssel ezelõtt az asszíriusi betörés idején (Kir. IV. 17,3.) Szalmanaszár által Arbela elpusztíttatott.
Óz 10,15
E büntetések fognak érni titeket, izraeliták, bálványozástokért, melynek székhelye Bétel.
Óz 11
Óz 11,1
az utolsó király, Ozee (Kir. IV. 17,6.); az õ országának Szalmanaszár gyorsan véget vetett. E szavak még az elõbbi részhez tartoznak, melyhez a héber szöveg csatolja is. A következõ jövendölés (1–11. v.) úgy látszik Izrael-ország utolsó idejére szól. Lásd 5. v.
Óz 11,1
Mikor Izrael nemzetté kezdett fejlõdni, jóakarattal voltam hozzá, kiszabadítottam a rabszolgaságból, mely alatt Egyiptomban nyögött. Ez igék alatt: „Egyiptomból híttam az én fiamat,“ betûszerint egyenesen az izraelitáknak Egyiptom földérõl lett kivezettetése értetik; távolabb s fensõbb értelemben, mint sz. Máté 2,15. tanítja, Jézus visszahivatása Egyiptomból, hova ez Herodes kegyetlenségétõl visszavonúlt, – van egyszersmind megjövendölve. A sz. evangelista tanítása szerint, Jézus visszahivatása a nevezett földrõl az izraeliták visszavezettetésében már elõképezve volt, s ez amabban nyerte tökéletes teljesedését. E kettõ úgy viszonyúlt egymáshoz, mint kép a valósághoz, a mennyiben Izrael népe jelképezte az egész emberiséget, s így Jézust is, ki ezt képviselte. Jézus visszahivatása teljesedése volt az izraeliták visszavezettetésének, mivel Isten Izrael népét, mint Fiának elõképét, tökéletlen értelemben hítta vissza; tökéletes módon pedig tulajdon Fiát, Jézust hítta vissza, ki önmagában s önmaga által az egész emberiséget átvezette a számkivetés és rabszolgaság országából az élet honába.
Óz 11,2
A mely mértékben fáradoztak Mózes és a próféták, hogy õket bûnbánatra indítsák, õk oly mértékben szegûltek ellen.
Óz 11,3
A héber szerint: Én Efraimot jártattam (járni tanítottam) karonfogva.
Óz 11,4
Emberi kötelekkel vontam, emberbaráti szeretettel igyekeztem õket megnyerni, (kegyelmemet közölvén velök) megkönnyebbítettem nekik kötelességeik teljesítését, s minden szükségessel elláttam.
Óz 11,5
Értelme, összefüggésben az elõbbi verssel, ez: Én jótékony voltam hozzájok, de õk hálátlanok voltak, vétkeztek és nem jobbúltak meg, ezért kell az asszíriusok hatalma alá jutniok, s ez által akadályozva lenniök az Egyiptomba való visszatérésben, mit szivesen megtettek volna, vagy hogy segélyt nyerjenek, vagy hogy ott maradjanak. Itt a néprõl egészben van szó, s így nincs ellenmondás a 9,3.-el.
Óz 11,6
A héber szerint: Fegyver száll városaikra, összerontja záraikat, és megemészti õket szándékaik miatt.
Óz 11,7
Amaz inséges idõkben majd arra várnak, hogy könyörûljek rajtok, de a fogságnak rájok mért büntetését ki kell állaniok kegyelmezés nélkül. A héber szerint e vers: Az én népem megátalkodott tõlem való elszakadásában, híják õt a Fölségeshez, de senki sem indúl.
Óz 11,8
A héber szerint: Mit tegyek veled? Efraim! mint bánjak veled? Izrael!
Óz 11,8
egészen elpusztítsalak-e? Lásd Móz. I. 14,2. 19,1. s követk.
Óz 11,8
Megérdemlenéd, hogy megsemmisítselek, de megesik szivem rajtad.
Óz 11,9
Nem akarok a szigorú igazság szerint bánni, hogy Efraimot egészen elpusztítsam, mert én nem vagyok ember, ki azért sujt, hogy megrontson, hanem Isten, ki azért büntet, hogy javítson; én vagyok a szent, ki a törvényt nem teljes szigorában kezeli, hanem a szigort kegyességgel párosítja; nem vagyok ama dühös ellenségekhez hasonló, kik az általok elfoglalt városba bevonúlván, azt elpusztítják, hanem megelégszem azzal, hogy titeket fogságra vivén, megjobbítsalak. Vagy: Nem vagyok városok lakója, ki emberi törvények szerint itél, s azokat legkeményebb szigorral veszi, úgy, hogy a legnagyobb jogosság a legsértõbb méltatlansággá lesz.
Óz 11,10
Az én irgalmam (9. v.) következése lesz az is, hogy a fogságba hurczoltakat, s az országokban elszórtakat, midõn a fenyíték ideje elmúlik, mindenható szózatommal minden országból ismét összehivom. Majd akkor fogják szivesen követni az Úr hivását.
Óz 11,10
az izraeliták, kik így neveztetnek, mivel egész Palesztina a tengermelléken vonúl le. Mások a hébert így: és elésietnek a tenger fiai.
Óz 11,11
Gyorsan fogják követni az Isten hivását, és biztosan laknak ismét hazájokban.
Óz 11,12
Efraim, a fõnemzetség, és egész Izrael megtagad engem minden helyen a bálványozás által, s ezenfelûl tiszteletet színlel irántam, mi csak álnokság és csalárdság. Vesd össze: Kir. III. 18,21. A héber szerint: Körûlvesz engem Efraim hazudsággal és Izrael háza stb. – Az izraeliták nekem csak képmutató, csalárd szívvel szolgálnak. E verssel új jövendölés kezdõdik, mely 14,1–10.-ig tart; ezt tehát, mint a héber szövegben is van, a következõ részszel kell kapcsolatba hozni. E jövendölés szintén utolsó idejére szól Izrael-országnak.
Óz 11,12
De Júda még tanúbizonyság Istene mellett, az õ temploma és kebelében a törvény teljesítése által, és mivel hûséges, mint voltak a szentek (patriárkák, próféták és Isten egyéb szolgái; (lásd Zsolt. 15,3.) Jerom. A próféta, úgy látszik, Ezekiás jámbor uralkodására czéloz (Kir. IV. 18. Krón. II. 31,1. s követk.). Mások a hébert így: és Júda eleltér az Istentõl, és a hûséges szenttõl (Istentõl). Júda is hajlik a bálványozáshoz.
Óz 12
Óz 12,1
Efraim nem csak hiábavaló, hanem káros dolgot is tesz, midõn az asszíriusokkal és egyiptomiakkal szövetkezik. – Ez az elõbbi rész utolsó versével van összefüggésben.
Óz 12,1
Mindennap oly dolgokat kezd, melyeknek nem csak következéseiben csalódik, hanem melyek romlást is hoznak rája.
Óz 12,1
hogy ez által az õ segélyét megvásárolja. Az olaj fõterménye volt Palesztinának. Vesd össze: Kir. IV. 15,19. 17,3. s követk.
Óz 12,2
Júda fölött is, mely bár egészben hû volt az Istenhez (lásd Oze. 11,12.), de közötte mégis sok bálványimádó találkozott.
Óz 12,2
Jákob itt Izrael helyett vagyon.
Óz 12,2
Bûneik mértéke szerint fogom õket büntetni. Ez teljesedett az izraelitákra nézve Salmanaszár által (Kir. IV. 17,6.), Júdára nézve Szennakerib betörése által (Kir. IV. 18.).
Óz 12,3
Lásd Móz. I. 25,25. A próféta honfitársainak törzsatyjok, Jákob példáját tünteti elé; hogy az õ történetébõl ne csak azt tanúlják meg, mily jótéteményekkel halmozá õt el Isten a bátyja fölötti választatás kegyelme által, a bizalomteljes könyörgésben Isten angyalának meggyõzése által, az Istentõl nyert oltalom és kijelentés által: hanem azt is, mily háladatos, hû volt Jákob az Istenhez, miben õt nem követik, mert Isten jótéteményeit hálátlansággal viszonozzák, és bizodalmokkal másfelé fordúlnak.
Óz 12,3
annak jelentéseûl, hogy a bizalomteljes könyörgés mily nagy erõvel bír, és segélyt eszközöl minden ellenség ellen. Lásd Móz. I. 32,24. 4-ik jegyz.
Óz 12,4
félve Esautól.
Óz 12,4
sírva esdeklett áldásért (segélyért, oltalomért, vezérletért stb.).
Óz 12,4
Lásd Móz. I. 28,13. 35,9.
Óz 12,4
tulajdonképen: vele (Jákobbal); ott tevé Isten Jákobnak az igéreteket, melyek mindnyájunkat érdekelnek.
Óz 12,5
Mások a hébert így: Úr (Jehovah) az õ neve.
Óz 12,7
Efraim (Izrael) nem követi törzsatyját, hanem a kananitákat, kik kereskedésök- és csalárdságukról hiresek voltak. Vesd össze: Péld. 31,24. – Mi teljesen jellemzi a mai zsidók kereskedõ és üzérkedõ szellemét. Ábrahám fiai, hit fiai (Gal. 3,7.) nem akartak lenni, s e helyett büntetésûl az átkozott Kánaán (Móz. I. 9,25.) fiai, a földi országatya fiai, – kereskedõk lettek.
Óz 12,8
semmi gondom arra, mit a próféták mondanak, az én dolgom jól áll.
Óz 12,8
ki engem megvéd a bajoktól.
Óz 12,8
Én mindent verejtékemmel, és jogosan szerzettem. Ez a közönséges mentség, melylyel a fukarok és uzsorások magokat igazolni szeretik.
Óz 12,9
mint a sátoros ünnepeken (Móz. III. 23,39–44.); azaz: ezután is országtokban hagylak.
Óz 12,9
A sátoros ünnepet a zsidók átalában csak ünnepnek nevezték ama különös vigaságért, melylyel azt tartották.
Óz 12,9
Értsd: ha bûnbánatot tartasz, az igaz Istent Jerusalemben imádod (Jerom.).
Óz 12,10
Azért, hogy téged jobb útra térítselek, valamint eddig, úgy most is útmutatást adok neked prófétáim által, tanúlságos látomásokat mutatok nekik, különféle jelképekben és hasonlatokban tûntetem elé magamat, melyekbõl te isteni tulajdonaimat megismerheted. Mások a hébert így: és a próféták által romlást hirdetek.
Óz 12,11
tulajdonképen borjaknak, többesben a kitüntetés miatt. Lásd Oze. 10. r. 9-ik jegyz.
Óz 12,11
Ha Gálaádban túl a Jordánon (vesd össze: 6,8.) az arany-borjaknak áldoztak, s azok lakosait nem menthették meg bálványaik, hanem mint a többi izraeliták, õk is fogságra hurczoltattak az asszíriusok által (Kir. IV. 15,29.): akkor az izraeliták hasztalan áldoznak a borjúnak Galgalban (l. Oze. 4,15.), hogy a Salmanaszár által leendõ elhurczoltatástól megmenekedjenek (Kir. IV. 17,6.); ennek bizonyságaúl elég ránézni a bálvány-oltárokra, melyeket az asszíriusok kõhalmokká tettek. A héber szerint: Ha a gálaádiak elnyomattak (az asszíriusok által), akkor hiábavalók (esztelenek), kik Galgalban tulkokat áldoznak, sõt még oltáraik is stb.
Óz 12,12
Mezopotámiába. A próféta ismét visszatér Jákob történetéhez, és ennek szolgálatidejét összehasonlítja Izrael egyiptomi szolgálatidejével, úgyszintén mind a kettõnek megszabadúlását, hogy ez által megmutassa, mily gonddal karolta föl Isten kezdettõl az õ népét és ennek törzsatyját.
Óz 12,12
Jákob, ki Izraelnek is neveztetett (Móz. I. 32,28.), Esautól félvén, Mezopotámiába futott, és szolgált ott Rákelért az õ ipának, Lábánnak (Móz. I. 28. 29.).
Óz 12,13
Mózes által.
Óz 12,14
nagy bûneivel. Én megszabadítottam Jákobot szolgálatából, valamint az õ utódait az egyiptomi rabszolgaságból, de hála helyett, Izrael engem nagy bûnökkel bánt.
Óz 12,14
azért bûnhödnie kell gonoszságaért.
Óz 12,14
a gyalázat, melylyel elpártolása által az Urat illette, rája esik majd vissza, mikor a népek elõtt gúny és gyalázat tárgyává leszen.
Óz 13
Óz 13,1
Ezen rész, folytatása az elõbbinek (lásd 12,12.). A 12,14.-ben a próféta átalán megrója Efraim bûnös voltát; itt az 1. 2. v. különösen a borjú- és Baalimádást, mi annál büntetésre méltóbb, minthogy Isten annyi jótéteménynyel halmozta el Izraelt (3–6. v.). Azért fogják õt a legsúlyosabb büntetések érni, melyeket azonban bûnbánat által elháríthatna (7–13.). A csapások után jõ majd a váltság, de most a büntetés következik (14. 15. v.). A homályos vers értelme, sz. Jeromos szerint, ez: Midõn Jeroboam, Nábat fia, Efraim nemzetségébõl, az õ arany-borjairól (Kir. III. 12,28.) a tíz nemzetséghez szólott, ezek félvén tõle, nem mertek neki ellenmondani, hanem beleegyeztek az õ bûnébe; Baalt is tisztelték, s így estek veszedelembe. Mások itt új jövendölést kezdenek, s a kaldeus fordítás szerint így adják: Mikor különben Efraim szólott, rettegést terjesztett el egész Izrael fölött (tekintélye és hatalma által); hanem Baal által vétkezett, és bele halt (végveszélybe esett).
Óz 13,2
borjakat.
Óz 13,2
A héber szerint …ezüstükbõl találmányaik szerint bálványokat, mi mind kézmûvesek csinálmánya, s azt mondják arról: Áldozzatok, emberek! és csókoljátok a borjakat.
Óz 13,4
Ezen büntetés, a rögtöni szétszóratás a népek közé (3. v.) teljes joggal ér tégedet, mert jótéteményeimet (melyek im következnek) hálátlansággal viszonoztad.
Óz 13,5
Mások szerint: a száraz földön.
Óz 13,6
szerencséjökben elbízták magokat, és Istenrõl elfeledkeztek.
Óz 13,7
Az Asszíriába leendõ elhurczoltatáskor irgalom nélkül végrehajtom rajtok rettentõ büntetéseimet. A nevezett vadállatok, jelképei a rettenetes büntetõ itéleteknek. Mások a hébert így: mint a párducz, az asszíriusok útján lesbe állok.
Óz 13,8
az úton.
Óz 13,9
Veszedelmed oka tenmagad vagy, nem én, rám nem lehet panaszod; mert tõlem csak segélyt (jótéteményeket) nyertél. Mások a hébert így: Az volt a te veszedelmed, Izrael! hogy ellenem, a te segélyed ellen vétettél.
Óz 13,10
melyeket az asszíriusok csakhamar megszállanak.
Óz 13,11
Lásd Kir. I. 8,7. 3-ik jegyz.
Óz 13,12
Efraim vétke nem feledtetett el, nem bocsáttatott meg, hanem föl van tartva a büntetés idejére, úgy, mint valamit csomóba kötünk, hogy azt alkalmas idõben elévegyük.
Óz 13,13
A fogság gyötrelmei eljõnek Efraimra, ki elég esztelen, hogy azt bûnbánat által el nem hárítja. Ha majd az ellenség csakhamar elhurczolja népét, nem állhat neki ellen (Theod.). A héber szerint …fiú õ, különben nem maradna oly soká az anyaméhben. – Ha Efraimnak értelme volna, nem maradna oly sokáig a fogságra hurczoltatás félelmében, hanem bûnbánatot tartana, s akkor nem lenne mitõl félnie.
Óz 13,14
Gyakori eset a prófétáknál, hogy a büntetõ itéletek hirdetése után egyegy pillantást vetnek a jobb idõkbe, különösen azokba, melyek a fogságból való kiszabadúlás után és a Messiás országában következnek. Ez eset fordúl itt is elé. A próféta Izraelnek az asszíriai fogságba való elhurczoltatását hirdetvén, ehhez csatolja mindjárt az abból leendõ kiszabadúlás örömhirét, s ennek kifejezésére ugyanazon képet használja, melyet Ezekiel 37. t. i. a föltámadást a halálból. Ennek ezen egyenes értelmén kivûl, Isten a próféta által egyszersmind szellemi értelmét is akarta jelelni, t. i. a lelki föltámadást Krisztus által, mely az idõk végezetével a test föltámadásában fogja nyerni végteljesedését. Hogy valóban ezen föltámadás, és különösen a test föltámadása, a lélek és test megszabadúlása az örök haláltól, együtt értetik itt, arról sz. Pál apostol kezeskedik, ki Kor. I. 15,55. tanítja, hogy a próféta igéi a halottak föltámadásával, mely által minden halál megszûnik, és az egész ember teste szerint is az elenyészhetlen örök életbe átvitetik, – teljesednek. – Egyébiránt az apostol s más, új szövetségi sz. írók példája szerint, a próféta ezen helyét nem a héber szövegbõl, hanem a görög fordításból, s ennek is inkább értelmét, mint szavait idézi. – A héber szerint: mirígyed leszek, oh halál! fullánkod (romlásod) leszek, oh pokol! Mások a hébert így: A pokolból akartam õket megszabadítani, a haláltól megváltani; mirígyed leszek, oh halál! a te romlásod, oh pokol (alvilág)! de a bánat el van rejtve szemeim elõl; – úgy hogy értelme ez lenne: Megszabadítottalak volna a fogság halálából, de (a te töredelmetlenséged miatt) el van az végezve, és rád fog méretni. Azonban e fordítást és értelmezést az apostol nézetével nem lehet megegyeztetni a nélkül, hogy az õ szavain a legvilágosabb erõszak ne tétessék; a sz. atyák és az értelmezõk sokkal nagyobb része is az elsõ fordítás és értelmezés mellett vannak.
Óz 13,14
A próféta felkiáltása ez, ki a közel jövõbe tekint, és abban, mivel a fogság bekövetkezik, nem találhat vigasztalást.
Óz 13,15
A büntetõitélet oka a Júda és Izrael között keletkezett és folyvást tartó szakadás. Jeroboam, ki e szakadást eléidézte, Efraim nemzetségbeli volt (Kir. III. 11,26. 12,26. s követk.).
Óz 13,15
Jeroboam gonoszsága miatt, ki az atyafiak között a borjúbálványozás által szakadást idézett elé, az Úr az asszíriusokat feljõni hagyja Arábia pusztáiból, kik az ország minden erejét elveszik, azt tönkre teszik, miután minden drága kincseit hatalmokba kerítették. Mások a hébert így: Efraim ugyan virágzik az atyafiak között; de eljõ a keleti szél, az Úr szele fölkel a pusztából, és kiszáradnak erei, elapadnak kútforrásai, és õ elragadozza minden drága vagyona kincseit.
Óz 14
Óz 14,1
A héber szerint: mert fellázadott Isten ellen (a bálványimádás által). Szamaria, a fõváros, Izraelország helyett vétetik.
Óz 14,1
Ezen vers még Izrael pusztúlásának hirdetéséhez, s így az elõbbi rész végéhez tartozik. A következõ szintén könnyen ahhoz csatolható. Ugyanis a próféta mélyen megrendûlve Izraelnek bekövetkezendõ romlásán, ezt ismételve bûnbánatra híja föl.
Óz 14,3
Ellentéte a megtartásnak. Lásd Oze. 13,12.
Óz 14,3
alázatos könyörgésünket és töredelmes szivünket.
Óz 14,3
azaz: dicséretet és hálát.
Óz 14,4
Csak az Úrban akarjuk helyezni bizodalmunkat.
Óz 14,4
nem akarunk az egyiptomi lovasságra támaszkodni. Lásd Izai. 31,1.
Óz 14,4
nem tartjuk többé isteneknek az emberi kéz alkotmányait.
Óz 14,4
Tebenned reménylünk, mert elhagyott népedet irgalomban részesíted.
Óz 14,5
a roncsolt államot helyreállítom.
Óz 14,5
nem az õ elõleges érdemeiknél fogva.
Óz 14,5
ha bûnbánatot tartanak.
Óz 14,6
az elhalt Izrael gyarapodását elõmozdítom.
Óz 14,6
mint Libanon fáié. Libanon, hegység Palesztina éjszaki táján, az erõsség jelképe.
Óz 14,7
mely sürû ágai és gazdag virágzása által oly kitûnõ.
Óz 14,7
mely gazdag jóillatú növényekben.
Óz 14,8
a Libanon árnya alatt, azaz, Palesztinában lesz állandó lakásuk. A hegy itt az ország helyett vétetik.
Óz 14,8
táplálkozni. A héber szerint: teremni, mint a búza (igen termékenyek lesznek).
Óz 14,8
Efraimra oly szivesen fognak gondolni, s róla oly dicsérettel szólani, mint Libanon boráról, mely kitûnõleg jó. Az itt (5–8. v.) leírt virágzó állapota Izraelnek a babiloni fogság után következett be.
Óz 14,9
Oh Efraim! ennyi jótétemény után, mint a mennyivel én elhalmozlak, mikép tisztelhetsz mellettem bálványokat?
Óz 14,9
Azután, a bûnbánat ama korszakában, én Efraimot fölnevelem, mint a fát, szükségeirõl gondoskodom, s azon leszek, hogy belõlem és általam gyümölcsöt teremjen; azért vedd ezt már most szivedre.
Óz 14,10
a gonoszok nem teljesítik az Isten törvényét, és elvesznek.
JOEL JÖVENDÖLÉSE.
Joelnek, Fátuel fiának életkörülményeit közelebbrõl nem ismerjük. Minthogy irásában Júdához és Jerusalemhez gyakran szól (2,1.15.23. 3,1.6.8.16–21.), úgy látszik, Júdaországban mûködött. Mikor tájban élhetett, ezt az irásértelmezõk különféleképen határozzák meg. Mivel Izraelrõl soha nem tesz említést, hanem mindig csak Júdáról szól, az ország kettészakadása utáni idõben kellett élnie; továbbá, mivel Júda elleneiûl nem az izraelitákat, szírusokat, asszíriusokat és kaldeusokat, hanem a fenicieket, idumeusokat, egyiptomiakat és filiszteusokat említi (3,4.19.), hihetõ, hogy Joel oly idõben jövendölhetett, mikor Júda békében élt Izraellel, még a szírusok (Kir. IV. 15,37.), asszíriusok (Kir. IV. 15,19.), így egyszersmind a kaldeusok betörései elõtt, körûlbelûl Azariás (Oziás) király alatt Kr. e. a 811. és 759-ik év között (Kir. IV. 15,1. s követk.). Az õ kis könyve csak egy jövendölést tartalmaz, mely két szakaszból áll. Az elsõ (1. 2. r.) a nagy sáskapusztítások leirását foglalja magában, a második (3. r.) a messiási idõ megjövendölését, különösen vonatkozólag a Szentlélek átalános közöltetésére és a pogányok fölött való itéletre. Hogy ez a jövendölés valódi, hiteles és a Szentlélektõl sugallott irás, ez soha sem a zsidók, sem a keresztények által kétségbe nem vonatott.
Jo 1
Jo 1,3
Ezen ünnepélyes bevezetés által, mely a hirdetendõ büntetõitéletek és az azokra következõ események fontosságának teljesen megfelel, a próféta fölhíja a tapasztalt öregeket, kik a rendkivüli dolgot, melyet hirdetni akar, megitélni képesek, hogy a következõ jövendölést közöljék gyermekeikkel, s így az nemzedékrõl nemzedékre szálljon át.
Jo 1,4
az üszög. A héber szerint: Mit meghagy Gazam, megemészti Arbeh, mit meghagy Arbeh, megemészti Jelek, mit meghagy Jelek, megemészti Kasil. A homályos héber nevek alatt valószinûleg a sáskák különféle nemei értendõk. A próféta e versben az egész büntetõ itéletet összefoglalja, s hallgatóit ez által a dolog kellõ közepébe viszi. Értelme ez: Egy sáskasereg az országot egészen elpusztítja. A sáska közönséges csapása Palesztinának. A délkeleti széllel jõnek rémtelen seregekben Arábiából, úgy, hogy általok majdnem a láthatár is elsötétedik. A hova leszállnak, ott minden zöldet elpusztítanak, a vetéseket, mezõket, a szõllõk és fák leveleit, sõt még ezek kérgeit is. Az értelmezõk kérdik: vajjon a próféta valóságos sáskapusztítást, vagy pedig az országnak ellenség által leendett elpusztítását akarta-e hirdetni? Az utóbbit fogadják el jobbára mindnyájan a zsidó és keresztény értelmezõk. Ez a legrégibb értelmezés (a kald. ford. Efrem. Jerom. Theodor. alex. Cirill.); mellette szól a szentirási, a prófétai szólásmód, erre czéloz maga Joel is. Más sz. irók is tûntetik elé Izrael ellenségeit a sáskák képe alatt (Jerem. 46,23. Bir. 6,5. Judit 2,11. stb.), és Joel tesz maga oly czélzásokat jövendöléseiben, hogy azok alatt csakugyan az ellenségeket értette. Nemcsak hogy úgy írja le õket, mint harczosokat (1,6. 2,4.5.9.), kik éjszakról jõnek (2,20.), hanem az általok végbeviendett pusztítást is pogányok gyalázatának (2,17.) nevezi, s az azután következõ boldog állapotot összeköttetésbe hozza a nép szabadúlásával a nemzetek fogságából (3,1.) s minden elleneinek megsemmisítésével (3. r.). Kik ezek az ellenségek? az irásértelmezõk errõl különféleképen vélekednek. Ha meggondoljuk, hogy a próféta teljes elpusztításáról szól az országnak, de csak Judeának és Jerusalemnek, mire (2,21. s követk.) az ország ujolagos termékenysége, s a messiási idõ az õ lelki áldásaival (2,28.29.) és itéleteivel (30. s követk.) következik: akkor ez ellenekben a kaldeusokat kell felismernünk; mert ezek pusztították el Judeát és hurczolták a népet fogságra, és ezután következtek be amaz áldásteljes események az országra és népre nézve, melyeket a próféta leír. – Némely ujabbak múlt idõben veszik a leirást, s azt egy már megtörtént sáskapusztításról értik; de hogy jövendõ eseményrõl van szó, világosan mutatja a 1,15 2,1.2.13.14.
Jo 1,5
A próféta elõször a részegeseket szólítja föl, hogy a borhiány miatt szomorkodjanak; mert az elsõ sáskasereg, Gazam, õszkor fog jõni, s a szüretet megsemmisíti.
Jo 1,5
A héber szerint: iszszátok a bort, a must miatt.
Jo 1,6
mint a nõstény oroszlánéi.
Jo 1,7
A sáskák a fák ágait és kérgeit is megrohanják. A héber szerint: összerontja fügefámat
Jo 1,7
leveletlenek.
Jo 1,8
Az ilyen fölötte bánkódhatik férje halálán, teljes erejében lévén még benne a gyöngéd szeretet.
Jo 1,9
A papok szomorkodni fognak, mert többé nem áldozhatnak az aratás teljes hiánya miatt.
Jo 1,13
A próféta fölhíja nemzete papjait, rendeljenek átalános bûnbánati napot, indítsák az Istent arra, hogy a közelgõ büntetõ itéletet ha már el nem fordítja, legalább azután, ha eljõ, áldásra változtassa. Öltözzetek gyászruhába.
Jo 1,13
a templomba.
Jo 1,13
szünet nélkül imádkozván.
Jo 1,14
Hirdessetek.
Jo 1,14
a templomba.
Jo 1,14
Lásd a 10-ik jegyz.
Jo 1,15
A héber szerint: Jaj ama napon! a próféta felkiáltása.
Jo 1,15
Épen az a nap, 16-ik jegyz. A próféta tehát a csapást világosan mint jövendõt, a sáskát (ellenséges pusztítást) mint következõt tûnteti elé.
Jo 1,17
a barom, takarmány hiánya miatt, kénytelen az istállóban maradni, s ott éhen ganéjában elveszni, mert ott sincs készlet. A héber szerint: Elszárad az elvetett mag barázdái alatt (még a földbe vetett mag sem csirázhatik ki a nagy hõség miatt).
Jo 1,17
A héber szerint: elpusztúlnak.
Jo 1,17
A búza megcsal a reményben; azért úgy van, mintha a magtárak leomlottak volna.
Jo 1,18
A héber szerint: Mint nyög a barom! mint bõg a marha! mert nincs élelme stb.
Jo 1,19
ki segélyt adhatsz.
Jo 1,19
A szárazság ott majd mindig együtt jár a sáskákkal.
Jo 2
Jo 2,1
összehívót bûnbánatra.
Jo 2,2
Mint a hajnal mindenütt gyorsan elterûl, úgy a sáskák (amaz ellenek). Az Úr napja itt is világosan nem más büntetõitélet, hanem épen a sáskapusztítás (az ellenség pusztitása).
Jo 2,3
A hol a sáskasereg leül, minden úgy elpusztúl, mintha tûz égette volna le.
Jo 2,4
A sáska feje némileg hasonlít a ló fejéhez.
Jo 2,5
Mint a szekerek robogása a hegyek sziklás tetején, olyan a közelgõ sáskák zúgása.
Jo 2,6
ijedtében.
Jo 2,7
Mások a hébert így: mindnyájan útaikon mennek.
Jo 2,8
A héber szerint: a fegyvereken át.
Jo 2,8
Semmi akadály sem tartóztatja föl a sáskákat. A romaiak olykor legioikat küldték ellenök; a török pasák is gyakran követték e példát, s már a héberek is, mint e helybõl gyanítható, fegyvererõt használtak ellenök. Közönségesen füst és zajongó lárma által igyekeznek azokat elhárítani, de hasztalan; azáltal alig ejtetnek zavarba. Vesd össze: Péld. 30,27.
Jo 2,10
Lásd 1. r. 2-ik jegyz.
Jo 2,11
fenyegetéseit valósítja.
Jo 2,12
mielõtt a fenyegetés teljesednék.
Jo 2,13
Szaggassátok meg nemcsak ruháitokat, hanem sziveiteket is; tartsatok bûnbánatot nemcsak külsõleg, hanem bensõleg is, jobbra változtatván érzelmeiteket stb.
Jo 2,13
a csapást áldássá változtatja. A héber szerint: megbánja a büntetést.
Jo 2,14
Ki tudja, hátha fölfüggeszti a büntetést, áldást ad, és az áldozatokat meghagyja? – mert a büntetõitélettel az áldozat megszûnésének együtt kelle járnia (Joel 1,9.).
Jo 2,16
rendeljetek bûnbánati gyûlést.
Jo 2,16
az egész nép, kivétel nélkül, gyülekezzék össze a közös bûnbánatra.
Jo 2,17
A tornácz, elõcsarnoka a tulajdonképeni templomháznak, az oltár az áldozatoltár, mely a papok tornáczában némi távolságra volt az elõcsarnoktól. A közbenesõ tér különösen szentnek tartatott.
Jo 2,17
Vedd ki népedet a nemzetek uralma alól, mely alatt nyögniök kellene; hogy ne mondják gúnyolódva ama nemzetek: Hol van most az õ hatalmas Istenök, kinek segélyét mindig annyira magasztalták?
Jo 2,18
Mint a prófétáknál gyakori eset, hogy az isteni büntetõitélet hirdetéséhez a jobb, különösen pedig a messiási idõk igéretét csatolják: így hozza föl Joel is a biztosítást, hogy az Úr az õ jámbor hívei könyörgését meghallgatja, s a kiállott szenvedések után kárpótlásúl áldásteljes idõt ad.
Jo 2,19
A következõ leirásban eléadván Joel, hogy az ország újra felvirúl, egyszersmind hirdeti a kaldeusok bukását, a babiloni fogságból való visszatérést, és a termékeny ország újolagos birtoklását.
Jo 2,20
A héber szerint: a hátúlsó (nyugati) tengerre.
Jo 2,20
Itt a sáskák elûzetésének képe alatt, melyeket a szél a tengerbe hajt, a kaldeusok bukása van eléadva.
Jo 2,23
Az igazság tanítóját és tanítását, a messiási törvényt. Mások a hébert így: mert megadja nektek az esõt idején.
Jo 2,24
Mások szerint: musttal és olajjal.
Jo 2,25
az évek terményét.
Jo 2,28
Egy idõ múlva, miután az ország megáldatik, és a zsidók annak birtokában boldogúlnak, bekövetkezik azon idõ, melyben a Szentlélek vételére minden ember hivatva leszen. Hogy ezzel a próféta a Szentlélek kiáradását Krisztus mennybemenetele után, és átalán az emberiségnek Krisztus váltsága által eszközlött egyetemes újjászületését, újjáteremtését értette, ezt sz. Péter apostol tanítja Apost.cs. 2,16. s követk.
Jo 2,28
minden emberre.
Jo 2,28
Prófétálni, tesz, Istentõl lelkesíttetni, nem csak jövendõ dolgok hirdetésére, hanem az isteni dolgok megértésére és közlésére is.
Jo 2,29
Minden, bármily rangú, korú és nemû ember részesûlhet a Szentlélek ajándékaiban.
Jo 2,30
az égen ritka tünemények fognak mutatkozni, a földön háborúk és meggyujtott városok tûzlángjai.
Jo 2,31
Ezek nagy inség, különösen nagy háborúk jelképei.
Jo 2,31
Ezalatt Jerusalem pusztúlása értendõ, mert sz. Péter is összekapcsolja a fönebbi szavakat (Apost.cs. 2,19.) a Szentlélek eljövetelével, és a maga idejére alkalmazza, melyben azoknak teljesûlni kellett. Mások szerint ama jelekre és inségre vonatkoznak, melyek az utolsó itéletet majd megelõzik; mi annyiból el is fogadható, a mennyiben Jerusalem pusztúlása elõképe volt az utolsó itéletnek, és Krisztus is mind a két eseményt együvé foglalja.
Jo 2,32
Az akkor bekövetkezendõ büntetõitéletektõl csak az menekszik meg, ki Krisztusban hiszen, és az õ nevét segítségûl híja. És valóban, beszéli a történet, hogy Jerusalem ostroma elõl a keresztények Pellába futottak, s ott megmenekedtek.
Jo 2,32
az õ igéreteiben; mert az igaz religióban található a szabadúlás. Lásd Izai. 2. r. 5-ik jegyz.
Jo 2,32
kik a végromlásból magokat megmentik.
Jo 3
Jo 3,1
E kifejezések nem közvetlenûl az elõbbi eseményekre, hanem átalán a messze jövendõségre, közönségesen a messiási idõre, s ennek elsõ vagy utolsó korszakára szólnak. Itt az utolsó idõk értetnek, mert a minden népek fölötti itéletrõl, a zsidók átalános megváltásáról s az új Jerusalemrõl vagyon szó, mi mind amaz idõkre tartozik (Jel. 18,19. Rom. 11,26. Jel. 21.). A próféta tehát a messiási idõ elsõ korszakától az utolsóra megy át.
Jo 3,1
Ezalatt nem lehet érteni a babiloni fogságból való visszatérést, vagy talán némely zsidók megszabadúlását a makkabeusi idõk szorongatásaiból, mert e szerencsés események után nem következett átalános itélet minden népek fölött.
Jo 3,2
A pogány nemzetek voltak, kik Krisztus elsõ eljövetekor méltókká tétettek belépni az anyaszentegyházba, és a zsidóknak csak igen kis része csatlakozott hozzájok; kevéssel Krisztus utolsó eljövete elõtt, az idõk végén, megfordított eset következik be, a nemzetek közõl csak kevesen maradnak hívek Krisztushoz, ellenben Izrael egész népe el fogja ismerni Messiását és Istenét, és belép az anyaszentegyházba; ezután rettenetes itélet száll a pogányokra, mint ezt sz. Pál Rom. 11. r. és sz. János a jelenések utolsó részeiben világosan megjövendölik. Nagyon is világosan látjuk jelen korunkban, mint készûlnek elõ ez események, s amaz idõk közelednek, midõn Krisztus szavai szerint (Luk. 18,8.) alig marad fenn szikrája a hitnek a földön; mert a hitetlenség és erkölcstelenség annyira behatott minden állapotba, hogy igen sokaknál alig van meg egyéb a keresztény névnél, s mindenütt a legiszonyúbb pogányság, az ész és érzékiség istenítése látható.
Jo 3,2
azaz: ama völgybe, hol Isten itél; azaz: Isten (nem tudni, hol?) az istentelen pogány népeket egy helyre öszszegyüjti, és rettentõ itéletét rájok ereszti. Némelyek valóságos völgyet értenek, különösen azt, mely Tekua közelében, Jerusalemtõl délnyugat felé három órányira vagyon, hol Josafát az edomitákat, ammonitákat és moabitákat megverte (Krón. II. 20.).
Jo 3,2
Eléjek tárom az iszonyúságokat, melyeket az én választott népemen elkövettek, midõn azt szétszórták, és országát elfoglalták. Ez iszonyúságok, melyeket egykor a kaldeusok és asszíriusok az Isten népén elkövettek, itt ama szorongatások jelképeiûl vétetnek, melyeket a valódi választottak a pogány érzelmûektõl szenvedni majd kénytelenek lesznek, – milyenek, a rablás, számûzés és mindennemû bántalom.
Jo 3,3
a foglyokat, mint rabszolgákat, sorsvetéssel oszták el egymás között.
Jo 3,3
pénzért visszaélésre adták.
Jo 3,3
kevés pénzért, csakhogy borra szert tegyenek.
Jo 3,4
Az idegenség és csekélylés kifejezése.
Jo 3,4
Az itt említett nemzetek átalán a választott népet szorongató pogányok helyett vétetnek. Tírusról és Szídonról lásd Józ. 11,8. 19,29. Izai. 23. Ezekiel 26,2.4.7. 27,2. A tírusiak és szídoniak, mint kalmár népek, hasznukra fordították a csatavesztéseket, melyeket a zsidók szenvedtek elleneiktõl, s a foglyokat rabszolgákúl megvették, és ismét tovább adták (6. v.). A filiszteus nép, a zsidókkal mindig ellenségeskedõ nép volt, Palesztina délnyugati határain (Józ. 13,3. Izai. 14,31.).
Jo 3,4
Az, mit népemmel tesztek, talán a rajtok végbevitt méltatlanság megboszúlásaúl történik? De nektek nem volt bántástok, ti az én népemet csak gyûlölségbõl és fukarságból üldözitek.
Jo 3,4
Lásd Máté 21,44.
Jo 3,6
úgy hogy megfosztattak minden reménytõl, hazájokba visszatérhetni.
Jo 3,7
kiszabadítom õket inségökbõl.
Jo 3,7
Azt teszem veletek, mit ti azokkal cselekedtetek.
Jo 3,8
Az isméti eladás itt átalán a megtorlás helyett van, mely az ellenséges pogányokra szállani fog.
Jo 3,8
kiknek fogságából nincs szabadúlás. A szabeus nép kalmár nép volt (Ezekiel 27,22.) Arábia délkeleti tengermellékén. Õk kereskedésben állottak a távol keleti népekkel, kiktõl az eladott rabszolgákat nem igen lehetett többé kiváltani.
Jo 3,8
s így bizonyosan meg fog történni.
Jo 3,9
A 2. v. mondta az Isten, hogy itéletet tart minden népek fölött s õket megfenyíti; most az Isten az õ szolgái által fölhivást intéz hozzájok, hogy csak jõjenek harczra az õ szent népe ellen; ha még oly nagy hatalommal és fegyvererõvel jõnek is, az õ rettenetes büntetõ itélete által mégis elvesznek.
Jo 3,9
Szenteljétek föl harczra a vitézeket.
Jo 3,10
Ragadjatok meg bár mindent, mi fegyverûl szolgálhat, erõsítsétek bár meg a gyengéket, mégsem fog az használni.
Jo 3,13
szálljatok ki a csatasíkra. Isten az õ itélete végrehajtóihoz szól.
Jo 3,13
A termények aratása s a szõllõ sajtolása nagy leveretés képei. Jel. 14,15.
Jo 3,15
Lásd Joel 2,31. Nagy szerencsétlenség képei.
Jo 3,16
Isten az õ választott népe közepébõl fogja hirdetni az istentelenekre büntetõitéleteit, és végrehajtani. Isten szava az oroszlán ordításához és a mennydörgéshez hasonlíttatik.
Jo 3,16
szintén nagy büntetõ itéletek képei. Lásd Joel 2,10.
Jo 3,16
A választottak az Úrban bíznak ezen, a világhatalom ellen vivandó végsõ harczon, és gyõznek õbenne.
Jo 3,17
Ha majd a választottak ellenei le lesznek gyõzve, az egyházat nem fogják többé a szentségtelenek nyugtalanítani és beszennyezni; az egyház minden tagjai szentek és boldogok lesznek. Az egyháznak e földön utolsó, áldásteljes állapotáról van szó itt és a következõkben. Vesd össze: Izai. 26,1. s követk.
Jo 3,18
A héber szerint: és megöntözi Sittim völgyét (ama tájat, hol Sodoma és Gomorra állott). Vesd össze: Ezekiel 47,1. s követk. Mindez képe ama különféle áldásnak, mely az egyházra szállani fog.
Jo 3,19
Az edomiták õsellenei voltak a zsidóknak (Izai. 63. r.), még miután Jerusalem feldúlatott is a kaldeusok által (lásd Abdiás). Az egyiptomiaktól gyakran szenvedtek a zsidók vereséget. Itt mindakettõ e földön az Isten országának ellenei gyanánt vétetik.
Jo 3,20
Júdea (a vallásország) és Jerusalem (a békeváros) alatt, mint Izai. 26. r. az anyaszentegyház értetik, melynek örök tartandósága mennyben vagyon.
Jo 3,21
Ez különösen a Messiás-gyilkosság megbocsátására vonatkozik, mitõl a nép csak akkor oldoztatik fel, midõn teljesen belép az anyaszentegyházba. V. ö. Máté 27,25.
Jo 3,21
a szent községben, az anyaszentegyházban (Izai. 2.), mely a mennyei Jerusalembe oszlik föl (Jel 21. 22.).
ÁMOSZ JÖVENDÖLÉSE.
Ámosz egy, Betlehemtõl nehány mértföldnyire délnek fekvõ városkából, Tekuából való pásztor, könyvének fölirata szerint azon idõben jövendölt, midõn Oziás (Azariás) király Júdában, II. Jeroboam király Izraelben uralkodott (Kir. IV. 14,21–23.), tehát II. Jeroboam utólsó éveiben, minthogy Azariás Jeroboam országlásának huszonhetedik évében kezdett Júdában uralkodni, rész szerint azon idõben, midõn Ozeás és Izaiás is jövendöltek. Az õ jövendölései majdnem kizárólag Izrael-ország ellen vannak intézve. Megrója ennek bálvány- és képimádását, nagyjainak tobzódó fényüzését és kõszivûségét, és csak 1,2–2,5 hirdet némely szomszéd népeknek büntetõitéleteket. Egyszer vet pillantást a második Dávid, a Messiás idõszakában (9,8–11.). Részrehajlatlan, bátor szólása ellenségeket szerzett neki a bételi papok között (7,10. s követk.). Ezen üldözések miatt, vagy pedig, mivel mint a hagyomány tartja, ellenei boszújának valósággal áldozata lett, az anyaszentegyház õt vértanúi közé számítja, s emlékét marczius 31-én szenteli. Hogy csakugyan õ szerzõje a neve alatt fennlevõ jövendöléseknek, még senki kétségbe nem hozta, s azokat kezdettõl mind a zsidók, mind a keresztények a szentírás könyvei közé számították.
Ám 1
Ám 1,1
Lásd a bevezetést.
Ám 1,1
E földindúlásról szól Zakariás is 14,5. József, a zsidó történetíró szerint, ez akkor történt, midõn Oziás magának akarta tulajdonítani a fõpapságot, s a tömjénzõvel a szentélybe lépett (Kir. IV. 15,5. Krón. II. 26,18. s követk.): „Midõn a király a papokat szidalmazta a templomban, erõs földrengés lett. A templom fölül megrepedt, s a nyiláson belövellõ napsugár a király arczára sütött, és poklossággal verte meg õt.“
Ám 1,2
t. i. Az Úr ráereszti büntetõitéleteit Izraelre. A következõ jövendölést az elsõ és második rész foglalja magában. Röviden jövendölvén a szomszéd népek (1–2,3.) és Júda ellen (2,4.5.), mi bevezetésûl szolgál, a próféta Izrael ellen intézi beszédét (2,6. s követk.), és rá büntetéseket hirdet. Sion és Jerusalem helynevek által tudtokra adja Ámosz az izraelitáknak az õ módja szerint, hogy nem Bételben és Dánban, az aranyborjak helyein, kíván az Isten tiszteltetni, hanem a jerusalemi templomban (sz. Jerom.).
Ám 1,2
Képei a pusztításnak az ellenek által, kiket Isten küld. A Kármél egyike volt Palesztina legtermékenyebb és legszebb hegységeinek a tengernél. Lásd Izai. 16,10.
Ám 1,3
Mivel Damaskus nemcsak egyszer-kétszer, hanem igen gyakran vétkezett, kemény büntetés fogja õt érni. A határozott szám a határozatlan helyett vétetik itt (Péld. 30,15.). A héber szerint: nem fordítom el (a megszabott büntetést).
Ám 1,3
azért, hogy Gálaádot (az izraelitákat túl a Jordánon) igazságtalanúl megtámadták, és velök a harczon kegyetlenûl bántak, különösen cséplõszekerek által gázolták el õket. A cséplõszekerekrõl lásd Izai. 28. r. 35-ik jegyz. A próféta szemei elõtt amaz igazságtalan harczok forogtak, melyeket Hazael, a damaskusi király, és az õ fia, Benadad viseltek az izraeliták ellen. Lásd Kir. IV. 10,32.33. 13,3.4.7.
Ám 1,4
háborútüzet.
Ám 1,4
Mások szerint: palotáit.
Ám 1,5
erõdeit.
Ám 1,5
A héber szerint: Aven (a gonoszság) völgyébõl; hihetõleg a Libanon és Antilibanon közötti völgy ez, melynek birtokában a damaskusi királyok voltak. Igy neveztetett az ott ûzött bálványozás miatt.
Ám 1,5
A héber szerint: Éden házából, mi valószinûleg székhelye volt valamely Damaskustól függõ fejedelemnek.
Ám 1,5
Cirene (a héber szerint: Kir) egy asszíriai táj volt a Kur (Círus) folyó mellett. A jövendölés teljesedését lásd Kir. IV. 15,9.
Ám 1,6
Lásd a 3. v. Gáza egyike volt a filiszteusok öt fõvárosának (Józ. 10,41. Kir. I. 6,17. Jerem. 25,20.) s itt átalán a filiszteusok helyett vétetik.
Ám 1,6
hogy átadják a gonosz ellenségeknek. A próféta ezen helye ama harczra vonatkozik, melyet a filiszteusok az edomitákkal közösen viseltek a zsidók ellen (Krón. II. 28,17.18.).
Ám 1,8
Azot, Askalon és Akkaron, a filiszteusok fõvárosai. E jövendölés Nabukodonozor által ment teljesedésbe (Jer. 25,20. 47,1. s követk. Ezekiel 25,15.). E városok különféle ellenségektõl késõbb is szenvedtek különféle csapásokat, míg végre magokkal a filiszteusokkal együtt eltûntek a történelembõl.
Ám 1,9
A tírusiak (lásd Joel 3,4.) gyakran kötöttek szövetséget a héberekkel (Kir. II. 5,11. Kir. III. 5,1.); melyik háborúban adták el a fogoly izraelitákat az edomitáknak, a történetírók nem jegyezték föl.
Ám 1,10
Tírus különféle viszontagságokon ment át, míg végre Nagy Sándor által egészen leromboltatott. Lásd Ezekiel 26. 27. r. Izai. 23. r.
Ám 1,11
Édomról lásd Izai. 34. r. 1-sõ jegyz. V. ö. Ámosz 1,3.
Ám 1,11
Az edomiták az izraeliták atyjafiainak neveztetnek Esautól, Jákob testvérétõl lett származásuknál fogva. Mivel oly megátalkodott ellenségei az izraelitáknak, és gyûlöletökbõl nem akarnak kivetkezni (Izai. 34. r. 1-sõ jegyz.), azért kemény büntetés éri õket.
Ám 1,12
Téman és Bózra, Édom városai voltak. Lásd Jerem. 49,7.13. Izai. 34,6. E jövendölés Nabukodonozor által teljesedett (Jerem. 49,7. Ezekiel 25,14.), tökéletesen pedig a makkabeusok idejében, Hirkanus János által, ki az edomitákat teljesen leigázta, és országuknak mindörökre véget vetett.
Ám 1,13
Az ammoniták Lóttól származtak (Móz. I. 19,38.), lakhelyök Jordán keleti tartományában volt, keletre Ruben és Gad nemzetségektõl (Móz. IV. 21,24.), s az izraeliták engesztelhetlen elleneihez tartoztak.
Ám 1,13
A próféta vonatkozik Kir. IV. 8,12.-re. Vesd össze: Kir. IV. 15,16. Oze. 14,1.
Ám 1,14
Rabba itt az ammoniták fõvárosa (Móz. V. 3,11. Jerem. 49,2.).
Ám 1,14
A héber szerint: a förgeteg napján. E jövendölés Nabukodonozor által teljesedett, midõn õ a bevégzett zsidó háború után a szomszéd népeket is mind leigázta.
Ám 1,15
a bálvány. Lásd Jerem. 49,1.3. Mások a hébert így: És királyuk fogságra megyen stb.
Ám 2
Ám 2,1
Moábról lásd Izai. 15,1. 1-sõ jegyz.
Ám 2,1
Lásd e kifejezésrõl Ámosz 1,3.
Ám 2,1
Vesd össze: Kir. IV. 3,26.27.
Ám 2,2
háborút.
Ám 2,2
egy moábi város és vár (Jerem. 48,24.41.).
Ám 2,2
A betörõ ellenség zajában.
Ám 2,3
a királyt.
Ám 2,3
E jövendölés teljesedett Nabukodonozor által. Lásd 1. r. 24-ik jegyz.
Ám 2,4
eltévelyítették az Istentõl és erénytõl.
Ám 2,6
A próféta most Izrael ellen kezd jövendölni, miután erre a külföldi népek és Júda ellen tartott feddõ beszéd által magának útat készített.
Ám 2,6
azért, mivel (az õ birái) azt, kinek igaz ügye van, pénzért elitélik, és a szegényt a legcsekélyebb dologért.
Ám 2,7
A föld pora után törekszenek a szegények fejeire. Értelme ez: Azon vannak, hogy a szegényt gyászállapotba helyezzék. Gyászoláskor a zsidók hamut hintettek fejökre (Jób 2,12. Jerem. 6,26.).
Ám 2,7
elcsavarják azoknak igaz ügyét, kik magokon nem segíthetnek.
Ám 2,7
A törvény ellenére (Móz. III. 18,8.) paráznaságot és vértörést ûznek.
Ám 2,7
szent nevemet a nemzetek között megvetetté teszik.
Ám 2,8
A felsõ ruhákat, melyeket a szegényektõl zálogképen kizsaroltak, terítõkûl használják, hogy a bálványok tiszteletére tartott lakomáknál azokon üljenek; a mellett bort is isznak ama pénzen, melyet az ártatlanok elitéléseért dijúl nyertek. Az izraeliták ez által kétszeresen vétkeztek, a mennyiben a zálogba vett felsõruhákat, melyeket az éjen át nem kellett volna letartaniok (Móz. II. 22,25.26.), letartották; azután, hogy azzal a bálványozásnál vétkeztek.
Ám 2,9
átalában a kananitákat (Móz. I. 15,16.).
Ám 2,9
Lásd Móz. V. 3.
Ám 2,9
Lásd Móz. V. 3,11.
Ám 2,9
elpusztítottam az egész fát gyökerestül, gyümölcsöstül; – az egész nemzetséget, atyákat, fiakat.
Ám 2,11
Istennek szentelteket, különös jámborságra törekvõket. Lásd Móz. IV. 6.
Ám 2,12
mi a törvény ellen volt, mivel a nazareusnak, egyebek mellett, a bortól is meg kellett tartózkodnia Móz. IV. 6. szerint.
Ám 2,12
semmi szerencsétlent, semmi kellemetlent. Vesd össze: Izai. 30,10. Nekünk is mily alkalmatlanok néha az igehirdetõk, kik a bûnt igaz nevén adják elé, s ha megjavúlni nem akarunk, ideig és örökkévaló romlást hirdetnek!
Ám 2,13
Én nyögök bûneitek terhe alatt, mint a szekér csikorog terhe alatt, már tovább nem viselhetem, azért büntetnem kell (sz. Jerom.). Mások a hébert így: Ime én meghajlítalak titeket (a büntetõitéletek által), mint meghajlik a kévékkel rakott szekér.
Ám 2,14
Azért bekövetkezik a büntetõitélet, melytõl megmenekedni sem gyorsaság, sem erõ által nem lehet.
Ám 2,15
átalán semmi sem szabadít meg.
Ám 2,16
E fenyegetések az izraelitákon Teglatfalaszár (Kir. IV. 15,29.) és Szalmanaszár (Kir. IV. 17,6.) által teljesûltek.
Ám 3
Ám 3,1
Ez a rész magában egész jövendölés.
Ám 3,2
választottalak. Lásd Oze. 13,5.
Ám 3,2
annál szigorúbban.
Ám 3,3
Annak megmutatására, hogy õ nem hirdeti ok nélkül büntetõ jövendöléseit, felhozza átalán, hogy semmi sem történik ok nélkül; mert valamint kettõnek utazása azok egyetértésén (3. v.) alapszik, az oroszlán orditása az õ ragadományán (4. v.), a madár megfogatása az õ tõrén (5. v.), a nép megrémûlése a harsona zengésén (6. v.), úgy a jövendölésnek is az Isten akaratában van alapja (ennek magának pedig Izrael gonoszságában, mely büntetésre méltó).
Ám 3,5
Mások szerint: tõr nélkül.
Ám 3,7
Úgy a jövendöléseknek is van közvetlen alapjok, és pedig az Úrban, mert mivelhogy igazságánál fogva az Úrnak büntetni kell az istenteleneket, õ kijelenti prófétáinak a büntetést, melyet azok hirdetni kötelesek.
Ám 3,9
Értelme, összefüggésben az elõbbivel, ez: Miután az Isten kijelentést tett, tehát jövendölnöm kell, habár csak pásztor vagyok; menjetek föl tehát Filisztea és Egyiptom házaira, gyûjtsétek össze a népet Szamariába, hogy hallja az izraeliták gonoszságát és büntetését. – A keletiek lapos háztetõikrõl tették közzé a népnek szóló hirdetéseket. – A filiszteusok és egyiptomiak, mint Izrael szomszéd népei, leginkább tanúi voltak a nagy jótéteményeknek, melyekben Isten az izraelitákat részesítette, azért hivatnak itt föl mások fölött tanúkúl az õ gonoszságukra és büntetésökre.
Ám 3,9
Izrael hegyein. Szamaria, a fõváros, a tartomány helyett vétetik.
Ám 3,9
Mások a hébert így: a nagy zavart, vagy háborgást, inséget.
Ám 3,12
A kényelemben élt izraeliták közõl az ellenség betörésekor csak kevesen szabadúlnak meg. A próféta a kevés menekvõket a szárcsontokhoz és fülhegyhez hasonlítja, melyeket a pásztor az oroszlán torkából kiragadhat. A pásztorok küzdelme az oroszlánokkal nem épen szokatlan. Lásd Kir. I. 17,34. – A nyugágyak (szófák, divánok) köröskörûl voltak a szobában; azok szegletein volt a kitûnõ hely. A damask-takarók és vánkosok a régi világ fényûzési czikkei közé tartoztak.
Ám 3,13
Ti papok, próféták és egyebek, vegyétek ezt jól szivetekre, és hirdessétek minden izraelitának; mert mindez csalhatlanúl teljesedni fog, ha meg nem jobbúlnak.
Ám 3,14
Midõn én a nagyok és elõkelõk ama duskálását és igaztalanságát megbüntetem, Bétel képeit is lerombolom. Lásd ezekrõl Oze. 4,15. Kir. III. 12,28.29. A szarvakat, az oltárnak hegyesen kinyúló szegleteit említi, mivel ezek áldozáskor a föláldozott állatok vérével meghintettek, és az oltár legjelesebb részei voltak.
Ám 3,15
A királyoknak és elõkelõknek téli és nyári lakaik voltak palotáikban, külön nyaralóik is a hegyekben. Lásd Bir. 3,20. Jerem. 36,22.
Ám 4,10
melynek belseje, falai, mennyezetei elefántcsont-mûvel voltak diszesítve. Lásd Kir. III. 22,39.
Ám 3,15
A héber szerint: a nagy házak. E jövendölés (12–16. v.) Szalmanaszár által teljesedett (Kir. IV. 17,6.), ki az elõkelõket legtöbbnyire megölette, a kik még megmaradtak, fogságra hurczolta, és palotáikat lerombolta.
Ám 4
Ám 4,1
kéjelgõ asszonyok. A héber szerint: bázáni tehenek; Bázán a genezareti tótól és Jordántól keletre fekvõ, a marhalegelõirõl híres tartomány volt. E rész egy egész jövendölést látszik tartalmazni.
Ám 4,1
férjeiteknek.
Ám 4,2
A próféta megmarad a hasonlítás mellett. Valamint a húst fõzés végett villákkal vetik a forró fazekakba, úgy vitetnek az elõkelõk az asszíriusok által fogságba nagy szenvedésekre. A héber szerint: és elvisznek titeket horgokon, és maradványaitokat halász-szigonyokon. – A horgok és szigonyok itt a fegyverek képeiûl vétetnek, melyekkel a foglyokat kisérik.
Ám 4,3
A város falain az asszíriusok annyi rést törnek, hogy nem lesz szükség kapura a kivonúláskor, hanem azonnal a nyilásokon mehettek.
Ám 4,3
Örményországba, fogságra. Mások szerint: Hermon (Antilibanon) felé, mely mellett a fogságra költözõknek el kellett menniök. Mások szerint: a nõházba (hárembe).
Ám 4,4
Gúnyosan van mondva. Áldozzatok csak a borjaknak Bételben és Galgalában (lásd Ozeás 4,15.); tegyetek többet, mint a törvény kíván, a tizedre nézve, hozzatok minden harmad nap tizedet; mi lesz mindennek a következése?
Ám 4,5
A próféta folytatja gúnybeszédét. Hozzatok bár kovászos lepényeket hálaáldozatúl, és más önkéntes adományokat, mit fog használni? – Ezenfölûl kovászost áldozni tiltva volt (Móz. III. 2,11.). A hálaáldozatról lásd Móz. III. 7,11–14. Az önkéntes áldozatokról Móz. II. 35,29. Móz. III. 22,23.
Ám 4,5
ezáltal véltek nekem tetszeni.
Ám 4,6
Ez iszonyúságok miatt küldtem rátok éhséget, s ti mégsem tértetek meg; ha tovább is így haladtok, azt hiszitek, hogy ez által javúl sorsotok? A vásott fogak haszonvehetlen fogak. Akkor haszonvehetlenek a fogak, ha nincs eledel. Mások a hébert így: tisztákká tettem fogaitokat, tisztákká az eledeltõl. Mi ugyanegy.
Ám 4,7
tehát a kései esõt, mely aratás elõtt szokott esni, s a termény tenyészéséhez igen szükséges.
Ám 4,8
Szárazságot és vízhiányt bocsátottam rátok.
Ám 4,9
Mások a hébert így: hõvel (a terményföldek kiszáradásával).
Ám 4,10
Lásd Kir. IV. 13,3.7.
Ám 4,10
mely az eltemetetlen hullák nagy sokaságából fejlõdött.
Ám 4,11
Országotok némely részét elpusztítottam földrengéssel. Mások ezt képûl veszik a 10. v. említett vereség kifejezésére.
Ám 4,11
majd egészen elpusztítottalak, tönkre tettelek.
Ám 4,12
Azért, mivel az említett büntetések (6–11. v.) sem jobbíthattak meg titeket, megcselekszem veletek, mit fölebb (2. 3. v.) hirdettem.
Ám 4,12
De midõn az asszíriusok által fogságra hurczollak, ne csüggedj el, hanem fordúlj könyörögve és életedet megjobbítva az Istenhez; õ kiszabadít téged abból. A héber szerint: mivel pedig ezeket cselekszem veled, készûlj stb. (tarts bûnbánatot, hogy azt elfordítsd).
Ám 4,13
Õ, mint mindenek teremtõje és fentartója ezt megteheti.
Ám 4,13
az õ végzéseit (Ámosz 3,7.). Mások szerint: hirdeti az embernek az õ (az ember) szándékát; hogy ez belássa, mikép az Isten elõtt semmi sincs elrejtve.
Ám 4,13
A héber szerint: Õ hozza elé a hajnalt és sötétséget (napot és éjet).
Ám 4,13
semmi sincs fölötte, a legmagasabb is alatta van, õ mindent tehet.
Ám 5
Ám 5,1
E rész, úgy látszik, ismét egy egész jövendölés önmagában.
Ám 5,1
Izrael fogságra hurczoltatik az asszíriusok által, és nem fog többé országot képezni. – A babiloni fogság után az egykori Izraelország polgárai Júda fiaihoz csatlakoztak.
Ám 5,2
Izrael-állam. Vesd össze: Izai. 47,1. Jerem. 18,13.
Ám 5,3
Oly nagy lesz az Izraelre rohanó veszedelem, hogy csak tized része marad életben; a többiek mind elvesznek.
Ám 5,5
A héber szerint: Bétel pusztává leszen. A büntetés, melyet nektek hirdetek, jobbúlástok által elhárítható. Hódoljatok nekem igaz tisztelettel a jerusalemi templomban, és ne menjetek többé az aranyborjakat imádni Bételbe és máshová, akkor boldogok lesztek; ezen helyek minden képeikkel és bálványaikkal együtt sem segíthetnek rajtatok, azok elpusztíttatnak, és lakosaik elhurczoltatnak. Bételrõl és Galgaláról lásd Oze. 4,15. Berszabee, a szent hely (Móz. I. 46,1. s követk.) mint a többiek, kép- és bálványimádás által szintúgy megfertõztetett.
Ám 5,6
nehogy az Isten haragja Izraelt megemészsze, az asszíriusok által végveszélybe döntse. József háza Izraelt jelenti, mert Izraelország legnagyobb nemzetségei, Efraim és Manasszes, József utódai voltak.
Ám 5,6
Bétel, mint különösen nevezetes hely, itt Izraelország helyett vétetik.
Ám 5,7
az igazságot igaztalansággá, mely keserû, mint az üröm.
Ám 5,7
az igazakat elnyomatva hagyjátok. A héber szerint: az igazságot földre tiporjátok.
Ám 5,8
a Plejadokat, negyven csillagból álló csoportozat a Bika nyakán éjszak felé; az Orion a legszebb csillagkép a bika szarvai között az Eridanus végén; körûlbelûl kétezer csillagot foglal magában.
Ám 5,9
Mivel õket egy pillanat alatt megsemmisítheti, és az általok okozott romlást ismét jóvá teheti.
Ám 5,10
az itélettételnél. Lásd Rut 4,1. Izai. 29,21.
Ám 5,11
A héber szerint: és az õ rakás gabonájától megfosztjátok õt (gabonájától, melyre önfentartása végett oly szüksége van).
Ám 5,12
az igaz ügynek. A héber szerint: az igazat elnyomjátok.
Ám 5,12
Az õ mellette szóló törvényt nem szolgáltatjátok ki neki az itéletben.
Ám 5,13
Azért, mivel az igazságtalanság oly erõt vett, és minden intés haszontalan, az okos visszavonúl és hallgat; ha csak Istentõl közvetlen hivatást nem nyert, hogy az isteni büntetõ itéleteket hirdesse.
Ám 5,14
akkor az Isten valóban veletek lesz, a mint most nincs, bár ti azt mondjátok.
Ám 5,15
az izraelitákon, kik II. Jeroboam idejében, midõn Ámosz jövendölt (lásd a bevez.), a kemény csapásoktól, melyek a nemzetet érték (Kir. IV. 14,26.), menten maradtak. Lásd a 6-ik jegyz.
Ám 5,16
Azért, mivel ez intéseket nem hallgattátok, az Úr következõ büntetõitéletet mond rátok.
Ám 5,16
mert földei elpusztíttatnak.
Ám 5,16
a sirató asszonyokat. Jerem. 9,17.18.
Ám 5,17
megrontva téged az ellenség által. Ugyanezen kifejezés van. Móz. II. 12,12.
Ám 5,18
azon napot, midõn bekövetkeznek ama büntetõitéletek, melyeket a próféták hirdetnek. T. i. az izraeliták között voltak oly vakmerõ gonoszok, kik a próféták legiszonyúbb fenyegetéseit is szélnek eresztették, abból gúnyt ûztek, sõt, hogy bátorságukat kimutassák, kifejezték azon kivánságot is, hogy jõjenek bár azon büntetõitéletek, melyek rájok oly sok veszélyt hozandanak.
Ám 5,18
szerencsétlenség (Izai. 8,12.), és nem szerencse (Jób 18,5.6.).
Ám 5,19
Az napon nem lesz menekvés; ha valaki egy veszedelmet elkerül is, elvesz a másikban.
Ám 5,19
tehát azt hivén, hogy biztosságban van.
Ám 5,19
mely a falrepedésben rejtezett, mi keleten nem ritkaság.
Ám 5,20
Lásd 24-ik jegyz.
Ám 5,21
jóillatú áldozatát.
Ám 5,22
A héber szerint: eledeláldozataitokat.
Ám 5,22
hálaáldozataitokra. Az égõ-, eledel- és hálaáldozatokról lásd Móz. III. 1. 2. 3. r.
Ám 5,23
Éneked és zenéd áldozatodnál nem kedves elõttem. Szépen mondja sz. Jeromos: A próféta zajnak nevezi a leviták énekét, mert a bûnös szájában a legszebb ének is roszúl hangzik.
Ám 5,24
A ti külsõ isteniszolgálatotok, melyben a szívnek nincs része, s mely azonfölûl nem is a megszabott módon vitetik véghez, nem kedves elõttem; inkább arra legyen gondotok, hogy jót cselekedjetek.
Ám 5,25
Az Isten kétségbe vonja, hogy az izraeliták a pusztában neki áldoztak, habár ez megtörtént, mivel szándékuk nem volt igaz, és a bálványoknak is áldoztak, mint a következõbõl kitûnik (Jerom.).
Ám 5,26
Molokról lásd Móz. III. 18,21. A sátor alatt ama szekrény értendõ, melyben a bálványt az arra rendelt férfiak vállaikon hordozták.
Ám 5,26
Mások a hébert így: Kijunt (Saturnust), a ti bálványotokat.
Ám 5,26
Saturnust. Lásd Móz. III. 18. r. 18-ik jegyz.
Ám 5,27
az asszíriai tartományokba.
Ám 6
Ám 6,1
Jerusalemben, ti kevély zsidók.
Ám 6,1
gond nélkül éltek.
Ám 6,1
Szamariában, mely hegyen volt építve; ti gondatlan izraeliták.
Ám 6,1
Júda és Izrael.
Ám 6,1
a népgyülekezetbe. A héber szerint e vers: Jaj a gond nélkül élõknek Sionban, a bátorságosoknak Szamaria hegyén, az elõkelõknek a (két) népek elsõje között, melyhez Izrael háza megyen. Ezen rész feddõbeszéde ismét egy egészet képez.
Ám 6,2
Kalane, Kalano (Izai. 10,9.) fõvárosa volt egy kis tartománynak a Tigris mellett, hihetõleg ugyanaz a város, mely késõbb Kteszifonnak neveztetett.
Ám 6,2
Émat, egy hasonnevû ország (Kir. II. 8,9.) fõvárosa volt Palesztina éjszaki határán, mely késõbb Epifaniának neveztetett.
Ám 6,2
Get, egyike volt a filiszteusok öt fõvárosának. Józ. 13,3.
Ám 6,2
Értelme ez: Miért vagytok hálátlanok? A köröttetek fekvõ országok között egyik sem nagyobb a tieteknél, s ti mégis bûnt bûnre halmoztok (mint következik). A héber szerint: Getjébe, jobbak-e azok, mint ezen országok? (Júda és Izrael) vajjon szélesebb-e stb.
Ám 6,3
a büntetõitélet, az elhurczoltatás napjára.
Ám 6,3
azaz: igazságtalan bírák vagytok. A héber szerint: Kik a gonosz napot eltávolítjátok, és a hamisság székét eléhúzzátok; – kik azt hiszitek, hogy a büntetõitélet távol van, vagy nem is következik be; az erõszaktétellel, elnyomással és igaztalansággal pedig igen is megbarátkoztatok.
Ám 6,4
elefántcsont-mûvel diszített ágyakban.
Ám 6,4
kik nem az éhség lecsillapítása és az élet fentartása végett esztek, hanem hogy falánkságtokat kielégítsétek, ínyeteket csiklandjátok, s azért a nyájból a legjobb bárányokat, a csordából a legkövérebb borjúkat választjátok (Jerom.).
Ám 6,5
azt vélik, hogy a hangszereket épen úgy használhatják, mint Dávid; hanem ez az Isten dicsõségére és lelki épülésre használta (Krón. II. 7,6. 29,26.27.), azok pedig csak az érzékiség ébresztésére használják.
Ám 6,6
szokatlanúl nagy ivóedényekbõl, nagy adagokban.
Ám 6,6
az izraeli állam romlásával és közeledõ végvesztével. Lásd Ámosz 5,6.
Ám 6,7
kik a tobzódásban is elsõk voltak.
Ám 6,7
A héber szerint: jajgatással.
Ám 6,8
a városokat.
Ám 6,9
Ha nehányat az ellenség megkimélne is, azok mirígy által vesznek el (mint következik). A határozott szám itt a határozatlan helyett vétetik.
Ám 6,11
Oly nagy leszen a halandóság, hogy egyre-másra halni fognak, s mindenki kétkedni fog életben maradásáról. Ha valaki egy házba rokona testét hozza, hogy eltemesse, s ott egy személynél többet nem talál, kérdezvén: van-e kivûle még más életben? tagadó választ nyer, akkor mondja: Nyugodjál meg, nekünk is meg kell halni, ne is hídd az Urat segítségûl; mind haszontalan! A héber szerint: Ha valakit fölvesz rokona vagy égetõje (temetõje), és a csontokat stb.… Hallgass! most nem használ az Urat segélyûl híni. – A közel rokonok kötelessége volt az eltemetés. Az izraeliták kezdetben temették halottaikat; a királyok óta égették (lásd Kir. I. 31,12. Krón. II. 16,14.); a babiloni fogság után a persa uralom óta ismét temették.
Ám 6,12
hogy az õ elhatározott büntetõitélete véghezvitessék.
Ám 6,12
Sem elõkelõt vagy közrendût, sem magasrangút vagy alacsonysorsút nem fog kimélni az Úr, hanem mind a kettõt hasonló büntetés fogja érni.
Ám 6,13
Tesz-e valaki oly esztelenséget és fonákságot, hogy lovát a kõsziklákon futtassa, vagy azokon ökreivel szántasson: mint ti tesztek, midõn az igazságot keserû, kártékony igaztalansággá változtatjátok?
Ám 6,14
jövendõ szerencsétek reményén, mely semmivé leszen.
Ám 6,14
Nem minmagunk által lettünk-e hatalmasok? A szarv hatalom képe. Lásd Móz. V. 33,17. Az idõben, midõn e jövendölés mondatott, II. Jeroboam uralkodása alatt, Izraelország virágzó állapotban volt.
Ám 6,15
az asszíriusokat, kaldeusokat.
Ám 6,15
Émat (2. v.) bejövetnek neveztetik, mivel Izrael ellenségei, az asszíriusok, onnan nyomúltak be, vagy mivel határtartomány volt.
Ám 6,15
A puszta patakja Palesztinának déli határfolyója, mely Rinokolura, a mai Klaris mellett szakad a tengerbe (Móz. IV. 34,5.). Ez a folyó nem képezi tulajdonképen Izraelország határát, hanem Júdáét, és csak azért hozatik föl, mivel a jövendölés mind a két országra (1. v.) szól.
Ám 7
Ám 7,1
Innen kezdve végig, a próféta látomásokban jövendöli meg Izraelország végvesztét. Elõször (7,1–9.) megmutatja, hogy bár mennyire hajlandó is az Isten irgalmazásra, a büntetések mégis be kell következni, és hogy Izrael megérett a végromlásra (8. r.); végre teljes vesztét hirdeti, mely után a messiási idõ következik (9. r.).
Ám 7,1
A sáskák (Joel 1,4.) látomásban azon idõtájon jöttek elé, midõn az elsõ fû lekaszálása után májusban a kései esõ mellett a sarjú növekedett. A zsidók, valamint maiglan is a keletiek, sem szénát, sem sarjút nem gyüjtöttek, mivel marhájok egész éven át kivûl legelt; de II. Jeroboam, a harczos fejedelem, lovassága kedvéért, úgy látszik, magának tartotta fel az elsõ kaszálást, úgy hogy alattvalóinak a kései esõ után nõtt sarjú maradt. Hogy a sáskák ezt is fölemésztették (2. v.) s így az alattvalóknak semmi sem maradt: ez egészíti ki teljesen a pusztúlás képét.
Ám 7,2
a nélkül is erõtlen.
Ám 7,3
A próféta mondani akarja: Láttam, hogy az Isten sáskát küld azon idõtájon, midõn az elsõ fû lekaszáltatván, a kései esõ után sarjú kezdett növekedni, s a sáska mindent fölemésztett. Én a sáskákban Izrael teljes pusztúlását felismervén (Joel 1.), kértem az Urat, kimélje Izraelt, mivel a nélkül is oly erõtlen; és az Isten meghallgatta könyörgésemet, és megigéré, hogy a pusztúlást nem hagyja bekövetkezni.
Ám 7,4
A tûz itt, valamint a sáska, a harcz és a pusztító ellenség képeûl vétetik (Ámosz 1,4. Joel 2,30.). A kifejezés, hogy az a földalatti vizeket és az országot elnyeli, ama teljes pusztítást jelenti, mely az országot érni fogja.
Ám 7,6
A próféta mondani akarja: Az Isten ismét egy más látomást, egy mindent megemésztõ tüzet mutatott. Mivel abban az átalános büntetõitéletet fölismertem, könyörögtem annak elhárításaért; és az Isten másodszor is hajlott kérésemre.
Ám 7,7
egy jól fentartott kõfalon. A héber szerint: zsinóregyenes kõfalon.
Ám 7,7
A héber szerint: kezében mér-ónnal.
Ám 7,8
A héber szerint: mér-ónt.
Ám 7,9
A héber szerint: magas helyei Izsáknak, Izsák utódainak, az izraelitáknak; vagy, mivel Izsák nevetõt jelent, a nevetõk magas helyeit, a gúnyolódókéit, kik a próféta fenyegetéseibõl gúnyt ûztek (lásd Ámosz 5,18.); vagy, a nevetségre méltók, a megvetendõk (a bálványok) magas helyeit.
Ám 7,9
az uralkodó család ellen Izraelországban.
Ám 7,9
A látomás (7–9. v.) értelme ez: Miután én az Úrtól többször nyertem Izrael részére irgalmat, de Izrael folyton megmaradt vétkezésében, látomást nyertem Isten által elvégzett pusztúlásáról Izraelnek. Láttam Isten a kõmûves simító eszközével egy elkészûlt falon, mint teszi le simító eszközét a nép közé, mint hagy fel munkájával, s a kõfalat vésznek és viharnak hagyja kitéve, – annak jelképeûl, hogy Isten Izrael népét, melyet oly erõsen és szépen fölépített, ezentúl önmagára hagyja, és fentartásáról többé nem gondoskodik, minek elsõ következése lesz, az õ szent helyeinek elpusztitása és a királyi család megsemmisítése. A héber szerint: a próféta látja Istent a mér-ónnal, annak jelképeûl, – hogy Isten Izrael állapotját megmásíthatlanúl megvizsgálja, ahhoz méri a büntetést, s azt bekövetkezni hagyja. E jövendölés teljesedett Teglatfalaszár (Kir. IV. 15,9.) és Szalmanaszár által (Kir. IV. 17,6.).
Ám 7,10
az aranyborjú szolgálatában. Az eléadott jövendölések az õ füleihez is eljutottak.
Ám 7,10
Az ország nem fogja egykedvûen hallgatni az õ beszédét, hanem, ha tovább is így folytatja, abból alkalmat veszen, hogy a király, mint rosz uralkodó ellen föllázadjon.
Ám 7,11
Amaziás hazudságot mond; nem Jeroboamnak, hanem az õ házának vesztérõl szólt a próféta. Az elhurczoltatást Ámosz elõbb (5,27.) jövendölte meg.
Ám 7,12
Jeroboam, úgy látszik, nem hallgatott Amaziás vádjaira, azért fordúl ez maga Ámoszhoz, és fölhíja õt, menjen Júdaországba, mivel ott, hol az álomlátásokra örömest hallgatnak, jövendölése által kenyerét megkeresheti.
Ám 7,13
Bétel, székhelye volt a borjú-bálványozásnak (Oze. 4,15.); azért tartózkodék ott a király gyakrabban, s ott valószinûleg saját lakása is volt. Ne beszélj ilyet egész Izraelben, ne fõkép a király elõtt, ki a borjúbálványozást pártolja.
Ám 7,14
Nem vagyok olyan próféta, minõnek te gondolsz, ki a prófétaságot keresetképen ûzi (12. v.); nem is nevekedtem prófétai iskolában (lásd a bevezetést a prófétákhoz).
Ám 7,14
élelmemre, mi a szegény emberek eledele. A vad füge nem érik meg s nem igen ehetõ, hacsak vasfogakkal föl nem karczoltatik.
Ám 7,16
A héber szerint: Izsák házára. Lásd a 10-ik jegyz.
Ám 7,17
Osztályrészûl az ellenségnek jut. V. ö. Józ. 17,5.
Ám 8
Ám 8,1
Ennek összefüggését az elõbbivel lásd 7. r. 1-sõ jegyz.
Ám 8,1
A héber szerint: Ime egy kosár, érett gyümölcscsel; mi egyre megyen, mert az almaszedõ eszköz hoszszú pózna volt, fölûl horoggal, mely alá kosár függesztetett; gyümölcsszedéskor az ágakat lehúzták a horoggal, s az alatta függõ kosárba szedték a gyümölcsöt.
Ám 8,2
Valamint az almaszedõ horoggal a fa ágait lehúzzák, hogy a gyümölcsöt leszedjék, úgy húztam én elé a fogságba hurczoltatás idejét.
Ám 8,3
midõn az ellenség a bálványtemplomot Bételben elpusztítja. Mások magát, az Úr templomát értik, ki ugyanaz napon boszúsan tör ki abból, hogy ajtófelei rengeni fognak (9,1.). A héber szerint: És ordítássá lesznek a palota énekei az idõben.
Ám 8,3
mivel a lakosok részint kihaltak, részint elhurczoltattak (Jerom.). A héber szerint: sok leszen a holttest, mely mindenfelé csendesen széthányatik. – A halandóság oly nagy lesz, hogy a holttesteket csendesen, minden temetés nélkül fogják mindenfelé elhányni.
Ám 8,5
A héber szerint: a gabonát.
Ám 8,5
A próféta itt telhetetlen nyerészkedõket ír le, kik haszonlesésbõl az új holdat és szombatot, melyeken árúlni tilos volt (Móz. III. 23,3. Ezdr. II. 10,32.), alig várták, hogy elteljék, csak hogy terményöket csalással, túlcsigázott áron a szûkölködõknek eladják.
Ám 8,5
a gabonának.
Ám 8,5
mi szigorúan tiltva volt a törvényben. Lásd Móz. V. 25,13.14.
Ám 8,6
rabszolgákúl csekélységért megvehessük, vagy: erõszakkal rabszolgákká tehessük azon csekélységért, melylyel nekünk tartoznak. Lásd Ámosz 2,6.
Ám 8,6
a szegényeknek eladhassuk a rostaalját, mi különben csak a barmoknak vettetik.
Ám 8,7
Mások szerint: Jákob kevélységére. A mily igaz, hogy elbizottan vétkeznek, oly bizonyos, hogy megbüntettetnek.
Ám 8,8
hogy nagy büntetésekkel fog meglátogattatni?
Ám 8,8
Valamint a Nílus folyó, minden vizével a tengerbe szakad, Izrael egész népe így fog országából a nagy asszíriai birodalomba fogságra vándorolni. Az ország itt a lakosok helyett vétetik. Mások a hébert így: az egész tartomány fölkel, mint a folyóvíz, és elragadtatik és elárasztatik, mint Egyiptom folyóvizétõl. Értelme ez: Az egész országot ellenséges hadsereg fogja elárasztani.
Ám 8,9
A napsötétedés nagy büntetõitéletek képe. Ámosz 5,18.
Ám 8,10
az országot.
Ám 8,11
Most a próféta igéjét megvetik; de eljön az idõ, midõn szivesen fölkeresnék a prófétát tanácsért és vigasztalásért, hogy a jövendõ iránt kérdést tegyenek; de nem leszen próféta.
Ám 8,12
a középtengertõl a holt tengerig, nyugatról kelet felé.
Ám 8,13
a jövendölésért égõ ohajtás miatt
Ám 8,14
kik szerzõdéseknél, hûségök bizonyítására és adott szavok igazolására, Szamaria bálványait híják föl tanúkúl, és így borjúbálványozók.
Ám 8,14
Dánban volt az aranyborjú.
Ám 8,14
virágzik, látogattatik.
Ám 8,14
a bálványvallás, Berszabee fõszékhelye volt a bálványozásnak. Lásd Ámosz 5,5.
Ám 8,14
A tíz nemzetség országa többé nem állíttatik helyre.
Ám 9
Ám 9,1
Ennek összefüggését az elõbbivel l. 7. r. 1-sõ jegyz.
Ám 9,1
Értelme ez: Látám az Urat egy bálványtemplom oltárán állani, ki ezt mondá nekem: Üss a fõajtó sarkaira oly erõvel, hogy a felsõ küszöb, az azon nyugvó gerendázat és az egész ház leomoljon az õ fösvénységök büntetéseûl; a kiket e romok el nem temetnek, fegyverrel ölöm meg azokat, hogy egy se menekedjék meg. Isten a bálványoltáron annak jelképeûl áll, hogy a borjú- és bálványimádásból árad Izrael népére minden szerencsétlenség. A héber szerint: Üss az oszlopfõre, hogy a küszöbök megrendûljenek, s döntsd azokat mindnyájok fejére; és maradványaikat stb. Értelme ez: A próféta döntse le a templom oszlopfõit és oszlopait, hogy az mindnyájok fölött összeomoljon.
Ám 9,2
A héber szerint: Ha a pokolig ásnák is le magokat.
Ám 9,3
mely utainak sokféle tekervényességeirõl ismeretes volt. Lásd Ámosz 1,2.
Ám 9,3
a tengeri szörnynek, hogy ölje meg õket.
Ám 9,5
mindezt megteheti, mivel mindenható.
Ám 9,5
Lásd Ámosz 8,8.
Ám 9,6
teremtményeit. Mások szerint: községét. Mások a hébert így: az õ boltozatát, az égboltozatot.
Ám 9,7
Vajjon nem vihetlek-e épen úgy, mint más népeket, p. o. a szerecseneket, filiszteusokat, szírusokat, egyik országból a másikba? nem hoztalak-e már ki titeket egyszer Egyiptomból? vajjon nehéz lesz-e nekem titeket az asszíriusok által elhurczoltatni? A szerecsenek (kusiták) eleintén boldog Arábiában laktak, azután Afrikába vonúltak és Aethiopiában letelepedtek. A filiszteusokról lásd Móz. V. 2,23.; a szírusokról és Cirenérõl Ámosz 1,5.
Ám 9,8
Lásd Ámosz 8,14.
Ám 9,8
A próféta a büntetõitélet hirdetéséhez a jobb jövõbe való kilátást csatolja. Izrael nem irtatott ki egészen; mert a babiloni fogságból való visszatéréskor némely izraeliták a zsidókhoz csatlakoztak.
Ám 9,9
Én az izraelitákat Asszíria népségei közé hurczoltatom, s ott õket a népek között megtisztítom; a jók ezen tisztításnál nem fognak elveszni.
Ám 9,11
a babiloni fogság utáni idõkben, a búzaszem-gyüjtés idejében (9. v.).
Ám 9,11
Dávid családját és országát.
Ám 9,11
Dávid családja és országa Krisztus által emeltetett föl oly dicsõ módon, mint itt mondatik; mert Zorobabel, ki a zsidókat a fogságból visszavezette, Dávid királyi vérébõl származott fejedelme volt ugyan a visszatérteknek, de nem uralkodott függetlenûl, hanem a persa hatalom alatt volt, és már azért sem neveztethetett az õ országa Dávid országának. Ellenben Dávid országa, a mint volt, és pedig dicsõbb módon, Krisztus által lõn helyreállítva, ki szintén Dávidnak neveztetik (Jerem. 30,9. Ezekiel 34,23. Oze. 3,5.), az õ anyaszentegyházában, mely szintúgy neveztetik Dávid sátorának (Izai. 16,5.). Krisztusban Dávid királyi családja, mely már egészen alacsony sorsba jutott, fensõbb értelemben ismét fölemeltetett Dávid fiának gyermekeiben (Péter I. 2,9.). Általa javíttattak ki Jeroboam repedései, melyeket õ a tíz nemzetségnek az anyaországtól lett elszakadásával okozott (Kir. III. 12.), a mennyiben Krisztus nem csak a zsidókat és izraelitákat ismét egy családba gyûjtötte, hanem a pogányokat is fölvette anyaszentegyházába, mely ez által tökéletes épületté emelkedett (Efez. 2,21.). – Hogy Dávid sátora alatt a zsidókból és pogányokból gyüjtött anyaszentegyházat kell érteni, sz. Jakab is tanítja Apost.cs. 15,16.17. hol ezen 11. 12. vers nem ugyan szószerint, hanem annak értelme szerint idéztetik.
Ám 9,12
Dávid sátora, Krisztus egyháza új fölállításának eredménye minden népek megtérése lesz. Édom (a földi) itt ismét minden pogány nép, a földi érzületû emberiség jelképeûl vétetik, mint Izai. 34. 63.
Ám 9,12
kik az Isten népének nevét, mint az igaz religio hivei, fölvették.
Ám 9,13
E napokban oly nagy lesz a termékenység, hogy a szántás azonnal bekövetkezik az aratás után, s a szüret oly bõ lesz, hogy még a vetés után is lesz mit sajtolni.
Ám 9,13
mustot.
Ám 9,13
A héber szerint: megáradnak. A próféta e kifejezésekkel leírja a föld megújulását, mely a messiási idõ utolsó korszakában bekövetkezik (Rom. 8,19–22.).
Ám 9,14
a zsidók ezen utolsó, átalános megtérésekor (Joel 3. Oze. 3,5.).
Ám 9,15
Vajjon betû szerint Palesztina földét, vagy képleg az anyaszentegyházat, s így a következõ kifejezéseket is csak képleg a szellemi gyarapodásról kell-e érteni: ezt az utolsó idõkben a történet fogja elhatározni. Az értelmezõk legnagyobb része a képleges fölfogás mellett vagyon.
Ám 9,15
az anyaszentegyházból, mely a mennyei Jerusalembe megyen át.
ABDIÁS JÖVENDÖLÉSE.
Abdiás próféta életkörûlményeirõl semmi biztos adatot sem tartott fenn a történelem; csak annyi bizonyos, hogy õ jövendölését a babiloni fogság hetedik éve után (Kir. IV. 24,8–17.) irta le azon idõben, midõn a zsidók már elhurczoltattak, Jerusalem a kaldeusok által elpusztítva, s az ország nagy része az edomitáktól elfoglalva volt; mert ezen eseményeket, mint már megtörténteket idézi (17–21. v. 11–14. 20. v.). Az õ jövendölése feddõ és büntetõ beszéd az edomiták ellen, kik a kaldeusokkal egyetértve, a zsidókkal kegyetlenûl és kevélyen bántak (10. 11. v.). A próféta megtorlást, pusztítást és megsemmisûlést jövendöl nekik, mint Izai. 34 Jerem. 49,7–22. Ezekiel 25,12–14. és a Zsolt. 136,7. szent szerzõje. Ezután Izrael népének boldog idõket, Sion fölépûlését, a fogságból visszatérést és az Úr országát jövendöli meg. Az õ jövendölésének hitelessége és isteni ihlettsége felõl a zsidók és keresztények mindenkor egyértelmûek voltak.
EGY RÉSZ.
Abd. 1,1
Édomról lásd Izai. 34.
Abd. 1,1
mi, próféták, mert még más próféták is jövendöltek Édom ellen. Lásd a bevezetést.
Abd. 1,1
A hír alatt értendõ a kaldeusok elhatározása az edomiták elleni harczra. Vesd össze: Jerem. 49,14. s köv. hol Abdiás jövendölésének kezdete kevés különbözéssel olvasható. Abdiás, úgy látszik, Jeremiás prófétának Édom ellen mondott jövendöléséhez kapcsolja saját jövendölését e nép végsorsáról. A próféta hirdeti Édomnak Nabukodonozor általi pusztítását öt évvel Jerusalem földúlatása után (Ezekiel 25,13.), valamint ezen tartomány végsõ viszontagságait.
Abd. 1,1
Édom ellen.
Abd. 1,2
Édom Abdiás idejében hatalmas tartomány volt.
Abd. 1,3
Édom éjszaki része egészen hegyes volt, tele meredek bérczekkel és kõsziklákkal. A magaslatokon és szirtüregekben szivesen tanyáztak a lakosok, hogy az ellenektõl biztosságban legyenek.
Abd. 1,5
eltûrnéd a veszteséget.
Abd. 1,5
Hacsak tolvajok jõnének rád, még megelégedhetnél, mert ezek annyit rabolnak, mennyi nekik elegendõ; ha szõllõszedõk jõnének, ezek legalább meghagynák neked a böngészetet; de az ellenek, kiket én küldök, téged egészen kipusztítanak (lásd a követk.). A héber szerint: Ha tolvajok mennének rád, ha éjjeli rablók, mennyire elpusztíttatnál! pedig csak annyit lopnának, mennyi nekik elegendõ. Ha szõllõszedõk… nem hagynák-e meg neked legalább a böngészetet?
Abd. 1,6
Mennyire ki fogják fürkészni az ellenek Édom minden rejtekeit, hogy minden kincsétõl megfoszthassák! Esau (a szõrös), Édom (vöröses, földies) névvel is bírt az õ kinézése miatt, mely a vörhenyõs földhöz hasonlított (Móz. I. 25,25.30.). Midõn Szeir hegységén Palesztinától délre letelepedett, a Szeir (szõrös) néven kivûl Édom nevet is nyert (Móz. I. 36,8.9.).
Abd. 1,7
A kaldeusok, kikkel te a júdabeliek ellen szövetkeztél (lásd a bevez.), ármány és erõszak által téged legyõznek, az országból kiûznek és azután kigúnyolnak. Mily esztelen vagy, hogy ily barátokban bízol!
Abd. 1,8
Az edomiták híresek voltak bölcseségökrõl (Jerem. 49,7.); hanem azon idején a szerencsétlenségnek nem lesz benne tanács, mód, abból kiszabadúlhatni. A tanácstalanság a próféták által használt egyik vonás igen szerencsétlen idõk képéhez. Izai. 29,14.
Abd. 1,9
A héber szerint: Semmivé lesznek a hõsök Témanban (Jerem. 49,7.); kiírtatik minden Ésau hegyérõl.
Abd. 1,10
az erõszakoskodásért.
Abd. 1,10
Az edomiták ismét fölüdûltek a leveretésbõl, melyet a kaldeusoktól szenvedtek (Jerem. 27,7.); de késõbb a makkabeusi idõszakban Hirkanus János által teljesen leigáztattak, s a zsidónép közé osztattak. Ez idõtõl fogva letûntek a történelem színhelyérõl.
Abd. 1,11
a kaldeusok.
Abd. 1,11
midõn az ellenek sors szerint osztották föl magok között a lakosokat és azok javait.
Abd. 1,12
kérkedned.
Abd. 1,13
A héber szerint: sem kezedet vagyonára tenned az õ insége napján.
Abd. 1,15
mert közel vagyon a büntetõitélet, mely a választott népet szorongató minden nemzetre, s így terád is jõni fog. Isten megbünteti minden ellenségét, tehát tégedet is.
Abd. 1,16
A próféta most minden hitsorsosához intéz megszólitást.
Abd. 1,16
nyomasztó állapotban voltatok Jerusalemben. Vesd össze: Jerem. 25,27–29.
Abd. 1,16
kiürítik a szerencsétlenség poharát.
Abd. 1,16
Mindazon népek megfenyítését, kik az Isten országának ellenségei voltak, megjövendöli Jeremiás is 25,15. s követk.
Abd. 1,17
Ellenben az igaz szent religio hívei ismét megszabadúlnak, és urai lesznek ama népeknek, kik most az õ országukat bírják, – az edomitáknak, moabitáknak, ammonitáknak, filiszteusoknak. A héber szerint: bírni fogja az õ birtokait (õsi javait).
Abd. 1,18
Az izraeliták meg fogják semmisíteni az edomitákat, mint a tûz megemészti a pozdorját.
Abd. 1,19
Az izraeliták nemcsak hogy visszanyerik országukat, hanem még tovább is terjesztik, magokhoz vonván délrõl Édomot, nyugaton Filiszteát, keleten Gálaádot. Vesd össze: 17. v.
Abd. 1,20
egész Kánaánt a feniciek birtokáig.
Abd. 1,20
A héber szerint: Sefarad, ismeretlen szó. Sz. Jeromos szerint asszíriai eredetû, s jelent határokat, t. i. azon zsidókat, kik Babilon határain fogságban vannak.
Abd. 1,20
Izrael és Júda fiai országukat nagyobb terjedelemben ismét visszanyerik.
Abd. 1,21
a derék férfiak, kik a hazát megtartják és az országot gyarapítják.
Abd. 1,21
A 15–21. v. Édomnak és az izraeliták többi ellenségeinek megfenyítésére vonatkoznak a babiloni fogság idején (15–16. v.), továbbá a szabadúlásra e fogságból, az ország visszanyerésére (17. v.), Édom teljes leigázására Hirkanus János által (18. v. Ámosz 9,12.), az ország virágzó állapotára az aszmonei fejedelmek alatt (19–20. v.), és a mózesi istenitisztelet helyreállítására (21.); de mivel Édom a prófétáknál az Isten ellenségeit, a pogányokat jellemzi átalában (Ámosz 9,12.), az ország pedig, melyet a próféta említ, olyan, melyet közvetlenûl maga az Úr kormányoz, alig lehet kétség az iránt, hogy nem vette itt együtt magasb értelemben a keresztény korszakot, melyben az istentelen pogányok megitéltetnek (Ján. 9,39. 12,31. Joel 3,1.2.), a választottak a szentek örökségét nyerik a világosságban (Kol. 1,12.), és az Isten minden mindenekben (Jel. 21.).
JÓNÁS JÖVENDÖLÉSE.
Jónás, Amati fia, hihetõleg ugyanaz, ki Kir. IV. 14,25. említtetik, Zabulon nemzetségében Get-Ofer városból származott, s így Izrael-országban lakott, de mit róla, mint prófétáról föltehetni, hogy egyike volt azoknak, kik a jerusalemi igaz istenitisztelethez ragaszkodtak (2,5.8.). Õ azt jövendölte, hogy Izrael-ország régi határai, Émattól a holt tengerig, ismét vissza fognak állítatni, mi II. Jeroboam alatt valóban meg is történt (Kir. IV. 14,25.). E szerint, úgy látszik, Jeroboam elõtt (Kr. e. 823. évb.) élt. A könyvecskében, melyet tõle bírunk, elbeszéli küldetése történetét Ninivébe, hogy ezen világváros lakosainak bûnbánatot hirdessen. Habár ez tulajdonképen nem jövendölés, mégis a próféta története maga szolgál jövendölésûl; mert, mint sz. Jeromos mondja, Jóna, ez a szétröpdesõ galamb (lásd 1,1.) az õ hajótörése által prófétai elõképe volt Jézus Krisztus halálának, Ninive lakosaihoz lett küldetése és azok megtérítése által jelenté a pogányok jövendõ megtérését, valamint a hal gyomrában harmadnapi tartózkodásának képe jelenti Krisztusnak harmadnapon halottaiból való föltámadását. Az ujabb kor hitetlensége e könyvben majd a csodálatost, majd a próféta viseletét küldetése elõtt és alatt, majd az elbeszélés hézagait ürügyûl használta, hogy az eléadott történet valóságát tagadja, s azt csak példabeszédnek tekintse, melyben a szerzõ egyik vagy másik igazságot, p. o. hogy Isten nem csupán a zsidók Istene, hanem a pogányoké is, – akarta eléadni; azonban a történet valóságát megerõsíti Tóbiás könyve 14,6. különösen pedig maga Krisztus, ki Ninive lakosainak Jónás intelmére lett megtérését valóságos történetûl elismeri (Máté 12,39–41.). A zsidók és keresztények ezt mindig a szentirás könyvei közé számították, s az egész õskor Jónást tartotta annak szerzõjeûl. A próféta egyéb életkörülményeirõl bizonyost nem tudhatni.
Jón 1
Jón 1,1
A héber szerint: Jóna, azaz, galamb. Lásd a bevez.
Jón 1,2
Ninive, a Tigris folyó partján, fõvárosa volt az asszíriai világbirodalomnak. Vesd össze: 3,3. Nimród alapította azt (Móz. I. 10,10.11.), Ninus pedig nagyobbította. Elpusztúlásáról írnak Náhum 3. Szofon. 2,13. Tobiás 14,6.
Jón 1,2
Az izraeliták megszégyenítéseûl és kárhoztatásaúl Jonás a pogányokhoz küldetik; mert ezek bûnbánatot tartanak, amazok pedig megátalkodnak gonoszságukban (Jerom.).
Jón 1,2
mert bûneik annyira megszaporodtak, s azokat oly szemtelenûl és féktelenûl ûzik, hogy tovább el nem nézhetem (Jerom. Ágost.).
Jón 1,3
Tartesszusba, Spanyolországba. Miért futott Jónás, maga adja okát 4,2. Attól félt, hogy Isten megkönyörûl a pogányokon, és Izraelt eltaszítja, ezt Móz. V. 32,21. szerint, egymással szoros kapcsolatban lenni vélték. Távol esõ országba futott, mert azt hitte, hogy Isten, oly nagy távolságra Asszíriától, megbízását nem fogja ismételni. Jónás ellenszegûlés által vétkezett, de ez mitsem von le a történet valódiságából, mert nem ritkán használ az Isten gyarló eszközöket is isteni czéljai kivitelére, hogy elõtte senki ne dicsekedjék.
Jón 1,3
mi a mai Jaffa, Palesztinában, a középtengernél kikötõvel.
Jón 1,5
Jónás, még mielõtt a szélvész föltámadott, a hajó alsó részébe ment, s lelkének nagy leveretésében és szomorúságában ott elaludt (Jerom. ar. sz. Ján.). Hasonló ok merité álomba az apostolokat a gethszemani kertben (Máté 26,40.).
Jón 1,7
A szélvész szokatlan volt; azért folyamodtak sorsvetéshez. A sors a szökevény Jónásra esett, nem mintha annak magában véve ereje lenne, hanem mivel Isten akaratja vezeté azt Jónásra, mi magában erõtelen.
Jón 1,9
tisztelem.
Jón 1,10
Hallván a hajósok, hogy Jónás az õ Istenétõl akart futni, és látván a rendkivûli szélvészt, miután a sors rája esett, természetes volt, hogy igen megfélemlettek, mert habár õk ezen Istent nem tisztelték, mégis tapasztalták, hogy õ keményen bünteti megvetõit.
Jón 1,11
A hajósok magától, Jónástól is kérnek tanácsot, gyanítván, hogy õ, mint Jehovah tisztelõje, tudni fogja, mi kivántatik az õ megengesztelésére.
Jón 1,12
Jónás isteni sugallatból tudja, hogy az õ engedetlensége oka a szélvésznek, és hogy ez le fog csendesedni, mihelyt õ a föllázadt haboknak áldozatúl vettetik. Nagylelkû szeretete és csodálatra méltó bûnbánata ez Jónásnak, ki, hogy Istennek eleget tegyen, kész meghalni, hogy az ártatlanok megszabadúljanak (Jerom.). A természet és az ember kölcsönös viszonyban állanak egymáshoz: valamint az jó a jóhoz (Bölcs. 19,6.), úgy föllázad az emberek gonoszsága ellen (Bölcs. 5,18.), elvadúl (Móz. I. 3,17. Móz. III. 26,43.), eltaszítja magától az embert (Móz. I. 4,14.), vagy elnyeli õt (Móz. IV. 16,31. s követk.), mint a megbántott Isten boszúló eszköze.
Jón 1,13
s ott az Istentõl üldözött Jónást kitehessék.
Jón 1,14
A hajósok kérik az Istent, hogy Jónás halálát, ki nekik nem vétett, ne tulajdonítsa nekik, mert úgy látszik, ezt maga Isten akarja, ki a mit akar, azt cselekszi.
Jón 1,16
tiszteletteljesen elismerték az õ mindenhatóságát és büntetõ igazságát.
Jón 2
Jón 2,1
Minõ hal lehetett ez, nincs közelebb meghatározva. Némelyek czethalnak tartották, de ennek nincs akkora nyilású torka, hogy egy embert elnyelhessen. Inkább czápa lehetett, mely Karkariásnak is neveztetik. A középtenger e nagy szörnye, mely emberevõ czápának is neveztetik, harmincz láb hosszaságú is van; gyomrának átmérõje 8 1/2 láb, ragadozása és ereje miatt a tenger tigrisének is neveztetik. Toroknyilása oly nagy, hogy egész embert képes elnyelni. Fogai körûl levõ izmai által több rendbeli fogsorait visszavonhatja, vagy elõre szegheti, azokat egyenkint vagy valamennyit mozdíthatja. S így lehetséges, hogy egész embert ruhástul együtt, sõt egy lovat is elnyelhet. – Különben akármily nemû volt is azon hal, mint sz. Jeromos megjegyzi, csak Isten csodálatos mûködésének tulajdonítható a prófétának a hal gyomrában oly sokáig való megtartatása, az õ lélekjelenléte, és hangulata Isten dicséretére. – A csodának egyébiránt Istenhez méltó czélja volt, mert azonkivûl, hogy Krisztusnak a sírban föltámadásaig leendõ tartózkodását elõképezte, annak Ninive lakosai elõtt, kik ezt hallották, hatalmas indokúl kellett szolgálnia bûnbánatra.
Jón 2,1
Nem szükség egész három napot és éjet fölvenni; a héber szólásmód szerint, a három nap és három éj úgy érthetõ, mint a mennyi idõ alatt Krisztus volt a sírban; s e szerint Jónás az elsõ nap egy része, az egész második nap, s a harmadik napnak ismét egy része alatt lehetett a hal gyomrában. Lásd Máté 12,39–42.
Jón 2,3
Az itt következõ imádságot Jónás nem imádkozta ugyanazon szavakkal a hal gyomrában, hanem csak azok értelmét. Hihetõleg szabadúlása után leírván azt, rajzolja a kiállott veszélyeket, s az azalatt benne támadott érzelmeket.
Jón 2,3
a hal gyomrából, mely egyszersmind sirja volt, mi a héberben pokolnak mondatik.
Jón 2,5
s hálát adok neked a szabadúlásért.
Jón 2,6
a legnagyobb életveszélybe jutottam. Zsolt. 68,2.
Jón 2,6
Mások a hébert így: a nád.
Jón 2,7
azaz: a tenger fenekéig, hova sok hegy ér.
Jón 2,7
a földre való visszatérés mintegy örökre el volt zárva elõlem.
Jón 2,8
Mások szerint: Mikor lelkem mármár elenyészett tõlem.
Jón 2,9
kik a hiú bálványokat tisztelik, a nélkül, hogy tõlök segélyt és oltalmat nyernének. A keresztény ember a hiú világszolgálatra gondol, mi szintén bálványozás.
Jón 3
Jón 3,2
A héber szerint: a nagy városba Isten elõtt, vagyis: az igen nagy városba; isteni névvel gyakorta szokás jelzeni a rendkivûli nagyot. A régi történetírók tudósításai szerint Ninive hossza 150 stadium (4 német mértföld), szélessége 90 stadium (2 1/2 mértföld), körûlete 480 stadium (12 mértföld) volt, mely utóbbi, keleti szokás szerint, három négy mértföldet számítva egy napi utra, körûlbelül háromnapi járásnyi lehetett.
Jón 3,4
Ez bekövetkezendett, ha Ninive nem tartott volna bûnbánatot. E jövendölés is, mint sok más, föltételes volt.
Jón 3,5
Jónás Ninive lakosaira nem csak beszéde által hatott, hanem egyszersmind személyének csodálatos volta, csodálandó megmaradása által a hal gyomrában, s abból lett kiszabadúlása által is. Azért Krisztus is nem hirdetõnek, hanem csodajelnek nevezi õt a ninivei lakosokra nézve (Luk. 11,30.). Ugyanis az õ rendkivûli történetének hire a hajósok vagy más utazók által a nagy városba, Ninivébe juthatott, mi lakosait ezen rendkivüli férfiú beszédének hallgatására fogékonyabbakká tehette, és oly bûnbánatra indíthatta, hogy méltók lettek Krisztustól megdicsértetni, és a zsidók fölött kiemeltetni. Máté 12,41.
Jón 3,6
átalános vélemény szerint: Fúlhoz.
Jón 3,7
A barmok bõgése táplálékért nevelhette a nyilvános gyászolást, s az embereket még inkább indíthatta bûnbánatra.
Jón 3,8
A barmokról (lovakról, tevékrõl, öszvérekrõl) le kell venni a drága takarókat, s rájok szintén szõrzsákok terítendõk.
Jón 4
Jón 4,2
Nem ezt gondoltam-e mindjárt?
Jón 4,2
A próféta kétkedik Izrael szabadúlásáról, és ezen nagyon búsúl; mintha mondaná: A próféták nagy száma közõl egyedûl én voltam választva arra, hogy mások megszabadúlása által népemnek vesztét hirdessem, a mennyiben Ninive lakossága Mózes jövendölése szerint (Móz. V. 32,21.) most azon nép, mely az izraeliták helyébe fog lépni. Tehát õ nem a pogányok megszabadúlásán szomorkodik, mint némelyek hiszik, hanem annak vélt következésén, Izrael elvettetésén (Jerom.).
Jón 4,3
Inkább meghalok, mint Izrael vesztét megérjem (Jerom.).
Jón 4,4
Okszerû-e a te szomorúságod? Azért, mivel Ninive nem büntettetik, el kell-e veszni Izraelnek? Sõt, nem tekintve Izraelt, nem kell-e irgalmassággal lenned a pogányokhoz is?
Jón 4,5
miután bûnbánatot hirdetve, küldetését bevégzette, hogy bevárja, mi fog történni a várossal?
Jón 4,6
A héber szerint: Kikajon, mi némelyek szerint, tök, mások szerint hihetõleg, csodafa, mely gyorsan fakad, s mint a szõllõnek, nagy levelei vannak.
Jón 4,6
az égetõ hõségtõl.
Jón 4,7
Ez annál kevésbbé vonható kétségbe, minthogy keleten némely növények gyakorta rögtön elszáradnak.
Jón 4,9
búsúlsz.
Jón 4,9
Méltán búsúlok ezen a legnagyobb mértékben!
Jón 4,10
egy napon kelt és elveszett.
Jón 4,11
kik még eszökkel nem élnek. Az Isten mondani akarta: Ha már egy növény elszáradásán ily részvéttel búsúlsz, mennyivel inkább kell nekem, könyörûlõ Istennek, irgalommal lenni oly roppant sokaságú emberekhez, kik között szám nélkül vannak egészen ártatlanok; sõt inkább neked is részvétre kellene buzdúlnod, nem tekintve az Izraelre hárúlható következéseket sem. – A százhúszezer gyermek számánál fogva Ninive összes lakosságát két millióra teszik, mi épen nem túlzott szám oly roppant terjedelmû városhoz képest.
MIKEÁS JÖVENDÖLÉSE.
Mikeás, ki Morasztiból származott, – és különbözõ Mikeás prófétától, Jemla fiától (Kir. III. 22,8.), – az 1,1. fölirat szerint, Joatán, Ákáz és Ezekiás királyok alatt Kr. e. 759–699. év között jövendölt (Kir. IV. 15–20.), s e szerint kortársa volt Izaiás, Ozeás és Ámosz prófétáknak. Prófétai beszédeit részint Júda, részint Izrael ország lakosaihoz tartotta, a mennyiben mind a két ország megromlott erkölcsei ellen kikelt, azok veszélyét megjövendölte, s egyszersmind a többi próféták példája szerint, a következõ messiási idõkrõl is jövendölt. Mivel Izrael-ország pusztúlását, mint jövendõ eseményt adja elõ (1,6.7.), tehát a jövendölés, melyben ez eseményrõl szó vagyon, még ez esemény bekövetkezése elõtt, és így Ezekiás király országlásának kilenczedik éve elõtt, Kr. e. 721. évb. (Kir. IV. 17,6.) tétetett közhirré; és mivel annak megtörténtérõl a többi jövendölésekben sincs említés, úgy látszik, az egész könyv még az érintett esemény elõtt iratott. A próféta életkörülményeirõl mitsem tartott fenn a történelem; ajtatos hagyomány szerint, mint vértanú halt meg, és az anyaszentegyház január 15-én szenteli emlékét. Az õ jövendöléseit, melyek szépség, erõ és magasztosság tekintetében a legjelesbekhez sorolhatók, mind a zsidó, mind a keresztény õskor egyhangúan hiteleseknek és a szentirás egyik alkatrészének ismerte el és tisztelte.
Mik 1
Mik 1,1
Moraszti, sz. Jeromos szerint, helység volt Hebronhoz közel Júda nemzetségében, a sz. atya idejében kis falucska.
Mik 1,1
Lásd a bevezetést.
Mik 1,1
Szamaria, Izraelország fõvárosa, Jerusalem elõtt van itt, mert ennél elõbb vala elpusztúlandó.
Mik 1,2
Az Úr maga az égbõl, hol mindent lát, s honnan mindenre figyel, mi a földön történik, jelenjen meg, mint tanú, és lássa, a próféta mikép teljesíti megbizását a népnél, s ennek azért semmi oka se legyen vétkeit mentegetni. A szó egyenesen Izraelhez és Júdához van intézve, tágabb és fensõbb értelemben, a szellemi Izraelhez, mely a választott nép által volt elõképezve. Ez és a következõ rész hihetõleg egy jövendölést teszen.
Mik 1,3
Mivel Izrael és Júda (az emberiség) nem hallgat a szóra, Isten az õ nyugodt lakhelyébõl fölkel büntetésre, leszáll a földre, és megaláz ott minden nagyságot, erõt és hatalmat.
Mik 1,4
Képei a nagy leveretésnek, dúlásnak és pusztításnak, melyet Isten büntetõ igazsága elõidéz.
Mik 1,5
Jákób, Izrael, itt a tíznemzetség országa helyett vétetik.
Mik 1,5
Kik okai a bálványozásra lett elpártolásnak a hegyeken, s minden egyéb bûnöknek, mint a fõvárosok, Jerusalem és Szamaria lakosai, kik példájok által a többieket mind elcsábították? Vesd össze: Kir. III. 14,15. 15,26. Kir. IV. 16,10. 23,4. s követk.
Mik 1,6
Midõn kövecses helyen akartak szõllõt ültetni, rakásra szedték elõbb a köveket. A kevély Szamaria, mely magaslaton feküdt, alapjából vala elpusztítandó; köveit a völgybe hányva, elõbbi helyére szõllõt fogtak ültetni.
Mik 1,7
paráznaság dijai, – az ajándékok, melyeket az izraeliták a bálványoknak adtak. A paráznaság a bálványozást jelenti. Lásd Oze. 1,2.
Mik 1,7
a bálványozók adományaiból gyüjtettek, s ismét a bálványoknak fognak ajándékoztatni a gyõzõk által.
Mik 1,8
Azért járok én sírva és jajgatva, megfosztottan szokott ruháimtól, csupán gyászruhában. Vesd össze: Izai. 20,2.
Mik 1,8
A héber szerint: mint a sakálok (melyek alkonyatkor kellemetlen üvöltést tesznek).
Mik 1,8
melyek a pusztában siralmas hangot hallatnak.
Mik 1,9
Szamaria balesete Júdára s ennek fõvárosára is kiterjedett.
Mik 1,10
a filiszteus városban, nehogy az izraeliták ellenei azok vesztén örvendjenek.
Mik 1,10
hanem csendes legyen bánkódástok, hogy a filiszteusok azt ne hallják, s azon ne örvendjenek.
Mik 1,10
Tulajdonképen a héber szerint: Betleafárban (a por házában) hintsétek meg stb. Ez város volt Benjaminban (Józ. 18,24.), az ország belsejében, s itt a szójáték miatt fordúl elé. A fõre hamut hinteni gyászolók szokása volt.
Mik 1,11
Tulajdonképen mint a héberben van: Költözzél el Szafir (szépség) lakója fogságra. Ez város volt Júda nemzetségében, s szóbeli jelentésénél fogva van itt a többiek helyett.
Mik 1,11
A határváros nem meri kiereszteni lakosait, félvén az ellenségtõl. A héber szerint: Zaanan lakója nem megyen ki.
Mik 1,11
A szomszédháznak nevezett város tõletek tanúl siránkozni, oh városok! de félelembõl szintén otthon tartózkodik. A héber szerint: Bethaszael siralma megfoszt titeket ugyanott a szállástól (Bethaszael nem ad többé nektek menedéket, mert maga is gyászol).
Mik 1,12
Elvesztett jólétét fájlalja Marot (keserûség) városa. Ez ismeretlen város, szóbeli jelentése miatt van itt Júda és Izrael más városai helyett.
Mik 1,12
Az asszíriusok Rabzaces alatt, miután Szamariát elpusztították, eljöttek Jerusalembe is. Lásd Kir. IV. 18. és Izai. 36. (Jerom.).
Mik 1,13
Az (asszíriai) szekerek megrettentik Lákis (egy Júda nemzetségbeli város) lakosságát. A héber szerint: Fogj szekeredbe gyors lovakat, Lákis lakója (hogy a betörõ asszíriusok elõl gyorsan elfuthass)!
Mik 1,13
Jerusalem.
Mik 1,13
Lákis, Izraelország határán volt, azért fogadhatta el legelõször az izraelitáktól a bálványozást. Tõle terjedett el a bálványozás mindig továbbra. Azért kelle Szennakerib által legelõször bûnhödnie. Lásd Kir. IV. 18,14. s követk.
Mik 1,14
Az asszíriai betörés miatt Júda segélyért küld a filiszteusokhoz Getbe, kik azonban csak üres szót tesznek, a mint hogy Izrael királyait mindig megcsalták. A héber szerint: Azért mondj le Get birtokáról (azért ne hidd többé, oh Júda! hogy birtokodat Palesztina egy része által nagyobbithatod); Akszib házai megcsalják Izrael királyait (Akszib erõssége, valamint a többi erõdök sem adhatnak többé védelmet). Akszib erõsített város volt Júdában. Lásd Józ. 15,44.
Mik 1,15
Maresza új örököst fog nyerni, t. i. a hódító asszíriusokat; akkor a kevély Izrael Odollám barlangjába fog futni, hogy ellenségeitõl elrejtezzék. Maresza erõsítetett város volt Júdában (Józ. 15,44. Krón. I. 2,42.) Odollám nagy barlang volt déli Júdában. Lásd Kir. I. 22,1.
Mik 1,16
Fejezd ki legnagyobb fájdalmadat, oh Júdaország! fogságra vitt polgáraid miatt. A sasok, mint egyéb madarak, szomoruak és erõtlenek, midõn tollaikat elhullatják.
Mik 2
Mik 2,1
Jaj azoknak, kik gonosz terveket koholnak.
Mik 2,1
Mások a hébert így …virradatkor cselekszik azt, mert kezökben a hatalom. E rész az elõbbivel együtt, úgy látszik, egy jövendölést teszen.
Mik 2,3
mely alatt meggörbedtek, mint az iga alatt, úgy hogy kevélykedve egyenesen nem járhattok.
Mik 2,4
Mondani fogják: Ez s ez oly nyomorú és szerencsétlen, mint egy zsidó.
Mik 2,4
Gúnyolódva, a zsidók nevében így énekel majd az ellenség.
Mik 2,4
a fogság tartományával.
Mik 2,4
Hogy eltávozék tõlünk az Isten, midõn országunkat a minket fogságra vivõ ellenségnek osztotta! A héber szerint e vers: Az idõben éneket kezdenek rólatok, és siralommal siratnak (mondván): Elpusztúltunk, az én népem örökségét átadja (Isten az ellenségnek). Hogy elragadja az tõlem! Elidegenítvén, elosztja földeinket.
Mik 2,5
Azért tinektek, nép elnyomói (1. 2. v.)! a szent földbõl Isten népe között nem leszen osztályrészetek, hanem a fogságban fogtok meghalni. – Az ország azelõtt mérõ-zsinórral osztatott föl. Lásd Józ. 13,7–14.
Mik 2,6
Ne csaljátok meg magatokat, és ne mondjátok: A fogságnak megjövendölt büntetõitélete nem következik be; mert mégis eljõ az. Ne jövendöljetek (mondják õk)! amazok jövendöljenek; ha nem jövendölnek is felõle, azért nem marad el a gyalázat. Értelme ez: Szûnj meg, Mikeás, ily gonoszt hirdetni, hagyj szólani más prófétákat, kik jót szoktak jövendölni. Ha ezek, felel a próféta, nem hirdetik is a veszélyt, azért nem fog az elmaradni. A prófétának tiltva volt azontúl nemzete gyalázatos tetteit fölfedezni, és neki szomorú jövendõt hirdetni.
Mik 2,7
A héber szerint: Oh te, ki Jákob házának mondatol!
Mik 2,7
Azt mondják az izraeliták: Vajjon az Úr lelke a jóban kimerûlt-e annyira, hogy az általa igért jótétemény helyett, most veszedelmet hozzon? Jöhet-e ilyesmi az õ gondolatába, mi az õ jóságával egészen ellenkezik? Erre maga az Isten feleli: Jót én csak a jóknak és igazságban járóknak igérek és adok.
Mik 2,8
De az én népem nem jár igaz úton, mint ellenség áll ellenem, parancsaimat megvetve és megszegve; én tehát csak büntetni tudom õket. A héber szerint: De már rég támadott föl az én népem stb.
Mik 2,8
A héber szerint …elviszitek azoktól, kik bátorságosan járnak az úton, mintha harczról tértek volna meg (és többé ellenséget nem gyanítanak).
Mik 2,9
vagy: pompásan fölszerelt, gyönyörû lakásaikból, magatokhoz ragadván házaikat.
Mik 2,9
vagyonukat és javokat, melyek miatt dicsérnek engemet.
Mik 2,10
fogságra.
Mik 2,10
A szent föld a bálványozás és gonoszság miatt, melylyel meg van fertõztetve, egészen földúlatik és elpusztíttatik. A héber szerint …és menjetek. Ez (a föld) nem nyughelyetek; mivel tisztátalan, elvesz az, végképen elvesz.
Mik 2,11
bár ne bírnék prófétai szellemmel!
Mik 2,11
bár érzéki örömekkel teljes jövendõrõl szólanék nektek!
Mik 2,11
árasztaná a nép dicséretét, jótéteményeit.
Mik 2,11
A héber szerint e vers: Ha széllel béllelt férfiú volnék, és hazudságot szólván, bort és részegséget jövendölnék: akkor lennék e népnek való próféta.
Mik 2,12
Mindazáltal, ha most veszedelmet jövendölök is, a kiállott büntetés után eljön az idõ, midõn Izrael megszabadúl fogságából, és hazájába visszatér. Mint a többi próféták a büntetés hirdetéséhez a jobb idõk jövendölését csatolják, úgy itt Mikeás is.
Mik 2,12
Júdát és Izraelt egy néppé teszem (mi a babiloni fogság után bekövetkezett).
Mik 2,13
A héber szerint: az úttörõ, Jehovah, az õ királyuk, ki az útból minden akadályt elhárít.
Mik 2,13
a városokba.
Mik 2,13
ki épen az õ királyuk.
Mik 3
Mik 3,1
más ízben. E rész a két következõvel, úgy látszik, egy jövendölést képez, mivel abban a jobb idõk hirdetése a büntetéshez kapcsoltatik, s az egyes részletek egymás közt teljes összefüggésben vannak.
Mik 3,1
vagy: tenni.
Mik 3,4
azaz: mert.
Mik 3,5
jólétet, szerencsét.
Mik 3,6
Mások szerint: a látomás, a jóslat miatt. Az éj és sötétség, képei a szerencsétlenségnek.
Mik 3,7
a jobb idõkrõl mondott beszéd, melyet a népnek hazudtak.
Mik 3,8
A próféta ellentétbe teszi magát az álprófétákkal, és erõsíti, hogy õ Istentõl lelkesíttetve, igaz ismerettel és erõvel van fölruházva, és azért nem hízeleg a nagyoknak és népnek, mint amazok.
Mik 3,10
kik a várost és templomot ékesítitek és erõsítitek, díszes palotákat is emeltek a szegényektõl zsarolt jószágból.
Mik 3,12
E jövendölés a kaldeusok által teljesedett. Vesd össze: Jerem. 26,18.
Mik 4
Mik 4,1
E rész 1–3. v. Izaiásnál is megvannak. Ezt, mint régibb jövendölést, úgy látszik, mind a két próféta egybeolvasztotta saját látomásával. Lásd Izai. 2,2–4. hol ennek értelmezése is elõadatik.
Mik 4,1
E kifejezés gyakran vétetik „azután“ helyett, és sokszor, mint itt is, a messiási idõre vonatkozólag.
Mik 4,3
vagy: sarlókká.
Mik 4,4
Akkor kiki háborítatlanúl fogja élvezni tulajdona gyümölcseit. A borág és fügefa, átalán földi javak helyett, valamint ezek átalán a szerencse, jólét képeiûl vétetnek.
Mik 4,5
E népek alatt azok értendõk, kik az Úr házához (1. v.) nem csatlakoztak.
Mik 4,6
Az idõben egybegyüjtöm Izraelnek a fogságban szétszórt fiait. E kifejezés alatt „azon a napon“ értetik az utolsó idõ, ez alatt pedig a messiási idõ, belefoglalva az erre elõkészítõ korszakot is, t. i. a babiloni fogságból lett visszatérés után a Megváltó megjelenéseig, úgy hogy majd azon történetekrõl vagyon szó, melyek az elõkészûleti idõszakba esnek, majd olyanokról, melyek a Messiás elsõ és második eljövetének idejéhez tartoznak; majd a jövendõ, boldog, messiási idõ különféle korszakai együtt értetnek, s egy képben állíttatnak elé. A sánták alatt átalán olyanok értetnek, kik rosz állapotban vannak.
Mik 4,7
maradékúl Ábrahám igazi ivadékából, kik majd Krisztushoz csatlakoznak.
Mik 4,7
E kifejezés, sz. Jeromos szerint, különösen azon erõsségre vonatkozik, mely a keresztény vértanúságban nyilatkozott.
Mik 4,7
az anyaszentegyházban. Lásd 1. v. Izai. 2,2.
Mik 4,8
Igen, Sion leánya, Jerusalem birodalma és városa! mezõvé lettél, melyen nyájak legelnek, õrtoronynyá, melyet a nyáj védelmére építenek; az Úr leszen ismét királyod; az isteni uralkodás, a régi ország ismét visszaállíttatik. Itt Krisztus országa, az anyaszentegyház értendõ, mely Jerusalemben a keresztfán alapíttatott, és melyben Krisztus a király mindörökre. A tornyok õrhelyûl szolgáltak, melyekbõl a nyájõrök a ragadozó állatokat szemmel tartották. A héber szerint: Tehozzád (immár csak) õrtorony, Sion leányának hegye! szintén stb.
Mik 4,9
A próféta mondani akarja: De mielõtt ez a boldog idõszak bekövetkeznék, a nemzet elveszti királyát, és fogságba vándorol. Hogy ezt mintegy szemlélhetõvé tegye, a népet gyászban tûnteti elé, kérdi miért gyászol, és megerõsíti abban (10. v.).
Mik 4,10
Círus által.
Mik 4,11
Némely értelmezõk szerint, ez (11–13. v.) a zsidók üldöztetésére vonatkozik a kaldeusok által, és ezek megbuktatására Círus által, ki a zsidók Istenének eszköze: mások szerint, sz. Jeromossal alkalmasabban szól a választottak üldözésérõl a világ által, s ennek legyõzésére Krisztus által az utolsó idõben.
Mik 4,11
Dúljuk föl az Isten egyházát, egészen erre függesszük szemeinket. A héber szerint: Meg van szentségtelenítve, Sionra stb.
Mik 4,12
a zsidók ellen összegyûlt népek.
Mik 4,12
ki népének nem vesztét, hanem a fenyíték után jobbúlását akarja eszközleni; s nem is e népek pusztítása az õ czélja, hanem közõlük a gonoszok kiírtása.
Mik 4,12
Egykor, midõn idejök elérkezik, megbünteti õket.
Mik 4,13
A választott nép, nyomtató ökör képe alatt, fölhivatik ellenségei legyözésére és megsemmisítésére. E szavak a kaldeusok országának a persák által lett megsemmisítésére vonatkoznak, kik amazok által a zsidókon elkövetett bántalmakat ezek nevében s helyettök megboszúlták. Egyszersmind értendõ a végsõ gyõzedelem a kereszténység üldözõi felett.
Mik 4,13
az õ rablott kincseit az Úrnak áldozd.
Mik 4,13
Mások szerint: javaikat.
Mik 5
Mik 5,1
E vers még az elõbbiekhez tartozik, valamint ez az egész rész. Lásd Mik. 3. r. 1-sõ jegyz. Mások a hébert így: Most összegyüjtöd a sereget, te nagy sereg népe! (Most te, Babilon! összegyüjtöd a népeket Jerusalem ellen).
Mik 5,1
gyalázattal illetik a királyt és szolgáit.
Mik 5,2
város Júda nemzetségében, Izainak, Dávid atyjának születéshelye, Efrata melléknévvel, megkülönböztetésûl a Zabulon nemzetségében levõ Betlehemtõl. Betlehem annyit jelent, mint kenyér háza.
Mik 5,2
azaz, oly kicsiny, hogy lakosaid száma ezerre sem megyen. Ján. 7,42. szerint, Betlehem csak helység volt. Ezer izraelita férfiú fölött fejedelem volt, s az oly városok, melyek ezer polgárt számítottak, fejedelmi városok voltak. Lásd Móz. II. 18,21. s követk. Móz. V. 33,17.
Mik 5,2
Tebelõled fog nekem (a népnek) születni (mint Móz. I. 17,6.) a Messiás. Igy értették e helyet Krisztus idejében magok a zsidók is (Máté 2,4–6. Ján. 7,42.). Máté 2,6. ez a hely bár más szavakkal, de ugyanezen értelemben idéztetik.
Mik 5,2
születése.
Mik 5,2
Ez a Messiásnak, mint Isten Fiának, öröktõl való születését jelenti. Lásd Izai. 9,6.
Mik 5,3
a Messiásnak bekövetkezendõ uralmáért, mely megjobbúlt és megtisztúlt népet igényel. Mások a hébert igy: De mindezen jövendõ uralom mellett is, átadja stb.
Mik 5,3
ellenségeinek fenyítésûl és megtisztításúl.
Mik 5,3
Mária, vagy a választott gyülekezet, az anyaszentegyház, mint Izai. 54,1. Vesd össze: Jel. 12,2.5.
Mik 5,3
a pogányok.
Mik 5,3
a Messiás alatt egybegyûlendõ izraelitákhoz.
Mik 5,4
isteni hatalommal.
Mik 5,4
fönséges nevében, vagyis, az Úr fönséges valóságában, isteni természetében, állanyában. Isten neve, a szentírási szólásmód szerint, gyakran használtatik Isten állanya, természete helyett.
Mik 5,4
A héber szerint: és bátorságban laknak, mert most stb.
Mik 5,5
a békeség fejedelme. Lásd Efez. 2,14. Vesd össze: Rom. 15,33. Kol. 3,15. Izai. 9,6.
Mik 5,5
ki itt átalán a választott nép ellenségei, a Messiás szellemi és földi uralmának minden korszakban elétûnõ ellenségei helyett vétetik.
Mik 5,5
több hadvezért küldünk ellene. A határozott hét nyolcz szám, a határozatlan többség helyett vétetik.
Mik 5,7
A Messiás kis számú hivei a zsidókból, vagy átalán az elsõ keresztények.
Mik 5,7
oly üdítõ és elevenítõ az evangéliom hirdetése által.
Mik 5,7
mely nem vár emberi ápoltatásra, hanem emberi segély nélkül Isten áldása által eléggé tenyészik.
Mik 5,8
A héber szerint: széttép.
Mik 5,8
a választottak ellenségei végre mind megsemmisíttetnek.
Mik 5,10
a messiási idõszakban. A következõben a választott népnek, az új izraelitáknak, a Messiás uralma alatt örvendetes állapot, az egy igaz Isten tiszta imádása és ellenségeinek büntetése igértetik.
Mik 5,10
minden hadi eszközt elveszek belõled; oly állapotba helyezlek, melyben csatalovakra, szekerekre, erõdökre többé nem lesz szükséged. Vesd össze: Izai. 2.
Mik 5,11
a babona és tévhit számûzve legyen belõled.
Mik 5,13
bálványligeteidet. Lásd Kir. III. 14,23.
Mik 5,14
Mások szerint: mindazon nemzeteken, kik nem engedelmeskednek.
Mik 6
Mik 6,1
Képleg a hegyek itéletre vonatnak a bálványozás miatt, mely rajtok gyakoroltatott. A két utolsó rész hihetõleg egy jövendölést képez.
Mik 6,4
Mózes nõvére. Lásd Móz. II. 15,20. Vesd össze: Móz. IV. 12,1.2.
Mik 6,5
Lásd e történetet Móz. IV. 22–24. r.
Mik 6,5
Szetim ama hely volt, hol az izraeliták a moabitákkal bálványozást ûztek, Galgala volt az elsõ táborhely az országba lett bevonúláskor (Józ. 4,20.). E táborozás és ama bûn között történt meg a túlparti tartományrész meghódítása, az átmenet a Jordánon és Jeriko bevétele, miáltal Isten különösen kegyelmesnek mutatta magát
Mik 6,5
hogy mily igazságos az õ panasza.
Mik 6,6
A próféta kérdést tesz a nép nevében, hogy az által ezt oktassa, és mondani akarja: Ha te a nyert jótéteményekért háládat óhajtod kijelenteni, és a hûtlenséged miatt haragra gerjedett Istent meg akarod engesztelni, ezt nem áldozatok által teheted, hanem erényesség és istenifélelem által. A héber szerint: Mivel jelenjek meg Isten elõtt?
Mik 6,6
a legjobb áldozatokat. Lásd Móz. III. 9,2.3.
Mik 6,7
A héber szerint: ezernyi ezer olajforrással.
Mik 6,9
Ezen erényes és istenfélõ érzület helyett, mondani akarja a próféta, a legnagyobb igazságtalanság van napi renden. – Ezt hirdeti Isten a népnek megszégyenítésül és büntetéssel fenyeget.
Mik 6,9
a tégedet.
Mik 6,9
Halljátok a büntetést, és ki fenyeget azzal?
Mik 6,10
Még most is vannak az istentelenek házában igaztalanúl szerzett kincsek, melyek azt tûz gyanánt fölemésztik.
Mik 6,12
a város.
Mik 6,14
Háborgás és szorongatás aláz meg téged tulajdon országodban külsõ háború nélkül.
Mik 6,14
hiába igyekszel megmenteni legkedvesbjeidet.
Mik 6,16
Amri heves védõje volt a borjúbálványozásnak, és Ákáb elõmozdította feleségének, Jezabelnek ösztönzésére a Baalimádást. Lásd Kir. III. 16,21–32.
Mik 6,16
benned.
Mik 7
Mik 7,1
Jaj nekem! Mint a gyümölcs- és szõllõ-böngészet után, ki sem fügét sem gerezdet nem talál, bármennyire áhítsa azt, úgy nem találok én jámbort és igazat.
Mik 7,3
A héber szerint: Kezeik gonoszra készek, a helyett, hogy jót tennének.
Mik 7,3
hogy jutalmat nyerjen azért, mit a fejedelem javára itél.
Mik 7,3
A hatalmas, tetszése szerint hoz itéletet, s ez által háborgást idéz elé az országban. A héber szerint: és elcsavarja (a törvényt).
Mik 7,4
A legjobbak is egészen elvadúltak és haszontalanok.
Mik 7,5
Mások szerint: a megbízottban, vagy tanácsadóban.
Mik 7,7
A próféta itt azon kevés jámborok nevében szól, kik az ország szerencsétlen állapotában is reméllték végre az Isten segélyét, ha rájok száll is a büntetés.
Mik 7,8
Babilon értetik. Mások szerint: Ne örvendezzetek rajtam, én ellenségeim stb.
Mik 7,9
boldog állapotba helyez.
Mik 7,9
Mások szerint: jóságát.
Mik 7,11
A szabadság napja fölvirad neked, Jerusalem és Júda! akkor fölállítod ledúlt helyeidet, és saját törvényed szerint fogsz élni, a nélkül, hogy zsarnokaid parancsai többé szorongatnának vagy elnyomnának.
Mik 7,12
Ugyanaz napon az izraeliták a fogságból, Asszíriából (Kaldeából) Palesztinába jõnek, és megszállják azt Egyiptom erõs határvárosaitól kezdve az Eufrat folyóig, a holt-tengertõl a közép tengerig, Édom déli hegységétõl a Libanonig. A héber szerint …Asszíria és Egyiptom városaitól és Egyiptomtól a folyóvízig.
Mik 7,13
Némelyek a kaldeusok földét értik, mások Judeát.
Mik 7,14
A próféta kéri az Istent, hogy Izraelt, melyet minden népek közõl tulajdonáúl választott, Kármél, Bázán és Gálaád erdõs hegyein legeltesse, s oly jó állapotba helyezze, mint a régi idõben volt, a legeltetés a kormányzás képe. A nevezett termékeny vidékek a szerencse és jólét jelképei.
Mik 7,15
Isten felel a kérésre, hogy õ népét épen oly csodálatosan kiszabadítja a babiloni fogságból, mint egykoron kivezette Egyiptomból.
Mik 7,16
az álmélkodás miatt. Ezek a próféta igéi. Kezet szájra tenni, annyi, mint elhallgatni, hallgatásra figyelmeztetni.
Mik 7,17
A népek akkor kész engedelmességgel fognak hódolni, és félni a csodatévõ Istentõl s a néptõl, melyet õ oltalmaz. Ez igék egyenesen ugyan ama gyõzelemre vonatkoznak, melyet Izrael népe, visszatérvén a fogságból, a nemzetek fölött tartott, de tökéletes értelemben csak ama gyözelemre alkalmazhatók, melyet a választottak a pogányokon nyerendettek a messiási korszakban. A héber szerint …mint a kigyók, mint a földi csúszómászók, rettegve bújnak elõ fészkeikbõl; félni fognak stb.
Mik 7,18
a fogságból visszatért és megmenekedett izraeliták bûnét.
Mik 7,18
A héber szerint: nem tart örökké haragot.
NÁHUM JÖVENDÖLÉSE.
Náhum, valószinûleg Galileának Elcesei (Elkos) nevû falujából vette származását, s az asszíriai birodalom, különösen ennek fõvárosa, Ninive ellen jövendölvén, ennek csakhamar bekövetkezendõ ostromát és pusztúlását hirdette. Mikor tette Náhum e jövendölését, az sehol sem említtetik; azonban tartalmából valószinûleg következtetni lehet. Ugyanis, mivel abban az asszíriusok átalán úgy vannak elétûntetve, mint az izraeliták ellenségei, az elsõ asszíriai birodalom asszíriusai pedig soha sem voltak Izrael ellenei: e szerint Náhum próféta a második asszíriai birodalom ideje alatt élt és jövendölt; és mivel 1,12.-ben czélzás van az asszíriai király, Szennakerib betörésére (Izai. 37,36. Kir. IV. 19,33.), ennélfogva õ Ezekiás, Júda királya országlásának utolsó éveiben írhatta jövendölését. Ninivének itt hirdetett ostroma és pusztúlása tehát nem az, melyet Sardanapal alatt Arbaces, médus király és Belezis, babiloni fejedelem Kr. e. 877–867. évb. végbevitt, s mely az elsõ asszíriai birodalomnak véget vetett: hanem az, melyet Kiniladanus alatt I. Ciaxares és Nabopalasszár Kr. e. 625. évb. végrehajtottak, minélfogva a második asszíriai birodalom a kaldeusokra ment át. A próféta életkörûlményeirõl mitsem tartott fen a történelem; hanem a zsidók és keresztények minden idõben hitelesnek és Istentõl ihletett iratnak tartották az õ jövendölését. Egyébiránt sz. Jeromos megjegyzi, hogy az, mit Náhum Ninivérõl, a vérrel fertõztetett bálványozó városról mond, magasb értelemben, a világról szól, melynek végvesztével a jámborok magokat vigasztalhatják, hogy a mulandót és elenyészendõt benne megvessék, s magokat az itélet ama napjára elõkészítsék, melyen az Úr az õ elleneik uralmának véget fog vetni.
Náh 1
Náh 1,1
Vesd össze: Jónás 1,2. 3,3.
Náh 1,1
Lásd errõl Izai. 13,1.
Náh 1,1
az elcesei (elkosi) születésû. Két ily nevû hely vagyon; egyik Elkos Asszíriában, három mérföldnyire Ninivétõl, hol a próféta sírját mutatják; a másik Galileában, mely szent Jeromos idejében egy csekély, roskadozott helység volt. Ez utóbbi kétségen kivûl a próféta születéshelye, az elsõ késõbbi eredetû.
Náh 1,1
egy, látomásban közlött jövendölés.
Náh 1,2
ki buzgalommal védi hatalmát, és nem engedi, hogy népe bántalmaztassék. Vagy: féltékeny az Isten, ki féltékenyen védi stb.
Náh 1,3
Képe az Úr rettentõ hatalmának, melyet az asszíriusokkal éreztetni fog.
Náh 1,4
Értelme ez: Semmi sem állhat ellene. Bázánról, Kármélrõl és Libanonról lásd Izai. 2,13. 10,18.34.
Náh 1,7
ellenben tisztelõihez, a zsidókhoz, kik benne bíznak.
Náh 1,8
Ninivének. Az árviz nagy inség jelképe. Izai. 28,2.
Náh 1,9
asszíriusok.
Náh 1,9
Ne is gondoljatok szabadúlásra, teljes megsemmisûlést hoz rátok, csak egy nyomorúságot, de mely végképen tönkre tesz.
Náh 1,10
Mert mint az egymásba fogódzó, vagy csomóba kötött töviseket a tûz könnyebben megemészti, úgy a végromlás is könnyebben megragadja az elvadúlt, haszontalan asszíriusokat, kik a lakmározások mámorába merûlnek; ezek egyszerre elvesznek. A héber szerint: Olyanok, mint az összekötött tövisek, részegségökben (lelki vakságukban) elkábúlva, megemésztetnek, mint a teljesen elszáradt pozdorja.
Náh 1,11
tulajdonképen: ment ki, t. i. Szennakerib, ki Izai. 36. Rabzaces beszédében így van jellemezve. Látomásában a próféta a multat mint jelenlevõt látja maga elõtt.
Náh 1,11
Jerusalem lakói ellen.
Náh 1,12
Habár az asszíriusok nagy számmal és nagy hatalommal jõnek, mégis mind elpusztíttatnak. A próféta Szennakerib hadseregének leveretésérõl beszél (Izai. 36.).
Náh 1,12
Megfenyítettelek, Júda, az asszíriusok által, de többé ez nem fog történni ezen ellenségeid által, mert elpusztítom õket, és birodalmoknak véget vetek.
Náh 1,13
csakhamar.
Náh 1,13
A héber szerint: igáját.
Náh 1,14
Asszíria királya!
Náh 1,14
ne sarjadjon ivadékaid által.
Náh 1,14
Mikor a város meghódíttatik, az ellenség minden bálványképeidet összerombolja; te nem készítesz sírt magadnak, mint elõdeid tevék, hanem becstelenûl, tisztesség nélkül hagylak eltemettetni.
Náh 1,15
A próféta az asszíriai királynak s az õ birodalmának veszte után, látja a követeket, mint jõnek le Palesztina hegyein, mint hoznak örömhírt Júdának, és fölhívják, hogy tartson ünnepeket, mutassa be fogadott áldozatait, mivel nem fogja õt többé pusztítani a fõellenség, ki végképen megsemmisíttetett. Vesd össze: Izai. 52,7. Belial gonoszt jelent. Lásd Móz. V. 13,13.
Náh 2
Náh 2,1
Nabukodonozor. Lásd a bevezetést a prófétákhoz. A héber szerint: Már jõ ellened a pusztító, õrizd erõsségedet.
Náh 2,1
melyen az ellenség jõ, – hogy eléje menj, és õt visszatartóztasd.
Náh 2,1
mutasd meg, hogy erõs vagy az ellenállásra. Ninive igen erõs város volt. Vesd össze: Jónás 1,2.
Náh 2,2
Az asszíriusok megalázták Izraelt és Júdát, amazt Szalmanaszár, ki fogságra hurczolta, az utóbbit Szennakerib az õ betörése által (Kir. IV. 17. Izai. 36.). Mások a hébert így: és az Úr helyreállítja Jákob magasságát, valamint Izrael magasságát is.
Náh 2,2
virágzó városaikat földúlták.
Náh 2,3
A héber szerint: vörös, vérrelfestett.
Náh 2,3
A skarlátszinû ruhák átalán használatban voltak a régieknél, különösen a kaldeusoknál.
Náh 2,3
A csataszekereken levõ kaszák ragyognak, mint a tûz, és a szekérvezetõk, erõs készületeikben bízva, nyugodtan szunyadoznak. A héber szerint …tûzben ragyognak a kaszás szekerek a csata napján, és a fenyõrudak (ezeken a dárdák) rengenek (kezeikben).
Náh 2,4
az utazás alatt.
Náh 2,4
A héber szerint: Az utczákon szerte robognak a szekerek, zörögnek az útakon; kinézésök stb.
Náh 2,5
Az asszíriai király hallván a kaldeusok közeledését (1–4. v.), bajnokait maga köré gyüjti, s kivonúl Ninivébõl, hogy az ellenséget elûzze; de azok bátorságukat vesztve, az úton ingadoznak, s meglátva az ellenséget, az erõs városba visszahúzódnak, hol biztosságot találnak is. A héber szerint: sietnek a falakhoz, és ott áll készen a védelmezõ.
Náh 2,6
Következik a város bevételének leírása. A kapukat, melyeken át elõbb a nép ki s be hullámzott, kinyitja az ellenség, és a templomot lerombolja. Mások szerint: a királyi palotát. A templom alatt sz. Jeromos az országot érti.
Náh 2,7
Mások a hébert így: El van végezve: Ninive fogságra hurczoltatik, szolgálói zokognak, mint a galambok, és mellöket verik.
Náh 2,8
t. i. tele volt lakosokkal. A bõséget a keletiek gyakran hasonlítják a vizekhez. Lásd Jel. 4,6.
Náh 2,8
a lakosok.
Náh 2,9
A próféta felszólítása a gyõzõkhöz.
Náh 2,9
Mások a hébert így: végtelen a kincs, tömérdek a drága edény.
Náh 2,10
Lásd Joel 2,6. Mások szerint: és mindnyájok orczáját halaványság borítja el.
Náh 2,11
az oroszlán, oroszlánkölykök a hõs királyokat és harczosokat jelképezik.
Náh 2,13
hogy a nép meghódolásra fölhivassék. Lásd Kir. IV. 18,17. Izai. 36,2.
Náh 3
Náh 3,1
Ninive ragadozó vágyának nincs határa.
Náh 3,2
a csataszekereken ülõ kaldeusoké.
Náh 3,2
Mások szerint: dobogása.
Náh 3,4
A próféta okát adja az isteni büntetõ itéletnek. Ninive kéjhölgyhöz hasonlíttatik. Valamint ez, alakja, kelleme, szerelmi bájai által igyekszik hállójába vonni áldozatait, az asszíriusok úgy csábították magokhoz a népeket hatalmok és gazdagságuk által, továbbá szövetséget kötöttek azokkal, azután pedig a segélyadás örve alatt õket leigázták, mint ezt Júda és Izrael királyai tapasztalták.
Náh 3,5
Oly gyalázatot teszek rajtad minden népek elõtt, hogy ezek gúnyolni fognak téged; egészen tönkre teszlek.
Náh 3,6
A héber szerint sarat, vagy ganéjt, azaz legnagyobb gyalázatot.
Náh 3,6
az isteni büntetõ igazság példájaúl.
Náh 3,7
senki sem fog téged szánni vagy vigasztalni; sõt ellenkezõleg mindenki örûlni fog bukásodon.
Náh 3,8
A héber szerint: Jobb vagy-e te, mint No-Amon? Alexandriáról, mely itt No-Amon helyett tétetik, lásd Jerem. 46. r. 30-ik jegyz. No-Amon (Tébe Felsõ Egyiptomban) elõbb az asszíriusok által lõn meghódítva. Lásd Izai. 20. r. 7-ik jegyz.
Náh 3,8
a Nílusnál és csatornáinál.
Náh 3,8
Mások szerint: sáncza.
Náh 3,9
A héber szerint: Fút, az Egyiptomtól nyugat felé lakozó szomszédnép.
Náh 3,9
nyugatra Egyiptomtól.
Náh 3,9
az õ segítségei.
Náh 3,10
hogy rabszolgákúl eladják.
Náh 3,11
azaz: a legkeményebb büntetésekkel végromlásig meglátogattatol.
Náh 3,12
Erõdeid könnyen bevehetõk, szintén megértek az ellenség számára.
Náh 3,14
mikor a vízhiány bekövetkezik.
Náh 3,14
A héber szerint: taposs agyagot, erõsítsd meg a téglakemenczét (hogy téglakészleted legyen a megromlott részek kijavitására).
Náh 3,15
egy sáskafaj. Lásd Joel 1,4.
Náh 3,16
A héber szerint: Többen voltak kalmáraid. Ninive több évszázad óta a régi világ legjelentékenyebb kereskedõ városa volt; keleti és nyugati Ásia kereskedése egészen e városon fordúlt meg, mivel mellette híd volt a Tigrisen, mely igen kevés helyen tûr meg hidat.
Náh 3,16
Mint a sáskák azon helyrõl, hol minden föl van emésztve, tovaröpûlnek: a kereskedõk úgy fogják elhagyni a földúlt várost, hol minden forgalom megszûnt.
Náh 3,17
A héber szerint: koronásaid, fejedelmeid.
Náh 3,17
A héber szerint: vezetõid.
Náh 3,17
a szõllõk és kertek kerítésein.
Náh 3,17
Elõkelõk és fejedelmek telepedtek le nálad; de õk, kikben bízni nem igen lehet, elröpûlnek, midõn jónak látják. – A sáskák földrögekbe vagy homokba rakják le tojásaikat, hol azokat a nap kikölti. A kikelt kukacz legjobban szeret oly helyeken tartózkodni, hol a hidegtõl óva van, de a naptól annál több meleget nyert, s így gyorsabban kifejlõdhetik; azután elmennek onnan, és senki sem tudja többé, hol tartózkodtak. Igy tesznek Ninive hadvezérei is; befészkelték magokat lakhelyeikbe, hizlalják magokat, mint a sáskák; mikor pedig nekik tetszik, elfutnak, nem lehet rájok támaszkodni.
Náh 3,18
Hadvezéreidet a tunyaság halálos álom gyanánt fogta el; a seregek a hegyek barlangjaiba bujdostak, a nélkül, hogy valaki õket egyesítené.
Náh 3,19
A héber szerint: A te sebed gyógyíthatlan, azaz, te menthetlenûl veszve vagy.
Náh 3,19
a káröröm kifejezéseül.
HABAKUK JÖVENDÖLÉSE.
Habakuk születéshelye és életkörülményei ismeretlenek, jövendölésének ideje kétséges. Mivel a kaldeusokról (1,6. s követk.) mint nagy hódítókról, és Júdáról mint általok elnyomottról szól (1,2–11.) a nélkül, hogy egyszersmind valamit említene Jerusalem meghódításáról és pusztúlásáról; hihetõleg ezen események elõtt és oly idõben jövendölhetett, midõn a kaldeusok már tulsúlylyal birtak Ásiában, s már uralmat gyakoroltak a zsidók felett, tehát az egyiptomi seregnek az Eufratesnél Nabukodonozor által lett legyõzetése után (lásd Jerem. 46. r. 3-ik jegyz.), Joakim országlásának harmadik éve után, 606. évb. Kr. e. (Vesd össze: Jerem. 25,1. Kir. IV. 24,1.), midõn Nabukodonozor Júdát adófizetõvé tette. Ha ez idõtájban irá magáról a hozzánk jutott jövendölést, és akkor, midõn a hetvenéves fogság kezdõdött, még ifjú volt: úgy a fogság vége felé még élhetett, s ugyanazon személy lehetett ama Habakukkal, ki Dániel prófétának ételt vitt az oroszlánbarlangba (Dán. 14,32.). A három rész, melyekre Habakuk jövendölése felosztatik, egy egészet képez A próféta elõször panaszkodik a Júda-országban uralkodó igazságtalanság és törvénytelenség ellen (1,1–9.), s ezt veti okáúl a kaldeusok általi elnyomatásnak, melyet részletesebben leír (6–11. v.). Ezután kifejezi fájdalmát és reményét, hogy az Isten Júdát nem fogja egészen elpusztítani; de az Isten megvigasztalja õt (12–17. v.) azzal, hogy a kaldeusok birodalma csakhamar el fog pusztúlni (2. r.), mire Habakuk egy hálaadó dicsénekre fakad, melyben Istennek elmúlt és jövendõ jótéteményeirõl szól (3. r.). A zsidó és keresztény egyház az õ jövendölését kezdettõl isteni ihletû irásnak tartotta, valamint méltó csodálat tárgya volt az mindig a gondolatok magas föllengése által, melynélfogva Habakuk legtöbb próféta fölött kitûnik.
Hab 1
Hab 1,1
Lásd Izai. 13,1.
Hab 1,2
Az erõszak alatt, melyrõl itt a próféta honfiai nevében panaszkodik, a kaldeusok ama nyomorgatása értendõ, melyet ezek, miután Joakim királyt adófizetõvé tették (lásd a bevez.), gyakoroltak. Mások az alsóbbrendûeknek az elõkelõk általi elnyomatását értik; de miután a 13. v. szerint ez erõszakoskodás világosan a kaldeusokról mondatik, úgy látszik, itt is azt kell érteni.
Hab 1,3
vagy: siralmat.
Hab 1,3
A kaldeusok befolyást gyakoroltak az igazság kiszolgáltatására is. A héber szerint: A versengés és veszekedés erõt vett.
Hab 1,4
mivel az ellenséget uralkodni hagyod az országban, a jók elcsüggednek, a gonoszok még bátrabbak lesznek.
Hab 1,4
mely czél az igazság gyõzelme. A héber szerint: és nem gyõz az igazság. Mások másképen.
Hab 1,5
E panaszokra maga az Isten feleli: hogy nem csupán Júdát látogatják meg a kaldeusok; e sors fogja érni mind a népeket köröskörûl, míg végre a kaldeusok birodalma maga is elpusztúl. A kaldeusok ezen hatalma és bukása hihetetlennek fog látszani, midõn azt elbeszélik (sz. Jerom.).
Hab 1,5
Sz. Pál (Ap.cs. 13,40.41.) e szavakat az õ idejebeli hitetlenekre alkalmazza, és vigyázatra inti õket, nehogy azok magasb értelemben teljesedjenek a városnak és templomnak a romaiak által leendõ ujabb elpusztításával, melynek a kaldeusok pusztítása csak elõképe volt.
Hab 1,6
kik csak imént Nabukodonozor alatt emelkedtek uralkodó néppé Ásiában, miután az asszíriai birodalmat megbuktatták. Lásd a bevez. Az õ eredeti lakhelyök az Asszíriától éjszakra fekvõ hegység volt; az asszíriusok használták õket a harczban, s jutalmúl lakhelyeket adtak nekik Babilon körûl, hol csakhamar elég hatalmasok lettek arra, hogy szövetkezve más népekkel az asszíriai birodalmat megbuktassák.
Hab 1,6
tervei kivitelében.
Hab 1,7
Kevély önkénye szerint maga szab törvényt és rak terheket.
Hab 1,8
mint a farkasok, melyek estve nyilsebesen rohannak prédájokra, miután egész nap hasztalan álltak lesben és éheztek.
Hab 1,8
A héber szerint: az õ lovasai eléugratnak, az õ lovasai röpûlnek stb.
Hab 1,9
azaz: rohamuk, mint az égetõ szél, t. i. igen gyors.
Hab 1,11
Gyõzelmei után elbízza magát, s ez által megbukik. Ez elbizottságot és bukást önmagának és istenének tulajdoníthatja. Sz. Jeromos ezt Dán. 3,4.-re alkalmazza. A héber szerint: Azután megifjodik az õ kedve, tovább megyen, és vétkezik; ezen hatalma az õ istene (hadjárataiban mindegyre elbizottabb lesz, s annyira elkevélyedik, hogy hatalmát bálványának tartja).
Hab 1,12
A próféta, elszomorodva a kaldeusoknak itt hirdetett hatalmán, mely alatt Júda szenved, és még többet fog szenvedni, új reményre éled, s visszaidézi emlékezetébe, mennyi jósággal volt Isten kezdettõl a választott néphez, mibõl következteti, hogy népét nem hagyja végképen elveszni.
Hab 1,12
Uram! hogy igaz itéleteidet végrehajtsad és minket megbüntess, azért támasztottad ellenünk a hatalmas Nabukodonozor királyt, nem pedig, hogy minket végképen elveszíts.
Hab 1,13
Te az igaztalanságot és nyomort, mely a kaldeusok által közénk jött, tovább nem nézheted.
Hab 1,13
Mikép nézheted el, habár rövid idõre is, hogy az istentelen pogányok rajtunk uralkodjanak? mikép tûrheted, hogy minket elnyeljenek, kik bár vétkeztünk, de náloknál mégis igazabbak vagyunk?
Hab 1,14
Miért helyeztél minket a halak és férgek állapotába, melyek egészen védtelenek? Itt, úgy látszik, czélzás van Joakim és más elõkelõk elhurczoltatására. Lásd Kir. IV. 24. r. 2-ik jegyz.
Hab 1,15
Nabukodonozor.
Hab 1,15
A hálló, varsa és horog alatt a kaldeusok fegyverei és összes hadi mestersége értendõ.
Hab 1,16
Azért isteníti fegyvereit. A többi régi népek között ezt a scithák is megtették.
Hab 2
Hab 2,1
az Istennek, – mikép vitassam meg tovább Isten elõtt ügyemet, melyet eléje terjesztettem. A héber szerint: és mit kellene felelnem panaszom után (1,12–17.). E szavak: „Az én õrhelyemen állok vala, és megállapodám az erõsségen,“ képleges értelemben veendõk s ezt jelentik: Elkészültem látomás nyerésére. A próféták a jövendõbe tett látásuk állapotát, a magas tornyokból vagy õrhelyekrõl való kilátáshoz hasonlítják, a miért magokat látóknak is nevezik. Lásd Izai. 21,8.
Hab 2,2
A régi idõkben fa- vagy elefántcsont-táblákat borítottak be viaszszal; e táblákra iróvesszõvel könnyen lehetett vésni betûket, melyek igen olvashatók voltak, mivel az elefántcsont vagy fa fehérsége a viaszon átlátszott.
Hab 2,3
annak teljesedése.
Hab 2,3
a hetven évtõl. A próféta hirdeti a kaldeus birodalomnak a persák által leendõ bukását és a zsidók megszabadúlását.
Hab 2,3
A hetven értelmezõ görög fordítása így adja: Ha õ (Isten azt teljesíteni) késik, várjad õt, mert bizonyosan eljõ, és nem halasztja el. Sz. Pál használja e szavakat (Zsid. 10,37.) és Krisztusra alkalmazza, a mennyiben õ azokat, kik üdvösségöket béketûrésben munkálják, egykoron örökké megjutalmazza. Sz. Pál ez alkalmazást annál inkább megengedhette magának, mivel a babiloni fogságból való szabadúlás, melyrõl itt szó vagyon (4-ik jegyz.), elõképe volt a Krisztus által végbevitt váltságnak.
Hab 2,4
Mások a hébert így: Ime a kinek lelke fölfuvalkodott (a látomásnak nem hisz), az azáltal nem lesz igaz (boldog).
Hab 2,4
azaz: a ki pedig hiszen a látomásban és annak teljesedésében, s így hiszi a babiloni birodalom bukását és a fogságból való szabadúlást: az élni fog e hitben és boldog lesz, üdvözûl. A hetven értelmezõ szerint e vers így van: A ki (a hittõl) elvonja magát, abban nem talál tetszést az én lelkem, az igaz pedig az én hitembõl él. Sz. Pál szerint, ez igék a Krisztusban való hitre és az õ váltságmunkájára vonatkoznak, a mennyiben ez elõképezve volt a fogságból való szabadúlással és a babiloni birodalom bukásával.
Hab 2,5
E szavakkal kezdõdik a jövendölés a kaldeusok ellen. A próféta a babiloni birodalmat egy kevély férfiú személyében állítja elé. Mint az ivó, megcsalatva a bortól, nem telik el, míg végre megtántorodik s a földre rogy, úgy jár a kevély kaldeus is; végre megszégyenûl, s hódítási vágya, mely telhetetlen, romlásba dönti õt. A héber szerint: A bor elkábítja a férfiút, ki vakmerõ, s helyben nem marad, föltátja torkát, mint stb. Mások másképen.
Hab 2,6
Az igazságtalan jószág olyan, mint a rakás sár, melyet az ember terhére gyüjt magának, mely a sírban rája nehezedik, és itéletét súlyosabbá teszi.
Hab 2,8
melyeket még nem hajtottál uralmad alá.
Hab 2,9
Jaj a kaldeusnak és mindannak, ki igaztalan úton gyüjt kincseket, hogy az által magát szükség esetére biztosítsa. „Magasan rakni fészket“ képleg annyit jelent, mint „magát biztosítani“. E kép a sasról vétetett, mely szirtoromra rakja fészkét, hogy azt hozzáférhetlenné tegye. Úgy látszik Babilon városra van itt czélzás, mely széles falairól és magas tornyairól nevezetes volt.
Hab 2,10
Mások a hébert így: Gyalázatra lettél házadnak; s midõn sok népet pusztítottál, magadnak szerzél romlást.
Hab 2,11
Minden a te kegyetlenkedéseidrõl szól és boszúért kiált. A héber szerint: és a kapocs megfelel a fából.
Hab 2,13
De nem az Isten megengedése-e az, hogy a népek nagy erõfeszítései a tûzben elenyésznek, megsemmisûlnek? A kaldeusok is a tûz számára építették városukat. Vesd össze: Jerem. 51,58.
Hab 2,14
Igy emelkedik az emberi nagyság romjain az Isten országa, s a föld kerekségét elárasztja áldásaival, mint a víz a tenger öblét. Ez akkor teljesedett, mikor a négy nagy világbirodalom bukása után Krisztus szellemi országa fölemelkedett. Lásd Dániel 2. 7. r.
Hab 2,15
Jaj a kaldeusnak, ki a népekkel szövetségre lép, de álnok szándékkal; ki a hatalmas segély színe alatt magához csábítja õket, hogy azután a veszedelemben elhagyhassa, és bukásán örvendhessen.
Hab 2,16
Igyál te is az isteni büntetések poharából, hogy szintén elveszsz. A héber szerint: Igyál te is, és mutasd ki szemérmedet. Érezd te is az Úr haragját tengyalázatodra. A szemérem felfödözése, képe a legnagyobb meggyaláztatásnak.
Hab 2,16
A részegség, képe a büntetésnek; annak következései, a tántorgás, elesés, okádás, képei a büntetõitélet által elõidézett romlásnak.
Hab 2,17
A pusztítás, melyet te egykoron törvényszegõleg a Libanon tájain véghezvittél, tenmagadra fog szállani. Vesd össze: Izai. 37,24.
Hab 2,17
elijeszt tégedet; személycsere. Valamint te a Libanon vadait annak pusztításakor elkergetted, úgy fogsz te lakhelyedbõl elûzetni.
Hab 2,18
A kikre bizalmadat építetted, valamennyi bálványod sem fog akkor rajtad segíteni.
Hab 2,18
A héber szerint: az öntött kép, a hazug jósló (melytõl hazug jövendölések jõnek)?
Hab 2,18
A bálványozás esztelenségérõl, s annak a keresztények között divatozó finomabb nemérõl lásd Izai. 44,12. Jerem. 10,3–5. Baruk 6. r. 9-ik jegyz. Bölcs. 13,11–19. 15,7. s követk.
Hab 2,19
és segíts!
Hab 2,19
jövendölhet-e, adhat-e tanácsot, tehet-e valamit a szükségben?
Hab 2,20
Ellenben az igaz Isten valósággal jelen van templomában, a föld minden lakója félje és tisztelje õt. A hallgatás a tiszteleti félelem eredménye.
Hab 3
Hab 3,1
E szavak által, több értelmezõ véleménye szerint, azt akarta a próféta kijelenteni, hogy a következõ könyörgéssel Istenhez azért járúl, hogy megkövesse a tudatlanságért, melynél fogva az elõbbiekben az isteni gondviselésrõl Istennel vetekedni merészkedett. A héber szerint …imádsága Sigjanotra, azaz, siralomének-formára. Mások ez alatt valami hangszert értenek.
Hab 3,2
Uram! a te fönebbi szavaidból hallottam a büntetõ itéletrõl, mely népemre és a kaldeusokra jõni fog.
Hab 3,2
Az Isten munkája az õ népe megszabadítása. Már kétszer kiszabadította azt az egyiptomi szolgaságból; most könyörög a próféta, hogy a következõ évek folytán is szabadítsa meg a szorongatásokból, melyekbe a kaldeusok által jutni fog, s ez által újítsa meg munkáját. Hogy könyörgésének erõt adjon, magasztalja Istent, mint szabadítót, ki népét Egyiptomból a vörös tengeren át Sinai hegyéhez, és Józue alatt az igéret földére vezérlette. Erre, pillanatnyi csüggedés után, kifejezi erõs bizodalmát, hogy Isten az õ népét a jövendõ szorongatásokból ki fogja szabadítani. A régibb sz. atyák (Ciprián, Euseb, Ágoston, Jeromos, Theodoret, Cirill) szerint, a próféta Krisztus váltságmunkáját magasztalja, s annak bekövetkezését reményli. Ez annyiból egészen megfelel a dolog természetének, a mennyiben valamint az Egyiptomból, úgy a babiloni fogságból való kiszabadítás elõképezte az egész emberiségnek Krisztus által véghez viendett váltságát, és a mennyiben az ó szövetség szabadító Jehovája nem más, mint az Isten Fia. Vesd össze: Ezekiel 1.
Hab 3,2
melyet te néped megszabadításában már kitûntettél, mint következik.
Hab 3,3
A héber szerint: Témanból – egy Édom uralma alá tartozó táj és város neve szirtes Arábiában.
Hab 3,3
mely Sinai hegyétõl éjszak felé nehány mértföldnyire fekszik. A próféta ama förgetegre czéloz, melyet Isten Sinai hegyén összevont, hogy abból a törvényt hirdesse. Lásd Móz. II. 19,16. s követk. Õ e nagy természeti tüneményt mintegy kezességeûl veszi Izrael jõvendõ szabadúlásának Isten mindenhatósága által. A héberben a Sela szó van hozzá adva, melyrõl lásd Zsolt. 3. 12-ik jegyz.
Hab 3,3
Az ég és föld teljes az õ dicsõségével és hatalmával, jóságával és irgalmával. Téman a jobb felõli helyet jelenti; Fárán a dicsõség helyét. Az Atya jobbjáról, az örök dicsõségbõl jött ki az Isten Fia, hogy a váltság munkáját e földön véghez vigye. Onnan uralkodik õ minden ellenségén (Zsolt. 109.), s onnan jõ el itéletre az idõk végezetével.
Hab 3,4
Isten képe a természetben a világosság. Az Isten Fia magát világ világosságának nevezte.
Hab 3,4
hatalom van kezében. Luk. 1,69. Krisztus üdvösség szarvának neveztetik.
Hab 3,5
Színe elõtt elhullanak a választott nép minden ellenségei. Ez egyenesen az Isten által elpusztított kananeusokra vonatkozik az igéret földére lett bevonúláskor; magasb értelemben pedig az üdv elleneire, a halálra, gonosz lélekre, pokolra, melyeket Krisztus legyõzött.
Hab 3,5
A héber szerint: elõtte mennek ki a ragadozó madarak (hogy a megölt ellenség hulláit fölemészszék).
Hab 3,6
Õ, mint a föld legfõbb ura, az igéret földét választja Izrael birtokáúl.
Hab 3,6
a kananeusokat.
Hab 3,6
semmi sem áll ellene, mikor õ öröktõl fogva határozott végzéseit annak idején végrehajtja. Igy enyésztek el Krisztus elõtt mind a nagy világbirodalmak (Dániel 2,7. s követk.), és minden nemzetek (Zsolt. 2.).
Hab 3,7
Szerecsenország és Mádián (Arábiában) vétkességök öntudatában reszketnek, midõn az Úr nagy tetteit hallják a Kánaán földére lett bevonúláskor. – Szerecsenország és Mádián (Zsolt. 67,32. Izai. 60,6.) a legkevésbbé fogékony népek, meghódolnak a Messiásnak.
Hab 3,8
A próféta a vörös tengeren (Móz. II. 14.) és a Jordánon (Józue 3.) való átmenetre czéloz, valamint a következõkben átalán leirja Istennek (és a Krisztusnak) ellenállhatlan hatalmát.
Hab 3,8
mint hõs, hogy az ellentõl megszabadíts. Isten szekerérõl, mint a váltság jelképérõl, lásd Ezekiel 1.
Hab 3,9
Izrael nemzetségeinek, hogy megsemmisítsd elleneiket. Mások a héber szöveg e homályos szavait így fordítják: Elõtünt a kézív, jóllaknak a parancsoló nyilai.
Hab 3,9
forrásokat fakasztasz a földbõl. Czélzás Móz. II. 17,6. és Móz. IV. 20,21.-re.
Hab 3,10
Ama viharnál (3. v.), melybõl Isten a törvényt adta, megrendült a természet, a vizek árja folyt és mindent elözönlött; alant dörgött, fent minden imádkozott. A héber szerint: A mélység (a tenger) szózatát adja (zajong); magasra emeli kezeit (magasra emelkednek habjai). Vagy képlet nélkül: Eljövetekor a dolgok nagy forradalma következett be. A földrengés és egyéb rendkivüli természet-tünemények a nagy fölforgatások képei. Joel 2,10. Náhum 1,5. Némelyek szerint a vörös tenger is érthetõ, melynek habjai, a zsidók átmenete alatt, mind a két oldalról kezek gyanánt nyúltak fölfelé.
Hab 3,11
Czélzás Józ. 10,13.-ra.
Hab 3,11
az izraeliták, oltalmad alatt.
Hab 3,12
A héber szerint: összezúzod.
Hab 3,13
a néppel, mely itt fölkentnek, azaz, Isten számára fölszenteltnek mondatik. Vesd össze: Krón. I. 16,22. Krisztus Jézus tanítványai is az õ neve után fölkenteknek, keresztényeknek neveztetnek. Mások szerint: Mózessel.
Hab 3,13
te megsemmisíted az istentelenek hatalmát az antikrisztust, a sátánt. Lásd Móz. I. 3,15.
Hab 3,13
teljes mezítelenségében, gyalázatában állítsd elé.
Hab 3,14
minket szétszórni. A próféta a nép nevében szól.
Hab 3,14
Czélzás az izraeliták után incselkedõ egyiptomiakra. Móz. II. 14.
Hab 3,15
Czélzás a vörös tengeren történt átkelésre.
Hab 3,16
A próféta visszatér a 2. v. gondolataihoz; megvallja, hogy midõn a kijelentést vette népének bekövetkezendõ veszedelmérõl, egészen elcsüggedett, s még most is le van verve.
Hab 3,16
alig mertem kimondani, s még most is alig merem.
Hab 3,16
Oh bár meghalnék, bár a rothadás és férgek martaléka lennék, hogy ne látnám a bekövetkezõ büntetõitélet napját, hanem népünkhöz jutnék, mely (Ábrahám kebelében) készen áll, várva a jövendõ üdvözûlést. A próféta meghalni óhajt, hogy ne legyen tanúja az inségnek, melyre az õ népe jutni fog. E nyomor egyenesen a babiloni fogság, azután, tágasabb és fensõbb értelemben, ama szorongatás, melybe az anyaszentegyház a kereszténységnek ellenszegûlõ világbirodalom, különösen pedig utolsó idõkben az antikrisztus által jut. Mások a hébert így: Rothadás hat csontomba (csontaim porlani kezdenek a rémülés miatt), és térdeim reszketnek, mivel meg kell maradnom a szorongatás napjáig, melyen népem ellen feljõ megtámadója.
Hab 3,17
Az igéret földe azután egészen terméketlen lesz és elpusztúl. Magasb értelemben ez a szellemi terméketlenségre vonatkozik az anyaszentegyház szorongatott napjaiban, különösen az utolsó idõben. Vesd össze: Máté 24,12.
Hab 3,18
A próféta ismét bizalomra bátorítja magát, s a nép nevében kifejezi reményét, hogy az Úr ki fogja azt szabadítani a fogságból, hogy az gyorsan visszatér, s ismét letelepszik a hazai hegyeken.
Hab 3,19
és a népé.
Hab 3,19
A héber szerint: szarvasokéi, és magas helyeimre visz engem. A karelnöknek húros hangszerre. Azaz: ez ének a karelnöknek adandó, hogy énekelje és húros hangszerrel kisérje.
SZOFONIÁS JÖVENDÖLÉSE.
Szofoniás (héberül Zefania) próféta életkörülményeirõl nincsenek biztos adatok. Az õ jövendöléseinek fölirata szerint, Joziás, Júda királya alatt írt, ki Kr. e. 641. évben kezdett uralkodni (Kir. IV. 22,1.). Nem jövendölhetett ezen király utolsó éveiben, ki Kr. e. 610. évb. halt meg, – miután Ninivének Kr. e. 625. évb. bekövetkezett pusztúlásáról, mint jövendõ eseményrõl szól, és a Baalimádást megrója (1,3–9.), mit pedig Joziás, kormánya utolsó idejében az isteni tiszteletet helyreállítván, kiírtott. Júda-ország lakosainak hirdeti a fogságra hurczoltatást, ha az Úrhoz nem térnek, s más külföldi népeknek is végveszedelmet jövendöl. Végre vigasztal a hazába leendõ visszatéréssel, s a Messiás országának átalános elterjedésével a népek között. A zsidók és keresztények kezdettõl mindig a szent iratok közé sorozták az õ jövendölését.
Szof 1
Szof 1,1
A héber szerint: Ezekiás, de nem az e nevû király, mert hiányzik a mellékczim „Júda királya“.
Szof 1,1
Lásd ennek történetét Kir. IV. 22. r. 23,1–30. Krón. II. 33,25. 34,1. Mikor? lásd a bevezetést.
Szof 1,2
az egész országot pusztává teszem.
Szof 1,3
A természet szenved a bûnös emberrel (Móz. I. 3,17.), valamint az igazzal megdicsõíttetik (Rom. 8,21.22.), mivel az ember, testénél fogva, a természettel kapcsolatban vagyon.
Szof 1,3
A héber szerint …halait; a botrányokat (bálványokat) az istentelenekkel együtt.
Szof 1,4
A büntetõitéletnek elõrebocsátott és következõ leirása alatt a babiloni fogság értendõ.
Szof 1,4
mindazt, mi Baaltól találtatik, minden szobrait. Baal a szírusok és feniciek istensége, a nap jelképe volt, melyet az õ képe alatt tiszteltek, mint istent. Igy gondolkodtak legalább a fölvilágosúltabbak, a nép a tuskót, az anyagot tisztelte.
Szof 1,4
a bálvány papjait és Jehova papjait, mert az utóbbiak is ûztek bálványozást. Lásd Szofon. 3,4.
Szof 1,5
Lásd Jerem. 19,13.
Szof 1,5
s egyszersmind Melkomot is tisztelik; mert ki a bálványt hítta tanúbizonyságúl, ez által az õ tisztelõjének vallotta magát. Lásd Jerem. 49,1.
Szof 1,7
A próféta a bálványozókhoz szól, s tiszteletre híja fel õket az Isten elõtt, minthogy a büntetõitélet közeledik.
Szof 1,7
irtó harczosaiúl avatja föl a kaldeusokat.
Szof 1,8
a királyi családhoz tartozókat.
Szof 1,8
A zsidók a pogányoktól õket elkülönzõ ruházatban jártak (Móz. III. 19,19. Móz. IV. 15,38.); ezeket tiltva volt fölcserélni a külföldi ruházattal, mivel a pogány viselet közönségesen a bálványozást is elõidézte.
Szof 1,9
A héber szerint: szökdelnek át (kik könnyelmûen lépnek a templomba). Mások így értelmezik: kik tiszteletbõl a filiszteus bálvány, Dágon iránt, melynek elestekor feje (Kir. I. 5,5.) a templomküszöböt érintette, – nem lépnek a küszöbre, hanem azon átugranak a templomba.
Szof 1,9
kik igazságtalanúl szerzett áldozatot mutatnak be.
Szof 1,10
Ez a másik rész Manasszes által kevéssel Joziás elõtt építtetett (Krón. II. 33,14.). A próféta élénk szinekkel írja le Jerusalem pusztúlását, midõn azt a kaldeusok bevették.
Szof 1,10
melyeken Jerusalem épûlt.
Szof 1,11
Jerusalemben lakók, mintha mozsárban töretnétek össze. Jerusalemnek tisztességneve volt Miktas (szentély); erre czélzólag nevezi a próféta szójátékkal Maktesnek (mozsárnak).
Szof 1,11
azaz: elpusztíttatik.
Szof 1,11
mindazon zsidónép, mely érzületére (uzsora, kalmárkodó, adóvevõ szellemére) nézve a kánaániakhoz hasonló lett. Lásd Ozeás 12,7.
Szof 1,11
kik õket környezõ kincseikben bíztak. A héber szerint: az ezüsttel rakottak.
Szof 1,12
hogy a legtitkoltabbat is büntetésre vonjam.
Szof 1,12
kik azt vélik, hogy biztosságban vannak. Seprején hagyatik a bor, hogy erõt és színt nyerjen. Azért vétetik itt a seprõ erõ és biztosság helyett.
Szof 1,12
Isten nem tesz semmi jót a jóknak, semmi roszat a roszaknak, hanem minden, jó és rosz, a vakeset mûve; azért élünk mi vigan és biztosan (Jerom.).
Szof 1,14
gyötrelmes.
Szof 1,14
a legerõsebb is. Mások a hébert így: igen siet, a kiáltás az Úr napján erõs, dühödten kiált (segélyért) a bajnok.
Szof 1,16
az ostromló hadinép fölbátorítására. Az itt hirdetett boszú-nap már Joel által megjövendöltetett (2,1–2.), t. i. a babiloni fogság. Sz. Jeromos abban elõképét látja ama büntetésnek, mely egykoron az idõk végén a pogány érzületû keresztények nagy többségét érni fogja.
Szof 1,18
haragjának.
Szof 2
Szof 2,1
hogy bûnbánatot tartsatok és kegyelmet kérjetek.
Szof 2,2
Isten parancsa, végzése.
Szof 2,2
A héber szerint: polyvához.
Szof 2,2
Nézd itt az Úr hosszútûrését, ki bûnbánatra hí, hogy ne kelljen büntetnie.
Szof 2,3
A próféta azon kevesekhez szól, kik hívek maradtak a nép között.
Szof 2,3
és alázatosságot, a héber kifejezés együtt mind a kettõt jelentvén.
Szof 2,4
mert a büntetõitélet oly nagy leszen, hogy a körûllevõ pogányok, a filiszteusok stb. szintén belevonatnak. A büntetõitélet a zsidókra az õ pogány érzületök miatt szállott, azért egyszersmind a pogányokra is. A nevezett városok filiszteusi városok. A jövendölés Nabukodonozor által teljesedett, ki Jerusalem bevétele után a köröskörûl levõ tartományokat mind leigázta. Lásd Jerem. 47. r. 1-sõ jegyz.
Szof 2,5
a déli tengermelléken. Jaj nektek, filiszteusok!
Szof 2,5
A héber szerint: Ceretim népe (mely Krétából származott). Ezen, a karat (kiírtás)-ból származott szóban czélzás vagyon ama romlásteli tervekre, minõk kivitelére a zsidók ellen mindenkor készek voltak a filiszteusok.
Szof 2,5
azon ország ellen, melynek lakosai oly gonoszok, mint a kánaániak.
Szof 2,8
Moábról lásd Izai. 15,1. Ammonról Izai. 11,14. Jerem. 49,2.
Szof 2,8
elfoglalván az izraelitáktól elhagyott helyeket, midõn ezek az asszíriusok által fogságra hurczoltattak. Lásd Ámosz 1,13.
Szof 2,8
birtokaikban.
Szof 2,9
A héber szerint: sóbányák, azaz, oly helyek, hol semmi sem terem.
Szof 2,11
A próféta a moabiták megbüntetésérõl átmegy átalán a pogányság kiírtására, s egy pillantást vet azon idõbe, mikor az Urat mindenütt imádják. A pogányok déli szigetei alatt a héberek valamennyi déli tartományt értették. Itt terjedett el elõször és legnagyobb mértékben a kereszténység.
Szof 2,12
Vesd össze: Ámosz 9,7. Õk Nekao, egyiptomi királylyal (Kir. IV. 23,29.) harczoltak Izrael ellen, és Nabukodonozor által szintén megverettek. Lásd Ezek. 30,5.
Szof 2,13
Lásd a bevezetést Náhum prófétához.
Szof 2,13
Ninivét.
Szof 2,14
Mások szerint: pelikán.
Szof 2,14
mely leromboltatott.
Szof 2,14
amaz állatok üvöltése.
Szof 2,14
Mások a hébert így: romladék van.
Szof 2,15
gúny és káröröm jeléûl.
Szof 3
Szof 3,1
Jerusalem! melyet Isten annyiszor kiszabadított az ellenség kezeibõl, és mégis haragra ingerel.
Szof 3,1
mely magát a bálványozásra és minden pogány utálatosságra hagyta csábíttatni. A héber szerint: Jaj az ellenszegülõnek, a megfertõzöttnek, az elnyomással teljes városnak.
Szof 3,3
ragadományért lihegnek.
Szof 3,3
Lásd Habak. 1,8.
Szof 3,3
Mindent elnyelnek, telhetetlenûl ragadoznak.
Szof 3,4
Hamis prófétáik oly esztelenek, hogy a népnek szerencsét igérnek, a helyett, hogy a bekövetkezõ büntetõitélettel fenyegetnék. Vesd össze: Jerem. 23,11–32. Oze. 4,5. 9,7. Mások szerint: vakmerõk.
Szof 3,4
mert hamis jóslatokkal ámítanak.
Szof 3,4
a bálványozás által, melyet a templomban és azon kivûl ûznek. Lásd Ezekiel 22,26.
Szof 3,4
elcsavarják a törvényt.
Szof 3,5
Mind e mellett (1–4.) az Isten igazságosan cselekszik, mindenkivel érdeme szerint bánik, és prófétái által hirdetteti a mi igaz, hogy senki elõtt se legyen eltitkolva; de a gonoszok minden pirúlás nélkül folytatják istentelen életöket.
Szof 3,6
a városokban.
Szof 3,6
Én (úgymond az Isten) oly sokat tettem népemért, kiszabadítottam az egyiptomiak kezébõl (Móz. II. 14.), kiírtottam a kánaániakat az igéret földérõl (Józue könyve).
Szof 3,7
gyakori hûtlenségök mellett.
Szof 3,7
a te lakhelyed.
Szof 3,8
Mások a hébert így: míg fölkelek ragadományra. Azért várjatok engem, mint bírót az napig, mikor majd fölkelek büntetni, hogy más jövendõt (új idõt) idézzek elõ. A próféta a babiloni fogság büntetõ itéletét érti, mely után az új idõ következett, a mennyiben az a messiási korszakot elõkészítette. Mint a prófétáknál gyakorta, úgy itt is (9–20. v.) a messiási idõ különféle szakai egymás mellé vannak állítva, a mennyiben némely pont különösen a babiloni fogságból való visszatérésre (19. 20. v.), más pedig Krisztus elsõ eljövetére (11. 12. 13–17. v.), más ismét az utolsó idõkre (9. 10. 13. 18.) alkalmazható.
Szof 3,8
melyek a kaldeus uralom alatt vannak.
Szof 3,8
a zsidókra.
Szof 3,8
elpusztít mindent, és elhurczolja a lakosokat.
Szof 3,9
mikor a babiloni fogság büntetõ itélete elmúlik. A próféta a következõkben a messiási idõ áldásairól szól, mely közvetlen a babiloni fogság után nem következett ugyan be, de elõkészíttetett.
Szof 3,9
kik csak az igaz Istenhez könyörögnek.
Szof 3,9
Ez csak tökéletlenûl alkalmazható mindjárt a babiloni fogság után következett idõre, midõn sokan a pogányok közõl Istennek a zsidókon kitûntetett hatalma által az õ imádására indíttattak. Tökéletes értelemben ez a pogányoknak Krisztus általi hivatására vonatkozik, különösen az idõk vége felé, midõn egy akol leszen és egy pásztor.
Szof 3,10
A föld legtávolabb vidékeirõl jõnek hozzám az én elszélesztett tisztelõim, s a tiszta érzület áldozatát mutatják be. Ethiopia túl fekszik a Nílust képezõ Astaboráson és a többi folyókon; átalán a legtávolabb országok helyett vétetik, melyeket az anyaszentegyház lassankint kebelébe fogad.
Szof 3,11
akkor nem esel többé vissza elõbbi vétkeidbe, nem fogsz kevélykedni külsõ elõnyeidben (Máté 3,9.), melyek vétkezésre bátorítottak, hanem üdvödet alázatos bizalommal az Úrban fogod keresni.
Szof 3,12
A szegényeknek hirdette Krisztus az evangéliomot.
Szof 3,12
mely magában az Úrban, az Üdvözítõben, az õ érdemeiben fog bízni.
Szof 3,13
A valót és igazságot követõ nép leszen. Lásd Izai. 11,9. 54,13. 59,21. Jerem. 31,33. Joel 2,28. s követk.
Szof 3,14
Sion lakossága!
Szof 3,16
Jerusalem és Sion az új szent község helyett vétetnek (vesd össze: Joel 2,1.).
Szof 3,16
Ne csüggedj el a veszélyben, az Isten oltalmaz téged.
Szof 3,17
elfelejti az elõbbi vétkeket a szeretetben.
Szof 3,18
A hiábavalókat, kik ugyan Ábrahám ivadékából származtak, de a törvénynek nem engedelmeskedtek, idõvel szintén egybegyüjtöm, s a szent községbe vezetem, hogy többé ne legyenek szégyenedre. E hiábavalók alatt ama zsidók értendõk, kik Jézust, a Messiást megvetették, habár Mózes a törvényben elég világosan utasította rá õket (Móz. V. 18,15.). Ezek az idõk végezetével térnek meg (lásd Oze. 3.). A héber szerint e vers: A siránkozókat az ünnepek miatt (melyeket elszéledtökben meg nem tarthatnak) egybegyüjtöm, mert belõled valók voltak, hogy stb. A fõdologra nézve értelme ugyanegy.
Szof 3,20
Ezen utolsó két vers a babiloni fogságból való visszatérésre vonatkozik. A sántákról lásd Mikeás 4,6.
AGGEUS JÖVENDÖLÉSE.
Aggeus Zakariással együtt jövendölt, kevéssel a babiloni fogságból való visszatérés után, és saját vallomása szerint (1,1.) Darius Histaspis, persa király uralkodásának második évében Kr. e. 520. évb. lépett föl. Mióta a zsidók Zorobabel alatt a fogságból visszatértek, azon voltak, hogy minden intézkedést megtegyenek, mi államuk fölemelésére és religiójok helyreállítására megkivántatott. Círus nagy szabadalmakat adott nekik, és megengedte, hogy a templomot ismét fölépíthessék (Ezdr. I. 1,1–4.). Az épités visszatérésök után már a második év második havában elkezdetett (Ezdr. I. 3,7–13.), de nem haladt gyorsan elõre. A szamaritánusok ármánykodásai miatt (lásd e néprõl Kir. IV. 17,24. s követk.) a persa udvarnál, csakhamar fennakadt az, és az ál Smerdes által egészen betiltatott (Ezdr. I. 4,6–24.), Darius Histaspis trónraléptével megszûntek ugyan az akadályok, de most a zsidók mutattak kevés kedvet a templomépitéshez, s inkább házaik épitésével és szépitésével foglalkoztak. Ekkor támasztotta Isten Aggeus és Zakariás prófétákat, hogy a zsidók buzgalmát föléleszszék. Ezek intelmére az épités újra folytattatott, és Darius megadta hozzá a fölhatalmazást (Ezdr. I. 6,1. s követk.). Aggeus intelmében különösen amaz igéret bír nagy fontossággal, hogy az ujdon épült templom felûl fogja haladni dicsõségére nézve Salamonét, mivel a minden népek által epedve várt abban fog föllépni. Erre megigéri, hogy a templomépítés kezdete után a terméketlenség meg fog szûnni; végre hogy a dolgok nagy fordúlata áll majd be Júda üdvére. Aggeus életkörülményeirõl nincsenek biztos adataink. Az õ jövendölése mindenkor Istentõl ihletett iratnak ismertetett.
Agg 1
Agg 1,1
Darius Histaspisnak, kit akkor a zsidók uraltak (lásd Ezdr. I. 4,24.); Kr. e. 520. évben.
Agg 1,1
Zorobabel vezérlete alatt tértek vissza a zsidók Círus engedelmébõl hazájokba. Lásd Ezdr. I. 1,8. 8-ik jegyz.
Agg 1,2
Az idõ körûlményei mindeddig nem kedvezõk a templomépitéshez. Ez volt a zsidók üres mentsége, hogy a templomépités körûli hanyagságukat, s egyik legfontosabb ügyök iránti közönyösségöket szépítsék; mert miután Smerdes meghalt, és Darius Histaspis kormányra lépett, minden akadály elenyészett. Lásd a bevezetést.
Agg 1,4
melynek falai czédrus- és egyéb fa-táblázatokkal voltak kirakva.
Agg 1,5
Gondoljátok meg, mit cselekesztek, és mi lesz következése. Lásd a követk.
Agg 1,6
Minden munkátok és fáradságtok, minden járástok és keléstek sikeretlen az Isten áldása nélkül, mert híjával vagytok a fõdolognak, a vallástok iránti buzgalomnak.
Agg 1,9
Lásd a 4. v.
Agg 1,13
A héber szerint: Az Úr követe, ki az Úr követségében jár (azaz, nem saját, hanem az Isten nevében).
Agg 1,14
kedvét, lelkesedését.
Agg 1,14
Mikor? lásd a követk. rész 1. v.
Agg 2
Agg 2,1
E vers még az elõbbi részhez tartozik, melylyel a héber szöveg össze is csatolja.
Agg 2,4
Ki látta a salamoni templomot, s mint tûnik ez most föl elõttetek amahhoz képest?
Agg 2,6
a szövetséget, melyet kötöttem stb.
Agg 2,6
Tartsátok meg a szövetséget, melyet veletek kötöttem, a parancsokat, melyeket az tartalmaz, akkor az én lelkem segítségtekre leszen. Mások a hébert így, ezen és az elõbbi versben …föld minden népe! úgymond a seregek Ura. A szövetség, melyet veletek kötöttem, midõn Egyiptomból kijöttetek, és az én lelkem közöttetek leszen; ne féljetek. – A szövetség, melyet veletek kötöttem, kezességûl szolgálhat nektek, hogy titeket oltalmazlak, és az én lelkem vezérleni fog.
Agg 2,7
Csak rövid idõ foly el a nagy átalános változásig, melyet a Messiás fog elõidézni. – Igen gyakran szólának a próféták a rövid idõrõl, mely a Messiás eljövetéig hátra vagyon, mivel a babiloni fogság után az õ jövete már közelgetett. Vesd össze: Izai. 40. s követk. Jerem. 30,8.9. Malak. 3,1. Hogy a világváltozás és rendûlés alatt a népek között a dolgok új fordúlata értendõ, melyet a Messiás fog elõidézni, kétségtelenné teszi Izai. 60,1.6. 65,17. 66,22. E szavak: Még egy kevéssé, a héberben egyszersmind ezt is jelentik: Egyszer meg fog történni. Ez utóbbi értelemben idézi azokat sz. Pál Zsid. 12,26. s az ég és föld megrendûlését és a népek közötti mozgalmat az utólsó idõkre alkalmazza, és pedig igen tökéletesen, mivel a próféta a messiási idõ minden korszakát együtt összefoglalja, habár itt egyenesen annak elsõ korszakai értetnek, mint a következõ vers bizonyítja. Ezen igék teljesedése egyébiránt mindenkinek szemei elõtt vagyon; mert a kereszténység a világot átváltoztatta: az erény, tudomány, mûvészet, politika, mind új irányt vett, s a változásnak magára a természetre is volt befolyása.
Agg 2,8
Igy neveztetik a Messiás már Móz. I. 49,10. A héber szerint tulajdonképen: eljõ a minden nemzetek óhajtása, mi ugyanegy. Vesd össze: Jerem. 3,19. A görög fordítás és némely értelmezõk szerint: És eljõnek a minden nemzetek drágaságai; mi a zsidók szerint ama drága ajándékokra vonatkozik, melyet több népek és királyok bemutattak az új templomban. Ily ajándékok Makkab. II. 3,2.3. szerint, csakugyan adattak is, de nem voltak oly jelentékenyek, hogy az új templom azok miatt megdicsõíttetett volna, s ez értelmezés ellen nyilván szól a 9. 10. v. is.
Agg 2,8
ezen óhajtottnak dicsõségével.
Agg 2,9
Enyém a föld minden kincse; tehát fölékesithetném e házat azokkal; hanem valami becsesebb által kell annak megdicsõíttetni (lásd a 8. v.). – De vajjon Krisztus nem azon templomban lépett-e fel, melyet késõbb Heródes épített? – Heródes nem épített új templomot, hanem csak a zorobabelit alakította át részenkint és szépítette. Azért neveztetik e zorobabeli templom a következõ versben utolsónak.
Agg 2,10
E helyen léptetem föl, ki a békeséget helyreállítja az ég és föld között. Krisztus maga is neveztetik béke férfiának (Móz. I. 49,10.), béke fejedelmének (Izai. 9,6.).
Agg 2,12
terjeszd a papok elé a következõ jogeseteket.
Agg 2,13
E kérdés megfejthetõ a törvénybõl (Móz. III. 6,27.28.), melynél fogva mind az megszenteltetik, mi a bûnért bemutatott áldozat húsával közvetlen érintkezésbe jõ. A nevezett tárgyak a felhozott eset szerint a szentelt hússal nem jöttek közvetlen érintkezésbe. Ez eset alkalmazása a zsidók állapotára következik a 15. versben.
Agg 2,14
E felelet Móz. IV. 19,22. versén alapszik, mely szerint a tisztátalan mindent megfertõztetett, a mihez ért.
Agg 2,15
A próféta feleli, hogy épen ez az eset a néppel is. Valamint a ruhába takart hús nem szenteli meg a tárgyat, melyhez ér, mivel az érintkezés nem közvetlenûl, hanem a ruha által történik: úgy az áldozatok, melyeket a zsidók az ideiglenesen emelt oltáron bemutatnak, nem szentelhetik meg õket, nem törölhetik el Isten elõtt bûneiket, valameddig a templomépitési hanyagság rajtok vagyon, és akadályozza, hogy az áldozatok az õ megszentelõ erejöket rajtok kitûntessék. Továbbá valamint tisztátalan lesz mindaz, mi tisztátalanhoz ér, úgy az izraeliták azon tisztátalan érzûletökkel, melynélfogva a templomépitést elhanyagolják, megfertõztetik magát az áldozatot is, melyet bemutatnak.
Agg 2,16
Emlékezzetek vissza a templomépités kezdetétõl lefolyt esztendõkre (1,14.) s fölfelé mind arra, mi veletek történt.
Agg 2,17
jövedelmeteken nem volt áldás.
Agg 2,18
hõvel és száradással.
Agg 2,19
Ellenben most gondoljátok meg, mint leszen dolgotok, mióta a templomépitést ujolag buzgón elkezdtétek.
Agg 2,20
Habár a vetés még messze van, s még a fák nem virágoznak, igérem nektek, hogy mióta a templomépitést elkezdtétek, a termény és aratás áldott leszen. A héber szerint: Betakaríttatott-e a mag csûrötökbe? a szõllõ, füge- gránátalma- és olajfa termett-e? E naptól megáldalak. Értelme ez: Minden terménykészlet föl van emésztve, a szõllõ és gyümölcsfák még eddig nem termettek; de ezután áldott termékenység fog bekövetkezni.
Agg 2,22
A dolgok új fordúlatát fogom elõidézni.
Agg 2,23
A pogányok birodalmának véget vetek, és az õ hadi erejöknek; azt fogom tenni, hogy magokat egymás között fölemésztik. A próféta átalán szól a világbirodalomról, ellentétben a dolgoknak bekövetkezendõ új rendével.
Agg 2,24
oltalmazlak, mint ez gyakorta eléjõ a zsoltárokban.
Agg 2,24
A leggondosabban foglak õrizni, mint legdrágább jószágomat. E képlet ama gondosságtól kölcsönöztetett, melylyel a pecsétgyürût õrizni szokás. Mivel valamely okmány a rányomott pecsét által nyerte minden erejét, ez a legnagyobb fontosságú dolog volt.
Agg 2,24
Itt a dolgoknak ugyanazon fordulatáról van szó, mint a 7. 8. v. azért az új szent községrõl is, melynek feje Krisztus. E gyülekezet szólíttatik meg itt Zorobabel neve alatt.
ZAKARIÁS JÖVENDÖLÉSE.
Zakariás Aggeus próféta kortársa volt, kinél két hónappal lépett föl késõbben (Ezdr. I. 5,1. 6,14. Agg. 1,1. Zak. 1,1.). Jövendölései részint vigasztalást, részint dorgálást tartalmaznak, mint ezt a visszatért zsidók akkori állapota kivánta. Ezek közõl a jámborabb rész fennakadván a nemzetnek mind polgári mind egyházi tekintetben csekély elõhaladásán, és a régibb próféták azon igéretének, hogy a babiloni fogság után az Isten országa dicsõséges állapotba jut, tüsténti látszatos nem teljesedésén, elcsüggedett; egy másik rész ellenben ugyanazon igéretekre támaszkodva, könnyelmû vakmerõséggel bûnre vetemedett; ugyanazért meg kellett mutatni amazoknak, mennyiben fognak a régibb jövendölések valósággal beteljesedni, emezeknek pedig, hogy a jövendõ dicsõséges idõk mellett is közõlük mindazok Isten legkeményebb büntetõitéleteivel fognak meglátogattatni, kik valódi jámborságra nem törekednek, és Isten rendeléseihez hív engedelmességgel nem ragaszkodnak. Az õ jövendölései két szakaszra oszlanak, melyek nem csak magokban véve, hanem egyes részeikben is szép renddel összefüggenek. Formájokra nézve abban különböznek, hogy az elsõ szakasz különösen látomásokat, a második prófétai beszédeket tartalmaz. Az elsõ szakasz (1–8. r.) Isten országa helyreállításának módjáról szól, a második (9–14. r.) a világbirodalom bukásáról; melynél azonban megjegyzendõ, hogy az egyik szakasz tárgya futólag a másikéiba is bevág, és hogy a vigasztalások és fenyegetések egymást váltogatják mind a két szakaszban. Az elsõ szakasz jövendölései ily renddel csatlakoznak egymáshoz, s tárgyai ezek: A templom bevégzése, mely látható elõképe Isten természetfölötti országának (1. r.); továbbá, egy nagyobb Jerusalem igértetik, mint volt az elpusztúlt, melyre Istennek különös gondja leszen (2. r.); helyreállíttatik a papság régi hatalma, mint mely elõképe a jövendõ messiási papiállamnak (3. r.); megigértetik az egész egyházi ügy teljes elintézése, s hozzá Istennek gondja rája (4. r.), Isten büntetõitélete hirdettetik a nép közt mindazokra, kik töredelmetlen érzelmeikben megátalkodnak, s Isten új rendeléseihez ezen és a mindjárt következõ messiási idõben valódi szívjobbúlás által híven nem ragaszkodnak (5. és 6. r.); kijelentetik, hogy a méltó elõkészület a bekövetkezendõ új messiási idõhöz nem a külsõ igazságban, hanem az érzület jobbúlásában áll (7. és 8. r.). A második szakasz jövendöléseiben a dolgok rende ily módon következik: elõadatik a persa birodalom bukása a görögök által, megkiméltetvén a persa uralom alatt állott Zsidóország (9,1–10.); a görögök bukása a makkabeusi gyõzelmek által (9,1–10,12.); a zsidóság bukása, a mennyiben ez Isten új szellemi országának ellenszegûl, és a világuralomhoz csatlakozik; Zsidóország ismételt elpusztítása és a zsidók elvettetése (11. r.), az új választott nép gyõzelme minden népek fölött, és a zsidóság hitetlen részének végre bekövetkezõ bünbánata (12. r. 13,6.); ismételt hirdetése a hitetlen zsidók elszóratásának, s azok megtérése (13,6–9.), végre az Úr gyõzelme minden ellenségei fölött (14. r.). A fölirás szerint (1,1.7.) az elsõ látomás Darius Histaspis 2-ik évében adatott Kr. e. 519. évben; mivel pedig a többiek a 6. részig tartalmuknál fogva szorosan az elsõhöz csatlakoznak, bizonyosan azok is ugyanazon idõbõl származnak. A 7. és 8. részben foglaltak a 7,1. szerint Darius 4-ik évében Kr. e. 513. évb. irattak. A második szakasz, úgy látszik, a templomépités befejezése s az állam- és egyházügyek megállapítása után, Darius 6-ik éve, Kr. e. 515. év után iratott, mivel rendezésre biztató sürgetést többé nem tartalmaz. Némelyek Zakariás próféta ezen második szakaszát tõle elvitatni, s azt a babiloni fogság elõtti idõkbe akarják tétetni, de ellenkezve a zsidó és keresztény egyház átalános hagyományával, mely Zakariás minden jövendöléseit az õ neve alatt kezdettõl az isteni ihletû iratok közé számította. Egyébiránt a próféta életkörülményei tudva nincsenek.
Zak 1
Zak 1,1
Kr. e. 519. évb.
Zak 1,1
Ezdr. I. 5,1. 6,14. csupán Addo fiának (azaz unokájának) mondatik, hihetõleg, mivel nagyatyja, Addo, nevezetesebb volt, mint atyja, Barakiás.
Zak 1,2
A próféta, jövendöléseihez bevezetésûl intelmet bocsát elõre (2–6. v.), hogy a zsidók Isten szavát bûnbánattal fogadják, s ne tegyenek úgy, mint atyáik, kik a próféták jövendöléseit és jobbúlásra hivó intéseit szélnek eresztették, azért megbüntettettek, és csak késõbben tértek meg.
Zak 1,3
a te kortársaidnak.
Zak 1,4
A héber szerint: ösvényeitekrõl, cselekedeteitekbõl.
Zak 1,5
nem kellett-e engedetlenségök miatt keményen bûnhödniök?
Zak 1,5
És a próféták, ezek ugyan szinte meghaltak, mert örökké nem élhettek, de fenyegetéseik teljesedésbe mentek (lásd a követk. v.).
Zak 1,6
Vajjon nem teljesedett-e atyáitokon a büntetés, melylyel ez igék által fenyegettettek?
Zak 1,6
A mint megjövendölte, úgy történt. Vegyétek ezt szivetekre, és halljátok az igét, melyet Isten továbbá hirdet, hogy ti is úgy ne járjatok.
Zak 1,7
A héber szerint: Sebat, mely a mi fél január- és fél februárunknak felel meg.
Zak 1,8
az elõbb nevezett nap éjjelén éber állapotban.
Zak 1,8
A pej lovon ülõ férfiú a 11. v. az Úr angyalának neveztetik. Ez az a mennyei lény, ki látható és jelképes alakban magát a patriárkáknak és Mózesnek kinyilatkoztatta, ki majd az Úr angyalának, majd egyenesen Úrnak neveztetik (Móz. I. 16,7. s követk. Móz. II. 3,2. s követk.), s ki a választott népet vezérlette és oltalmazta. Némely szent atyák tanítása szerint, ez az isteni Ige, a láthatólag megjelent Istenség, az Isten örök Fia volt (Ján. 1,11.12.41. Kor. I. 10,9.). Õ piros pej lovon ült, jelképeûl ama véres gyõzelemnek, melyet ellenségei fölött nyerni fog (Kir. IV. 3,22.23. Izai. 63,1.2.).
Zak 1,8
A mirtusok a mély völgyben ama jelentéketlen állapotra vonatkoznak, melyben az Isten népe a babiloni fogság után volt.
Zak 1,8
angyalok pej, tarka és fehér lovakon. Ez angyalok azon eszmét jelképezik, hogy ama férfiúnak népe szabadítására minden eszköz rendelkezésére áll; lovaik a gyorsaságot jelentik, melylyel az õ parancsait teljesítik; azok szinei (a piros pej, tarka) a nagyobb vagy kisebb büntetéseket, melyet mérnek; és (a fehér) a gyõzelmet, melyet kivívnak. Lásd Jel. 6,2.
Zak 1,9
az angyalnak, ki velem szólott, az én tolmácsomnak. Sz. Jeromos szerint, ezen angyal a próféta õrangyala volt, ki neki egyszersmind a látomásban megjelent.
Zak 1,9
Megnyitom lelki szemeidet, értelmedet, hogy ismerd meg, kik ezek. Miután ezt a tolmácsoló angyal megtette, a próféta megérthette a fölvilágositást, melyet az Úr angyala és az õ kisérõi rendeltetésökrõl adtak.
Zak 1,10
Isten parancsait végrehajtsák.
Zak 1,11
az isteni parancs teljesitésénél tapasztaltuk, hogy az egész földön (az egész persa birodalomban, a világ akkori szinterén) béke vagyon. – Akkor, Darius második évében, átalános volt a béke, és birodalma népei, odaértve a kaldeusokat is, háborítatlan jólétnek örvendettek; csak Judea volt szomorú állapotban, Jerusalem még kevéssé fölépítve, a templomépités félbenszakasztva, a lakosok száma csekély, az ország nagyobb részt elpusztítva.
Zak 1,12
t. i. Jerusalem elpusztúlásának, mi különbözik a fogság hetven évétõl. Ez Joakim negyedik évében Kr. e. 606. évb. kezdõdött (lásd Kir. IV. 24. 1-sõ jegyz.), és Círus elsõ évében Kr. e. 536. évb. végzõdött (Krón. II. 36,22.); a templom és ország pusztúlásának hetven éve kezdõdött Jerusalem földúlatásával Nabukodonozor által 588. évb. Kr. e. (Kir. IV. 25,9.), s így végzõdött Kr. e. 518. évben. Darius második éve, melyre ezen látomások esnek, Kr. e. a 619. év volt, ennélfogva a fönebbi igék így értendõk: Most már a 70-ik évre jár.
Zak 1,13
a tolmácsoló angyalnak, és nem az Úr angyalának, mert ez csak kérdést tett, hogy a feleletet a tolmács által a prófétához juttassa.
Zak 1,14
Én rendkivûl szeretem választott népemet, s nem hagyom büntetlen azokat, kik vele roszúl bánnak.
Zak 1,15
a szerencséjökben elbizakodó népekre. A héber szerint: a bátorságban vagy nyugton élõ népekre. Lásd 11. v.
Zak 1,15
Én eszközökûl használtam õket, hogy Júdát mérsékelve megbüntessem; õk pedig túl mentek a felhatalmazáson, és kegyetlenûl bántak vele.
Zak 1,16
addig nyujtatik, meddig Jerusalem ismét fölépülend.
Zak 1,17
székhelyéûl, hol ismét trónolni fog a templomban.
Zak 1,18
Judeát a világ négy tája felé környezõ ellenséges népek, melyek mindeddig nem voltak békés érzelmûek. Szarv az erõ jelképe. Lásd Zsolt. 88,18.
Zak 1,19
mint a kaldeusok szövetségesei.
Zak 1,20
e négy részrõl való hatalmasságok legyõzõit. Az értelmezõk azalatt a mennyei oltalmat értik, melyet Isten az õ népére kiterjesztett.
Zak 1,21
a bántalom nagy terhe miatt, mely mindenkire nehezûlt.
Zak 1,21
A mennyei oltalom által az ellenséges hatalmak minden részrõl eltávolíttattak, s azután mindig eltávolítva maradnak. Ez és az elõbbi látomás együttvéve, e gondolatot jelképezik: Most ugyan a népek a hatalom és béke állapotában vannak, mialatt Izrael belûl kemény küzdelmek, kivûl megtámadtatás között is, csekély kezdetébõl ismét fölemelkedik; hanem Isten a nemzet vallási és polgárzati középpontját, a templomot mégis fölépítteti, és a népeket, különösen pedig a körötte levõket, melyek Izraellel kegyetlenûl bántak, keményen meg fogja büntetni, és népét egyenes közbenjárása által megszabadítja, valamint megszabadította a kaldeusok kezébõl, és megfenyítette azokat, kik azt fogva tartották. Fõgondolat e látomásban a templom bevégzésének megigérése, mellékgondolat az Isten népe iránt ellenségekûl mutatkozó nemzetek megbüntetése. – A templomépités befejezésérõl adott igéret Darius országlásának hatodik évében teljesedett.
Zak 2
Zak 2,1
Valószinûleg az Úrnak ugyanazon angyala, kirõl 1,8.11. van szó.
Zak 2,3
Lásd 1. r. 15-ik jegyz.
Zak 2,3
eltávozott tõlem, hogy a mérni készülõ angyaltól értesitést vegyen.
Zak 2,3
hihetõleg egy a mérõ angyal kiséretébõl.
Zak 2,3
hogy õt értesítse.
Zak 2,4
Sz. Jeromos szerint, azért neveztetik így Zakariás, hogy az emberi természet viszonyát az angyalihoz megjelölje, a mennyiben az angyalok nem képezik magokat emberekké, hanem igen is az emberek angyalokká, s így egyszersmind az emberi természet ifjú korából az angyali természet férfikorába mennek át.
Zak 2,4
Az új Jerusalem oly sok polgárt nyer, hogy nem szorítható kerítés közé, nehogy az idõrõl idõre jövõ új telepûléseknek korlát vettessék.
Zak 2,5
Én magam fogom õt védeni, s benne a kegyelem csodáit cselekedni. Hogy itt a próféta azon Jerusalemrõl szól, mely az anyaszentegyházba megy által, az világos. Ez nem maradhatott Judea határai között, hanem minden népet föl kelle vennie kebelébe, és a pogányokat a zsidóktól elkülönzõ választófalnak, a szertartási törvénynek meg kelle szûnnie.
Zak 2,6
E szavak közvetlenûl a még Babilonban maradt zsidókhoz intézvék, kik még nem tértek vissza mindnyájan; tágabb és magasb értelemben mindazokhoz, kik még nem léptek be az anyaszentegyházba. Miért neveztetik Babilon éjszak földének, lásd Jerem. 1,13. 16-ik jegyz.
Zak 2,7
A próféta felszólítja a még távol országban hátra maradt zsidókat, hogy térjenek vissza az új Jerusalembe, egyszersmind pedig, hogy õrizkedjenek a veszélytõl, mely Babilont csakhamar érni fogja. Ugyanis a babiloniak föllázadtak Darius alatt, ki erre a várost megszállotta, bevette, kõfalait s a Baaltemplomot lerontotta, és nagy vérengzést tett.
Zak 2,8
Miután rokonaitokat dicsõséggel visszavezette, büntetve a pogányokhoz fordúl. – Isten mondja itt: hogy Isten elküld engem a nemzetekhez; az Isten küldöttje tehát maga az Isten. Ebbõl következteti sz. Jeromos, hogy itt Jézus Krisztus szól az angyal szája által, minthogy õ Isten és Isten követe egyszersmind. Krisztus az idõk végezetével megbünteti a kereszténységgel ellenkezõ s az õ országát megtámadó gonoszokat.
Zak 2,8
azt bántja, mi nekem legdrágább, enmagamat.
Zak 2,10
A 10. 11. v. szavai csak Jézus Krisztus eljövetele által teljesedtek.
Zak 2,11
az utolsó idõben. Lásd Ozeás 3.
Zak 2,12
Júda vallást, vallókat jelent.
Zak 2,12
az anyaszentegyházban.
Zak 2,12
Jerusalem, Sion itt a választott község helyett vétetik, melybõl Isten az anyaszentegyházat képezte.
Zak 2,13
hogy mindezt tettleg valósítsa: Jerusalemet kiterjeszsze, az õ elleneit megfenyítse. Ezen látomásban is a fõgondolat Jerusalem kiterjesztése; az ellenség megfenyítése csak mellékeszme.
Zak 3
Zak 3,1
A héberben nincs „az Úr“. S így az elõbbi részben szóló tolmács alatt angyal is érthetõ.
Zak 3,1
ugyanõ Jézust (Jozuát) Jozedek fiát. Agg. 2,3.
Zak 3,1
Lásd Zakar. 1,8.
Zak 3,1
hogy vádolja bûnei miatt, mint kárhoztatásra méltót. Vesd össze: 4. v.
Zak 3,2
Igy neveztetik az Úr angyala, mint az õ látható megjelenése.
Zak 3,2
Dorgáltatni az Istentõl, ki mindent igéje által cselekszik, annyi, mint rendreutasíttatni, legyõzetni, eltiportatni.
Zak 3,2
mivel Jerusalemet magának választotta, az õ ügyét kegyelmesen magáévá tette, õt a fogságból visszahozta, és tisztán kegyelembõl ismét föl akarja építeni.
Zak 3,2
Vesd össze: Ámosz 4,11.
Zak 3,3
mi a vétkesség jelképe. Lásd Izai. 4,4. Péld. 30,12.
Zak 3,4
mi a bûnbocsánat és megigazúlás képe.
Zak 3,5
Tegyétek egészen tisztává, tetõtõl talpig.
Zak 3,5
mint a tulajdonképen cselekvõ személy, kinek nevében vitetett véghez a megtisztúlás.
Zak 3,7
bíró leszesz Izraelben.
Zak 3,7
mindig viselni fogod a fõpapi hivatalt. A külsõ tornáczok õrzése (lásd Krón. II. 19,11. 23,18. Jerem. 29,26.) átalán az egyházi mûködés helyett vétetik.
Zak 3,7
szolgáim (az angyalok) által foglak téged oltalmazni. A héber szerint: Én neked az itt állók (szolgáim) közõl vezért adok. Az egész látomás (1–7. v.) értelme ez: A papság megérdemlette ugyan a papok bûnei miatt, hogy elvétessék, mert azok boszúért kiáltanak; hanem Isten csupán irgalmánál fogva nem akarja azt egészen kiírtani, hanem a kiállott büntetés után megtisztítani, helyreállítani és oltalmába venni.
Zak 3,8
Ennek összefüggése az elõbbivel, ez: Igy tehát fenmaradván a papság, hallj még nagyobb Üdvözítõrõl, a Messiásról, kinek ti, papok, csak elõképei vagytok.
Zak 3,8
Személycsere. Tulajdonképen így van: mert ti elõképek vagytok; ti hivataltoknál fogva, mint közbenjárók, szenvedéseitek és erényeitek által, jövendölõ, jelvényes elõképei vagytok egy fensõbb papságnak; azért mindenek elõtt érdektekben áll hallani ez utóbbiról, a személyrõl, mely azt képviselni fogja. – A barátok, ki a fõpap elõtt (mellett) laknak (ülnek), az õ papjai. Mások a hébert így: Mert ezek csoda-férfiak; de ez nem illik a papokra, hanem igen is a másik jelentés, melylyel a héber Mofet szinte bír, t. i. elõképe, jelképe egy jövendõ eseménynek vagy személynek, mely valamely cselekvényben vagy személyben benfoglaltatik. Vesd össze: Izai. 8,18. 20,3. Ezekiel 12,6.
Zak 3,8
A régi zsidók és keresztények e név alatt a Messiást értették. A héber Zemach csemetét jelent, mint Izai. 4,2. Jerem. 23,5. 33,15. vonatkozólag a Messiásnak kezdetben csekély voltára. Szolgának neveztetik a Messiás még Izai. 42,1. 49,3.5. 50,10. 52,13. 53,11. Zakariás, keresztelõ János atyja, szintén a magasságból támadónak nevezi õt Luk. 1,78.
Zak 3,9
Kõnek másutt is neveztetik a Messiás. Lásd Zsolt. 117,22. Máté 21,42. Ap.cs. 4,11. Rom. 9,32.33. Mondatik, hogy a kõ Jézus elé tétetik, mivel õ a zsidóknak elõbb jövendölésben, utóbb valóságban mutattatott be, hogy rája épitsék az új vallást, a lélek és igazság religioját. De fájdalom! e követ õk elvetették.
Zak 3,9
A megölt bárányról is mondatik (Jel. 5,6.), hogy hét szeme vagyon. E szemek jelenthetik a Szentlélek ajándékainak teljességét, ki Jézusban mérhetlenûl volt; lásd Izai. 11,2.3. Ján. 3,34.; mások alatta az isteni gondviselést értik, mely fölötte õrködik.
Zak 3,9
Az értelmezõk ezt az Úr megtestesûlésérõl értik, és azon nyomokról, melyeket szenvedései az õ szent testén hátrahagytak.
Zak 3,9
az õ kínszenvedése napján.
Zak 3,10
Ez képe a nyugalomnak, békének és jólétnek, melyek a Messiás által szerzett kegyelem következményei lesznek.
Zak 4
Zak 4,1
Az elõbbi látomás végével a próféta szokott állapotába esett vissza, és az angyal elhagyta õt. Kevéssel utóbb az angyal ismét elragadtatásba helyzé õt, és látomást mutata neki. A közönséges állapot álomnak neveztetik, mert úgymond sz. Cirill, a mi állapotunk az angyalokéhoz hasonlítva, mintegy álomnak tekinthetõ.
Zak 4,2
A gyertyatartó, a szentély gyertyatartójához hasonlított (Móz. II. 25,31. s követk. 37,17. s követk.). Valamint ennek szárából kinõtt hét ágán hét lámpa égett, úgy ama gyertyatartó fölé alkalmazott olajedénybõl, hét csõ hajlott le a lámpák fölé, hogy azokba olajat szivárogtasson. Ezen olajtartó edény két csõ által olaját ama két olajfából nyerte, mely a gyertyatartó két oldalán állott.
Zak 4,5
Nem fogod föl e jelkép mély értelmét?
Zak 4,6
E látomás jelenti, hogy Zorobabel nem emberi erõ által viszi véghez a templomépitést, s az új államnak azzal összefüggõ helyreállitását, hanem csak Isten oltalmával és erejével. A gyertyatartó e szerint jelképe Zorobabel mûvének, a fölülrõl beleszivárgó olaj, jelképe az isteni kegyelemnek.
Zak 4,7
Ily oltalom mellett micsoda minden akadály? elenyészik az.
Zak 4,7
a templomot, a Messiás lelki házának elõképét, ki ennélfogva kõnek is neveztetik Zakar. 3,9.
Zak 4,7
az elsõ templom vala. A héber szerint: Õ a fõkövet (a szegletkövet) fölteszi, hála legyen! hála legyen! kiáltások között.
Zak 4,9
Az Úr igéje (8. v.) szólt az angyalból (vesd össze: 11. v.) a prófétához: Tapasztalni fogjátok, hogy az Úr igéje teljesedésbe megyen.
Zak 4,10
a templomépités csekély kezdetén.
Zak 4,10
Ti ugyan szomorúak voltatok, midõn az építés félbeszakadt; de majd örûlni fogtok, midõn Zorobabel vezetése alatt a mérõ-ón ismét használatba jõ, hogy az épités folytattassék és bevégeztessék.
Zak 4,10
Az épités ezen befejezésén ne csodálkozzatok, mert az isteni gondviselés, mely a világon mindent tud, különösen õrködik fölötte. A hét lámpa a gyertyatartón ezenkivûl a Zorobabel által alapítandó új Jerusalemnek életét jelképezi, egyszersmind Isten gondviselését és õrködését e mû fölött.
Zak 4,12
A két csõnek, melyek a gyertyatartó fölött az olajat a fõedénybe szivárogtatták (lásd a 2-ik jegyz.), a beszivárgás helyénél nyilt két tölcsére volt; e tölcsérbe ért a két olajfáról a két ág, melynek terményébõl az olaj szivárgott. A héber szerint: a két aranytölcsér mellett, melyek az aranyat (a sárga olajat) öntik?
Zak 4,14
Ezek alatt valószinûleg a két fölkent fõszemély, Zorobabel és Jézus, a fõpap, értendõk, kiket az isteni kegyelem arra ösztönzött, hogy az új mûvet létesítsék. Ezek egyszersmind elõképeiûl vétetnek az isteni kegyelem többi fõeszközeinek Isten országában, Jézus Krisztus elsõ és második eljöveténél; tehát Péter és Pál apostolok helyett, kik közõl emez a pogányoknak, amaz a zsidóknak prédikált; továbbá Illés és Énok próféták helyett, kiknek elseje közvetlen Jézus második eljövete elõtt a zsidóknak, másodika a pogányoknak fog hirdetni bûnbánatot, a miért is az Istentõl ültetett olajfáknak neveztetnek Jel. 11,4.
Zak 5
Zak 5,3
Itt nem egyesek vagy többek igaztalanságáról és hamis esküjérõl vagyon szó, hanem a nép bûneirõl, az egész nép esküszegésérõl és igaztalanságáról; mert a büntetés átalános, országos büntetés. Értelme tehát ez: E tekercs a büntetéseket tartalmazza, melyek az egész országra (népre) jövendenek az egész nép igaztalansága és esküszegése miatt. Ezen igaztalanság és esküszegõ frigytörés ama hûtlenségre vonatkozik, melylyel a zsidók az új rendelések iránt viseltettek, különösen azok iránt, melyeket a Messiás hozott, kit elvetettek. Ezen elvetés óta folyvást ugyanazon két bûnben vannak, t. i. esküszegésben Isten iránt, és igaztalanságban (orzásban, csalásban) embertársaik iránt.
Zak 5,4
a tekercsre írt büntetõitéletet teljesítem. A héber szerint: Kibocsátom azt (az átkot).
Zak 5,4
Ez a büntetés az igaztalansággal és esküszegéssel teljes sinagógát fölemészti és egészen elpusztítja. Az egész látomás ezt akarja kifejezni: A zsidók Istennek üdvintézményeit (2. 3. 4. r.) esküszegéssel és igaztalansággal viszonozzák; ezért az isteni büntetõitélet házokat (sinagógájokat) egészen elpusztítja. A sinagóga elvettetése Krisztus elsõ eljövetekor kezdett teljesedni, annak befejezése vagyis egész megszûnése az idõk végezetekor leszen, mikor Izrael maradványa belép Jézus anyaszentegyházába. A tekercs a szentély elõcsarnokának hosszával és szélességével bír (Kir. III. 6,3.), mert úgy vélték, hogy Isten a szentek szentébõl ide lépett ki, midõn népével közlekedett, a miért a csarnok elõtt volt az égõáldozat-oltár, s ott végeztettek a könyörgések (Joel 2,17.).
Zak 5,5
kilépe az angyali karból, hová kevés idõre visszavonúlt.
Zak 5,6
A héber szerint: Efa, nagy ûrmérték volt száraz terményekre.
Zak 5,7
úgy, hogy abból kitûnt.
Zak 5,11
Ez volt Babilonia régi neve (Móz. I. 14,1.); átalán népek helyett vétetik.
Zak 5,11
Az egész látomás (7–11. v.) értelme ez: A zsidók vétkeiknél fogva hasonlítanak egy mértékhez, mely tele van bûnnel s egyszersmind büntetéssel. Miután abban megátalkodnak, abba mintegy bezáratnak, és az Isten büntetése súlyosan nehezedik rájok. Két ragadozó hatalmasság gyorsan a népek közé viszi azt, hogy ott maradjon (sok ideig). Mi értetik a két asszony (hatalmasság) alatt, nehéz meghatározni. Az értelmezõkbõl sokan Titus és Hadrián romai császárokat értik, kik a zsidókat az egész világon szétszórták. Igen jellemzõ, hogy a nagy mérték tele volt, és helyén megerõsíttetett; mert a zsidók a Messiás meggyilkolása által betöltötték bûneik mértékét, s büntetésöket, az egész világra való szétszóratást, tartós megátalkodásuk által, egyszersmind határozottan magokra vonták. Némely értelmezõk e látomást a zsidóknak a babiloni fogságba való hurczoltatására magyarázzák; de ez az összefüggéssel ellenkezik; mert a mi e látomást megelõzi és követi, a jövendõre vonatkozik.
Zak 6
Zak 6,1
A következõ látomás összefüggésben van az elõbbivel. Valamint abban a zsidókra mért büntetõitélet adatik elé, úgy ebben a nemzetekre szóló foglaltatik.
Zak 6,1
A szekerek az 5. v. szerint az Úr négy szele, s ezek ismét jelképei az isteni büntetõitéleteknek, mint Jerem. 49,36. Dániel 7,52. Jel. 7,1. A négyes szám a bûntetõitéleteknek minden oldalról való betörését jelenti.
Zak 6,1
A két hegy, mint maga a próféta értelmezi (14,4.), két része a keletrõl nyugatra hasadó olajfák-hegyének, melynek nyilása a közel fekvõ Josafát völgyének, az itélet völgyének meghosszabbodása leendett. E helyrõl megyen ki a büntetõitélet, melyet Isten, mint országának királya, ennek ellenségeire mér, és Sion, Jerusalem, az olajfák-hegye, az ország középpontjáúl vétetik, ez utóbbi hihetõleg azért, mivel Krisztus ott kezdette kínszenvedését, és ott ment föl mennyekbe. Josafát völgye, Joel szerint 3,2. ama hely, hol az Úr itéletei az egybegyûlt népekre méretnek.
Zak 6,1
annak jelentéseûl, hogy az Úr az õ országát bevehetlen, áttörhetlen védfallal veszi körûl.
Zak 6,2
a lovak szinei, mint az 1. r. jelképezik az Úrnak véres és végzetteljes gyõzedelmét az õ ellenségein.
Zak 6,3
Mások szerint: fakó.
Zak 6,5
hogy a világ urának parancsait végrehajtsák.
Zak 6,6
Az éjszaki és déli táj világosan említtetik, mivel ott voltak Izrael népének fõellenségei, éjszakon a kaldeusok (lásd Jerem. 1,13.), délen az egyiptomiak. Mind a ketten átalán Isten országának ellenei gyanánt vétetnek.
Zak 6,6
Babilon kétszer fenyíttetett meg t. i. Círus és Nagy Sándor által.
Zak 6,7
A pirosak, mint a szírus fordításban van.
Zak 6,7
annak jelképeûl, hogy a büntetõitélet átalános lesz mindazon népeken, melyek az Isten országának ellenszegûlnek.
Zak 6,8
lecsillapítják haragomat éjszak földén, megengesztelik igazságomat a végrehajtott büntetõitélet után. A többiekrõl is ugyanezt kell érteni, mert egybefoglaltatnak az éjszakra küldött büntetõeszközökkel. E szerint az egész látomás értelme ez: Isten, az õ országának ura, nemcsak a zsidókat, hanem a világ mindazon népeit melyek az õ rendeleteinek ellenszegûlnek, büntetésre vonja, míg igazsága meg nem engeszteltetik.
Zak 6,9
Az Isten országának jövendõ kifejlése, melyet a próféta elõbbi látomásaiban eléadott, az új Jerusalem, az isteni rendeléseknek ellenszegülõ zsidók és pogányok fölötti büntetõitélet, okát és forrását az Úr megigért fölkentjében találja, s felõle a határozott jövendölést föltételezi. Ezért a próféta az õ látomásának csak vége felé van még egyszer figyelmeztetve ezen fölkentre, és parancsot nyer, hogy a fõpapnak, Jézusnak a számüzöttek aranyából és ezüstébõl készített koronát tegyen fejére, annak jelképeûl, hogy egykoron egy más fõpap, a csemete (Zakar. 3,8.) fog jõni, ki majd a fõpapi és királyi méltóságot magában egyesíti, az Úr házát fölépíti, s kormánypálczája alatt a népeket mind egybegyüjti.
Zak 6,10
A nevezett Holdai, Tóbiás, Idaiás és Joziás, követei voltak a Babilonban hátramaradt zsidóknak, s most épen azért jöttek, hogy a templom részére áthozzák az ajándékokat. Ezekhez kellett a prófétának fordúlnia az Istentõl kijelölt napon, hogy tõlök az aranyat és ezüstöt az alább megnevezett czélra átvegye.
Zak 6,11
hihetõleg, két koronát egymásra, hogy a királyi és fõpapi méltóságot egy fõn jelképezze. A koronák a még külföldön élõ zsidók aranyából és ezüstjébõl készûltek, mivel a jövendõ, messiási egyház, különösen az ezen zsidók által képviselt pogányokból lõn egybegyüjtve. Vajjon a próféta e jelvényes cselekvényt valósággal véghezvitte-e, vagy csak lelkében tûnt az eléje? Miután e cselekvény semmi kivihetlent nem foglalt magában (vesd össze: az ellenkezõt a 11. r.), s a prófétáknál a jelvényes cselekedetek nem voltak ritkaságok (lásd Oze. 1. r.): hihetõnek látszik, hogy az valósággal megtörtént. A zsidó hagyomány szerint még késõbb is tudták a templomban azon helyet, hol a koronák fel voltak függesztve (lásd a 14. v.).
Zak 6,12
kinek te most, mint fõpap, elõképe vagy, mert õ maga fõpap leszen.
Zak 6,12
Lásd Zakar. 3,8.
Zak 6,12
Mások a hébert így: az õ helyébõl fog felnõni; – mint egy alulról lassan hajtó növény.
Zak 6,12
nem fából és kõbõl; mert ezt Zorobabelnek kellett bevégezni 4,10. szerint, s azt a Messiás jelenléte által fogta megdicsõíteni (Agg. 2,7–9. Malak. 3,1.); hanem egy lelki, szent gyülekezetet, mely már Dávidnak megigértetett (Kir. II. 7,13. 8-ik jegyz.).
Zak 6,13
A héber szó: hod, dicsõség, hirnév, a királyi fölségrõl használtatik Krón. I. 29,25. Zsolt. 20,6.
Zak 6,13
ül és uralkodik (vesd össze: Zsolt. 109.). Úgy látszik, mintha tétlen volna, és elleneit mégis lábai zsámolyává teszi.
Zak 6,13
A Zsolt. 109. szerint is a Messiás egyszersmind fõpap.
Zak 6,13
Közötte, mint király és fõpap között (Jerom.).
Zak 6,14
A koronák a templomban függesztettek föl, a nevezett külföldieknek és az általok elõképezett pogányoknak emlékûl szolgálandók azon végre, hogy egykoron minden nemzet ezen fõpap és király alatt fog egybegyûlni. A fönebbi (10. v.) Holdai és Joziás nevek helyett, itt Helem és Hem fordúl elõ, melyek azonban amazokkal, mint ugyanoly értelmûek, csak fölcserélve lenni látszanak; mert Holdai annyit jelent, mint „izmos“, Helem „erõs“; Joziás jelentése „Isten alapít, Isten erõssége“, és Hem (tulajdonképen Hen) „kegyelem“. A próféta e névcsere által arra akart figyelmeztetni, hogy e neveknél azok jelentését kell megfontolni. Mindezek azon áldásokra mutatnak, melyekben a Krisztus alatt egybegyülendõ népek résztveendõk valának; mert a már megfejtetteken kivûl, Tóbiás annyit jelent, mint „Isten jósága“, Idaiás „Isten gondja“, és Szofoniás „Isten oltalma“.
Zak 6,15
mind a távol népek.
Zak 6,15
eljõnek, megemlékezve az igéretrõl (14. v.), s Krisztusban és Krisztussal építenek az õ szentegyházán.
Zak 6,15
A próféta az angyal által nyert kijelentést, mint Zakar. 2,9.11. 4,9. A pogányok részvéte a szentegyház épitésénél bebizonyítandó vala a jövendõségnek, hogy az itt adott kijelentés Istentõl vagyon.
Zak 6,15
Az igéret rátok nézve teljesedni fog, ha Isten rendeleteinek engedelmeskedtek. A zsidók nem engedelmeskedtek ugyan, mindazáltal az igéret beteljesedett, de nem rájok nézve.
Zak 7
Zak 7,1
november- és decemberünk felének megfelelõ hónap. E rész összefüggése iránt következõvel és az elõbbivel, lásd a bevezetést ezen prófétához.
Zak 7,3
A nevezett személyek valószinûleg elõljárói voltak a még Babilonban hátramaradt zsidóknak. Õk rokonaik nevében követeket küldöttek Jerusalembe, hogy a templomban bemutassák az áldozatot és könyörgést a községért, s egyszersmind a papokat és prófétákat kérdezzék meg, vajjon a fogságban rendelt bûnbánati és böjti napokat tartsák-e továbbá is, miután a templomépités már jóformán elõhaladt, és átalán a jobb idõ bekövetkezni látszik. A héber szerint e vers: Akkor elküldék Sarezert, Regemmeleket és társait Jerusalembe, hogy könyörögjenek stb. E szöveg szerint a nevezett személyek magok voltak a küldöttek.
Zak 7,5
A törvényben parancsolt, egyetlen, évi bûnbánatos és böjtinaphoz (Móz. III. 16,1. s követk.) a babiloni fogságban még négy más járult: a negyedik hó tizenhetedik napja, Jerusalem bevételének gyászolásaúl (Jerem. 52,6.7.); az ötödik hó kilenczedike a templomégés emlékeûl (Jerem. 52,13.); a hetedik hó harmadika, Godoliás megöletésének gyászolásaúl (Jerem. 41,2.); és a tizedik hó negyedike, emlékûl Jerusalem ostromának kezdetére (Kir. IV. 25,1.).
Zak 7,5
Vajjon böjtöléstek által valóban nekem akartatok-e szolgálni, vagy csak magatokért böjtöltetek, önzésbõl, hogy mondhassátok: Jócselekedetet vittünk végbe, és Isten kegyelmét kiérdemlettük? Hasonlóképen áldozataitokat is csak az evés ivás végett mutattátok be, mint következik.
Zak 7,6
az áldozati lakomáknál.
Zak 7,7
A héber szerint: csendes.
Zak 7,7
Vajjon a próféták nem tanították-e a babiloni fogság elõtt, hogy az önszeretet ilynemû cselekedetei csak holt cselekedetek, melyek elõttem nem kedvesek, és csak a szent szeretet cselekedetei bírnak érdemmel? Lásd Izai. 58,3. s követk.
Zak 7,11
Az elõbbi kor izraelitái nem figyeltek prófétáik intéseire, valamint ti sem.
Zak 7,12
nagy büntetés.
Zak 7,13
fogtok.
Zak 8
Zak 8,2
Választott népem iránt való szeretetem lángoló, és nem tûr vetélytársat.
Zak 8,2
miután népem engemet elhagyott, s idegen bálványokhoz és népekhez szegõdött.
Zak 8,3
A héber szerint: hû városnak, hit városának.
Zak 8,3
a Mória hegy, melyen a templom állott. E szavak ugyan egyenesen, bár tökéletlenûl, a zsidó istenitiszteletre vonatkoznak, mely Jerusalemben Mória hegyén ismét visszaállíttatott; tágabb és tökéletesebb értelemben, az anyaszentegyházra, ez tulajdonképen az igazság városa, és a szent hegy, melyre a népek zarándokolnak. Lásd Izai. 2.
Zak 8,3
szent hegynek.
Zak 8,5
A 4. 5. v. értelme ez: Az új Jerusalem polgárai termékenységgel és nagy életkorral fognak megáldatni. Ez is különösen az anyaszentegyház tartandóságára és termékenységére vonatkozik.
Zak 8,7
a világ minden részébõl a még szerteszét tartózkodó zsidókat, kik még nem tértek vissza a babiloni fogságból, mint a nemzetek elõképeit.
Zak 8,8
Jerusalem egyszersmind képe az anyaszentegyháznak.
Zak 8,9
Bátorodjatok föl, kik a templomépités idején ilyet hallotok; mert utóbb jobb dolgunk lesz. Mielõtt a templomépités elkezdetett, az idõ még komorabb volt; akkor nem is volt kereset, holott most vagyon.
Zak 8,10
Mások szerint: az ellenség miatt.
Zak 8,10
A visszatérés után az elsõ években a zsidók rosz helyzetben voltak. Nem volt sem kereset, sem forgalom; e mellett elég biztosság sem volt az országban, mert a társadalmi viszonyok még nem voltak egészen rendezve. Vesd össze: Ezdr. I. 4. Ezdr. II. 4. Agg. 2,16–18.
Zak 8,12
hanem boldog nemzetség leszen Izrael. Mások tulajdon értelemben veszik: hanem az elvetett mag jól fog tenyészni.
Zak 8,12
A földi javak itt ismét képei a mennyeieknek, az égi harmat jelképe a kegyelemnek, mely a megigazúlás gyümölcseit termi meg a lélekben.
Zak 8,13
Bátorodjatok föl.
Zak 8,15
A héber szerint: és nem bántam meg.
Zak 8,16
föltételeûl ama boldog idõ bekövetkezésének.
Zak 8,16
városaitok kapuiban. A kapuk alatt és mellett tartatott a törvénykezés.
Zak 8,19
E bekövetkezendõ áldás miatt (3–5. 7. 8. 11–13. v.) a ti ünnepeitek örömnapokká lesznek. Az ünnepekrõl lásd Zakar. 7,3. 3-ik jegyz.
Zak 8,20
A fönebbi áldás (lásd az elõbbi v.) továbbá mint népek áldása iratik le. Sok nép fog gyülekezni az igaz religio középpontjához, és a megáldott ország városaiban lakni. Ez csak tökéletlenûl vonatkozik a babiloni fogság után azonnal következõ idõkre, midõn a pogányok közõl sokan zarándokoltak az igaz Isten templomához; tökéletes értelemben, a népek belépésére az anyaszentegyházba. Lásd Izai. 2.
Zak 8,21
épen a pogányok.
Zak 8,21
A héber szerint: eljõnek a népek és sok város lakói; és elmennek a lakosok stb.
Zak 8,23
A héber szerint: köntöscsúcsát, azaz, bojtját, mit a zsidóknak felsõruhájok szögein viselniök kellett, megkülönböztetésûl más népektõl. Lásd Móz. IV. 15,38. Móz. V. 22,12. E jövendölés beteljesedett a pogányoknak Jézus apostolai és tanítványai által eszközlött megtérésöknél. E született zsidók test szerint most már lélekben zsidók (hitvallók) lettek, s a pogányvilágot magok után ragadták.
Zak 9
Zak 9,1
melylyel megterheltettem, megbízattam, hogy azt Hadrakra stb. tegyem, s rájok a szerencsétlen jövendõt kimondjam. Lásd Izai. 13,1. Jerem. 23,33.
Zak 9,1
A Hadrak szót az újabb értelmezõk legtöbbjei tájnak veszik Damaskus mellett, habár ily nevû táj sehol sem fordul elõ a szentirásban és a régi iróknál. A régiek e szót jelentése szerint képleg fogták föl, s különféle tárgyakra vitték át. Miután Hadrak nevû hely a régiek elõtt egészen ismeretlen, s a próféták az oly tárgyakat, melyeket tulajdon nevökön nevezni nem akartak, örömest fejezték ki képes, virágos szavakkal (Izai. 21,1. Jerem. 25,26. Jel. 14,8.), legvalószinûbb azon vélemény, mely szerint a „Hadrak“ szót, mint jelképes nevet kell fölfogni. Ez pedig összetett szó, Had éles, erõs, és Rak vékony, gyenge, úgy hogy az erõs-gyengét jelentene. Melyik országot akarta a próféta e névvel jelelni, kitûnik az összefüggésbõl. A következõkben említett tájak és városok leigázása és elpusztítása, melyek a próféta korában persa uralom alatt voltak, s az annál felhozott egyes körülmények Nagy Sándornak a persa birodalom ellen tett hadjáratára mutatnak, melynek bukása után keleten a hatalmas hódító e birodalomnak nyugati tartományait is elfoglalta és elpusztította, csupán Judea kivételével, melylyel kegyelmét éreztette. A próféta e szerint a Hadrak szóval, úgy látszik, a persa birodalmat akarta jelölni, s a következõkben azt hirdetni, hogy ennek nyugati tartományai, melyek a héberekkel több-kevesebb ellenkedésben éltek, meg fognak fenyíttetni, a zsidók pedig megkiméltetnek.
Zak 9,1
melyre nehezûl az abban hirdetett szerencsétlenség által. Damaskus egyike volt Szíria legnagyobb városainak. Lásd Izai. 7,8.
Zak 9,1
mert az Úr dolga, intézni minden ember sorsát, nem csak az izraelitákét, kiket bûneik miatt büntetnie kellett, s most kegyelmesen ismét meglátogat, hanem a többi népekét is, melyeket szintén fenyítenie kell. Egy szóval: Isten büntetõitéletet hirdet a következõ népekre, mivel a pogányok sorsát is õ intézi.
Zak 9,2
Damaskus határainál, s megosztja vele a büntetést.
Zak 9,2
azért elbízták magokat, és magoknak sokat tulajdonítottak. Lásd Ezekiel 28,6. kevélység volt tehát az õ elestök oka.
Zak 9,3
Tírus, melyet Nabukodonozor keményen megfenyített, a persa uralom ideje alatt ismét felüdûlt. Lásd Izai. 23. r. 29-ik jegyz. és Ezekiel 28. r.
Zak 9,4
Mindez Nagy Sándor által ment teljesedésbe. Lásd Izai. 23. r. 29-ik jegyz.
Zak 9,5
Askalon, Gáza és Akkaron a filiszteusok fõvárosai voltak; Nagy Sándor meghódítván Tírust, a tengermelléken lefelé vonúlt, és meghóditá Filiszteát, megkimélvén a zsidókat.
Zak 9,5
A persák az általok meghódított tartományokban saját fõuralmok alatt meghagyták a királyokat, valamint a kaldeusok is; ennyibõl lehet itt szó a gázai királyról. Nagy Sándor ezen kis országoknak véget vetett. Különösen Gázában erõs ellenállásra talált, a miért kegyetlen boszút állott, Betist, a fõparancsnokot iszonyú kinzások között kivégezteté, a lakosokat megöleté, nõiket és gyermekeiket rabszolgákúl eladatá.
Zak 9,6
Azotus is filiszteus város volt. Nagy Sándor Filiszteát Gáza eleste után külföldi csõcselékkel népesítette meg.
Zak 9,6
gazdagságát, hadi erejét.
Zak 9,7
a filiszteus vérét. Itt a bálvány-áldozatok vére értendõ; a fogak között való utálatosság alatt a megemésztendõ áldozathús. Értelme ez: Én az õ bálványimádásának véget vetek.
Zak 9,7
Miután a büntetés mértéke betelt, a bálványozás Filiszteából kiirtatott, a filiszteusok maradványai az igaz Istenhez fognak térni, és a zsidókhoz tartozni, mint a jebuzeusok. A jebuzeusok, Jerusalem régi lakosai, Dávid uralkodásaig, a nélkül, hogy elûzethettek volna, Júda fiaival Jerusalemben laktak (Kir. II. 5,6.). Dávid által legyõzettek, és megtérésök után az Isten népe közé fölvétettek. Egy ily jebuzeus volt Areuna (Kir. II. 24,18. Krón. I. 21,18.). A pogányok megfenyítése elõkészület volt nekik az üdvre; azért csatoltatik itt büntetõitéletökhöz egyszersmind az igéret, hogy egykor Isten népéhez fognak tartozni; azért vesz a próféta alkalmat a következõben (9. v.) a Messiásról szólani.
Zak 9,8
egymást fölváltván, õrködvén. Én magam fogom védeni szent községemet (vesd össze: 2,9.). A héber szerint: Házam körül tábort ütök a ki- és bejárók (az ellenséges csoportok) ellen.
Zak 9,8
most megkönyörûlök inségökön. Itt a „most“ a bekövetkezendõ messiási idõre vonatkozik; a miért a szent község fölhivatik, hogy az Üdvözítõ eljövetelén örvendezzen.
Zak 9,9
Sion lakossága, Jerusalem, választott község!
Zak 9,9
legtökéletesebb értelemben: a király. Vesd össze: Zsolt. 44,7.
Zak 9,9
A héber szó Noscha, jelent egyszersmind megmentettet – a világból, inségbõl és halálból.
Zak 9,9
A héber szó Ani, jelent egyszersmind alázatost, szelídet, elnyomottat; jellemzi a Messiás összes szegény, szenvedõ és lealázott állapotját (Izai. 53.).
Zak 9,9
nem földi királyok és harczosok délczeg lován, hanem oly állaton, melyet leginkább csak a szegények használnak. Mindez Krisztus szegény állapotára mutat az õ elsõ eljöveténél (Máté 21,5. Ján. 12,15.), hol az õ szegény bevonulása leiratik. Azon városba, hova Dávid és Salamon oly gyakorta pompásan fölszerszámozott öszvéren vagy lovon, kevély lovagok csoportjától kisértetve, vonúltak be, az Úr egy kölcsönzött s még ülésre többé nem használt szamáron vonúlt be, melynek takarója az õ tanítványainak szegényes ruháiból állott, kiséretét olyanok tették, kiket a világ köznépnek, csõcseléknek tart. E cselekvény minden körûlményébõl kitûnik az Úrnak azon szándéka, melynélfogva az õ országát elsõ eljövetekor szegénységben és alacsony sorsban akarta elétüntetni.
Zak 9,10
Azután lesz a béke országa. Vesd össze: Izai. 2,4. Mikeás 4,3.
Zak 9,10
A határok tengertõl tengerig (a holttengertõl a középtengerig), a folyóvíztõl (Eufratestõl) az ország széleig, tulajdonképen az igéret földének határai, szorosabb és tágasb terjedelemben; melyek egyébiránt az egész föld határaiúl vétetnek, mint a zsidó nemzet az egész választott község helyett. Az egész föld másutt is mondatik a Messiás birtokának.
Zak 9,11
Itt új szakasz kezdõdik. Látomásában a próféta a görög hóditó gyõzelmeitõl (1–7. v.), melyekhez a dolog természeténél fogva (lásd a 7. v) csatlakozik a jövõ üdvözûlésrõl szóló jövendölés, – átvitetik a zsidók azon gyõzelmeire, melyeket a görögök felett a makkabeusi idõben kivívtak, úgy mindazáltal, hogy tekintete itt is gyakran egész a messiási idõkig terjed.
Zak 9,11
Itt az ó szövetségi zsidókról van szó, mert csak ezek voltak harczban a görögökkel, mint a 13. v. rólok megemlíti. Szövetségök a Sinai hegyen vérrel volt megpecsételve (Móz. II. 24,8. Móz. III. 17,11. Zsid. 9,18.); az által szenteltettek az Úrnak, s volt igényök az õ védelmére. A víznélküli verem börtön helyett vétetik (Jerem. 38,6.), ez pedig a legnagyobb inség képe (Zsolt. 39,3. 87,7. Izai. 42,22.). Jelen vers értelme ez: Magad is, te (érzéki) szövetségnép, frigyednél s az abban megigért oltalomnál fogva, megszabadúlsz nagy inségedbõl. A próféta ama nagy nyomorgatásokat érti, melyeket Nagy Sándor utódai Szíriában a zsidókra hoztak.
Zak 9,12
az Istenhez, ki erõsségnek, szirtnek neveztetik (Zsolt. 17,3.).
Zak 9,12
kik inségtekben, szövetségteknél és az igéreteknél fogva, várhatjátok a szabadúlást. A próféta a görögök által elnyomott zsidókhoz szól.
Zak 9,12
Látomásában Zakariás a jövendõ nyomort, mint jelenlevõt látja maga elõtt.
Zak 9,12
nagy jólétet. Vesd össze: Izai. 40,2.
Zak 9,13
mint a tegzet nyilakkal. A próféta eléadja, mint fog a szabadúlás megtörténni, – maga, az Úr által, ki az erõtlen zsidókat foga használni eszközûl a hatalmas zsarnokok legyõzésére. Merész kép által tünteti elõ Júdát, mint az Úrtól kifeszített nyilat, Efraimot, mint nyilakkal telt tegzet.
Zak 9,13
Zakariás ama gyõzelmekre mutat, melyeket a zsidók a makkabeusok alatt (lásd a Makkab. könyveit) a görög-szírus királyokon nyerendettek, melyekrõl Dániel is jövendöl 11. r.
Zak 9,14
Az Úr förgetegben fog megjelenni népe fölött, s abból szórja majd villámait ellenségeire. Kép nélkül: Isten segíti népét. Az Isten harsonaszóval zeng, azaz: Isten hirdeti jövetelét a büntetõitéletre. A déli szélvész Palesztina leghevesebbjei közé tartozik (Jób 37,9. Izai. 27,8.), s a büntetõitéletet jelképezi.
Zak 9,15
Értelme ez: Isten oltalmazza a zsidókat. Mint ragadományaikat elnyelõ oroszlánok (vesd össze: Móz. IV. 23,24.), törnek elleneikre, és mint parittyakövek, melyek összezúzzák a mire esnek, eltiporják azokat. A megöltek sokasága miatt mintegy iszszák elleneik vérét, mely oly bõven foly, mint az áldozati csészékben és az oltárszarvain látható. Az áldozatállatok vére egyik érbõl az áldozati csészékbe bocsáttatott, s részben az égõ-áldozatoltár szarvaira hintetett, melyek annak négy szegletén voltak.
Zak 9,16
mert válogatott hõsök támadnak Jehova országában. A szent kövek (a héber szerint: koronakövek, drágakövek) képei a zsidó hõsök jelességének, mint fönebb a parittyakövek az õ erejöknek.
Zak 9,17
Ez idõben az Úr miben tünteti ki jóságát és szépségét? A gazdag gabona- és borterményben, mely által a válogatott ifjúság növekedik. Valamint a makkabeusi korszak áldása, átalán képe a messiási idõ szellemi áldásának, úgy ez a gabona és bor, elõképe az Oltáriszentségnek, mely a választottak eledele, az erõsök kenyere, és ama bor, mely a tiszta lelkeket neveli.
Zak 10
Zak 10,1
A héber szerint: villámokat (melyek az esõ hirnökei)
Zak 10,1
E vers szoros kapcsolatban van az elõbbivel, s a makkabeusi idõrõl szól, melyben a zsidók, mint törvényeik buzgó követõi, az ország termékenységével voltak megáldva (lásd Móz. V. 11,14.). Ha ti azon idõben a terményéréshez megkivántató esõért fogtok könyörögni, õ bõven fog esõt adni. Másképen járnak azok, kik rosz és idegen pásztoraik tanácsára babonás eszközökhöz folyamodnak; ezek mitsem nyernek meg abból, mit várnak; ezek olyanok, mint az elcsábított nyáj, mely elvesz, míg azok, kik az Istenben bíznak, minden jót bõségesen megnyernek. Lásd a következõt.
Zak 10,2
Mert csak Isten adhatja meg, a mit tõle kivánnak, nem pedig a bálványképek és jósolók.
Zak 10,2
A héber szerint: a terafimok haszontalant szólanak (lásd Oze. 3,4.). A bálványpapok csak hiábavalóságot mondatnak bálványaikkal, mi nem teljesedik. – Szíria királya, Antiokus Epifanes, azon volt, hogy a zsidókat a pogány vallásra hódítsa (Makkab. I. 11,2. s követk.). Hihetõleg e czélra pogány papok és jósok által is mûködött, kik a zsidókat boldog jövendõ igéretével ámították.
Zak 10,2
A zsidók közõl többen indíttattak hitszegésre. Lásd Makkab. I. 1,45. 2,16.
Zak 10,2
nincs olyan pásztoruk, ki e nevet megérdemelje, õket minden rosztól és szerencsétlenségtõl õrízze, hanem rosz pásztoraik vannak, kik méltóbbak farkasoknak neveztetni, mint következik.
Zak 10,3
Itt a pásztorok alatt nem lehet érteni Izrael népének elõljáróit, legalább nem kizárólag, mivel a 4. v. különösen kiemeli, hogy az Istentõl a népnek adandó új elõljárók õbelõle valók lesznek. Hanem azon elõljárók értendõk, kiket a görögök rendeltek.
Zak 10,3
Ezek a nagy urak. Vesd össze: Ezekiel 34,17.18. A kép a bakoktól vétetett, mint melyek a nyáj élén járnak.
Zak 10,3
itt jó értelemben: kegyesen tekint nyájára stb.
Zak 10,3
Júda itt az Úr pompás harcziménének neveztetik, mint fönebb 9,13. kézivének.
Zak 10,4
A szeglet alatt, héber szólásmód szerint, gyakorta fejedelmek, elõljárók értetnek. Lásd Kir. I. 14,38.
Zak 10,4
t. i. az erõs hely, melyen függ minden, melytõl minden biztosság függ; mi ismét fölebbvalót jelent.
Zak 10,4
a haderõ.
Zak 10,4
hirtelen. Nincs a héberben.
Zak 10,5
az ellenséget, mely megvetésbõl neveztetik így.
Zak 10,5
azok, kik eddig tétlen elnyomatásban kényszerûltek élni.
Zak 10,5
A lovasságára büszke hadsereg megszégyenûlve kénytelen visszavonúlni. Vesd össze: Dániel 11,40. A 4. 5. v. értelme ez: Szabadságot nyerve az Úr gyõzedelme által, Júda saját kebelébõl fog nyerni fejedelmet, tiszteket és önálló hadsereget. Elõbb idegen hóditók zsarnoksága alatt szenvedve, melyet tétlenûl kellett viselnie, most maga fordítja ellenök fegyverét, és megtöri hadseregök erejét, melynek szégyennel kell majd elvonúlni. Mindez a makkabeusi korszakban teljesedett. Lásd Makkab. I. 4. r.
Zak 10,6
József háza alatt az egykori Izrael-ország, vagy Efraim lakosai értendõk. Lásd Ámosz 5,6. A makkabeusok idejében az egykori Júda-ország lakosai viseltek háborút, és védelmezték Izrael-ország lakosait, kik Galileában és a Jordánon túl laktak, sõt, hogy a görögök ellen biztosságba helyezzék, Judeába vitték õket, s ott adtak nekik lakhelyeket. Lásd Makkab. I. 5,9–54.
Zak 10,6
visszahelyezem elõbbi hatalmokba.
Zak 10,6
ismét megnyerik függetlenségöket, mint Júda független királyai alatt.
Zak 10,7
Efraim nemzetsége híres volt erõsségérõl. Lásd Móz. V. 33,17. A héber szerint: Hõsökhöz lesznek hasonlók az efraimiták, kik a zsidók közé fölvétetnek. Lásd a 18-ik jegyz.
Zak 10,7
utódaik fogják élvezni annak eredményét.
Zak 10,8
pásztorsíppal még a nemzetek közt találtató izraelitáknak. A babiloni fogság után csak Júda és Benjamin tért vissza, kikhez a tíz nemzetséges országbeliekbõl csak kevesen csatlakoztak. – A makkabeusok gyõzelmei által ez országbeliekbõl csakugyan sokan kaptak kedvet visszatérni hazájokba; hanem az itt elõadott jövendölés, mely sokkal népesebb és dicsõbb visszatérésrõl szól, az által nem teljesedett. A tíz nemzetséges országbeli izraeliták visszatérése egészben és nagyban, a prófétáknál a messiási idõre tartozik (vesd össze: Oze. 11,9. s követk. 14,5. s követk. Ámosz 9,13. s követk.) Ennélfogva Zakariás itt a makkabeusi idõt összefoglalja a messiási korszakkal. Amaz ugyan egyenes de tökéletlen, ez pedig tágabb de tökéletes értelemben vehetõ, a mennyiben ez utóbbinak végsõ korszakában egész Izrael belép az anyaszentegyházba.
Zak 10,9
Megsokasítom õket a népek között, mint megsokasodik az elvetett mag, úgy, hogy az õ elszóratásuk vetemény leszen, sok gyermekekre és unokákra terjedõ szaporodás (Jerom.). Ozeásnál is 1,4. 2,23. a nép Jezraelnek neveztetik, mi vetést és elszóratást jelent egyszersmind.
Zak 10,9
fiaikban élni fognak, a halálból föltámadnak. Vesd össze: Ezekiel 37,14.
Zak 10,10
Az egyiptomiak és asszíriusok tartották fogságban az izraelitákat; amazok itt átalán azon népek helyett vétetnek, melyek között a tíz nemzetség késõbben szétszórva élt. Vesd össze: Jerem. 52,4. A kaldeusok nem említtetnek, mert itt a tíz nemzetséges ország lakosairól van szó, kiket nem a kaldeusok, hanem az asszíriusok hurczoltak el (Kir. IV. 17,6.). Gálaád (a Jordánon túli tartomány), és Libanon (éjszaki tartomány a Jordán innensõ oldalán) azért említtetik itt, mert az izraeliták egykor ezen tartományokat bírták.
Zak 10,11
az Úr. Lásd Zsolt. 113.
Zak 10,11
a Jordán. Az átvonúlás a vörös tengeren és Jordánon, itt azon eszme kifejezéseûl használtatik, mely szerint az izraeliták minden akadályt le fognak gyõzni, hogy az utolsó idõben hazájokba (az anyaszentegyházba) visszatérjenek. Vesd össze: Izai. 11,15.16.
Zak 10,12
kegyelmemben.
Zak 10,12
Az Úr neve itt, maga, az Isten helyett vétetik. Az Úrban fognak járni, azaz, jámborúl, szentûl fognak élni, telve Isten ismeretével.
Zak 11
Zak 11,1
Ez a rész szomorú jövendölést tartalmaz. Hogy az elõbbivel összefüggésben legyen, ezen eszmével kell kiegészíteni: Istennek nagy kegyelemajándékai mellett is (10. r.) Izrael engedetlen és ellenszegülõ; azért következik be a rettenetes büntetõitélet. A próféta e rész három elsõ versében úgy irja le a büntetõitéletet, mint az egész országnak pusztítását külföldi ellenek által; azután (4–14. v.) ennek okát adja közelebbrõl egy jelképes példabeszédben, melyben le van irva, mint szegûlnek ellene Istennek az izraeliták, s mint vetik el az õ jó pásztorukat. Végre (a 15–17. v.) más jelképben a rosz pásztorokról szól, kik a jó pásztor elvettetése után, a nyájat elpusztítják és fölemésztik.
Zak 11,2
a legerõsebb is elpusztúl, mennyivel inkább te!
Zak 11,2
Bázán, hegység túl a Jordánon. Ámosz 4,1. 1-sõ jegyz.
Zak 11,3
Jordán erdõs partja, az oroszlánok tartózkodáshelye, melyek most elpusztúlt tanyájok fölött keseregnek. A próféta Libanon, Bázán, a Jordántartomány pusztúlását hirdeti, a mennyiben Palesztina ezen jelesebb részeit az egész helyett veszi. A pusztítás, tûz által hajtatik végre, mi a háborút jelképezi, mint Oze. 8,14. Hogy ez alatt ama harczot kell érteni, melyet a romaiak hoztak Judeára, kitûnik a történet összefüggésébõl és körûlményeibõl. Miután t. i. a próféta minden jövendölései egymás utáni rendben következnek (lásd a bevez.), és az e részben elõadottat a kilenczedikben a görög, a tizedikben a makkabeusi korszak elõzi meg, ebbõl következik, hogy a próféta a tizenegyedik részben a romai korszakot tartotta szemei elõtt. Ezt bizonyítják a jövendölés egyes czélzásai is, melyek a történet körülményeivel egybehangzanak. Az ország éjszaki részérõl, a Libanon felõl törtek be a romaiak, és elárasztották seregeikkel az országot, míg végre elpusztítván Jerusalemet, a zsidókat egész világra szétszórták.
Zak 11,4
Lásd az 1-sõ jegyz.
Zak 11,4
A prófétának meghagyatik, hogy jelképes cselekvény által, mint pásztor, nyájat legeltessen. Azonban õ nem saját, hanem egy fensõbb lény nevében mûködik; mert a pásztor, kit õ jelképez, az egész nyájra ügyel (7. v.), és határtalan hatalommal bír (8. v.), sõt a 13. v. maga, az Úr megbecsültetve mondja magát a pásztor személyében. Ez a pásztor amaz isteni pásztor, kirõl már az elõbbi próféták jövendöltek (Ezekiel 37,24. Jerem. 23,1–5.). E cselekvény azonban nem történt meg valósággal, hanem csak látomásban, mint annak változásából (8. v.) kitûnik. A leölésre szánt juhok az izraeliták, kik elõljáróiktól tévútra vitetve, végvesztökre rohannak.
Zak 11,5
Mások a hébert így …megölnek a nélkül, hogy vétket vélnének elkövetni, és eladják stb. A birtokosok, levágók és eladók, a vers második felében nevezett pásztorai (egyházi és világi elõljárói) a népnek. Ezek voltak a nép vesztének okai, a mennyiben a világiak rosz kormányzás és a külfejedelmek iránti eszélytelen viselet által, melyneél csak önérdeköket nézték, – az egyháziak pedig emberi tanítmánynyá alacsonyítván le az isteni religiót, képmutatás által, elõidézték az Isten büntetõitéleteit. Valósággal ilyenek voltak a tisztviselõk közvetlenûl Krisztus elõtt és az õ idejében.
Zak 11,6
A zsidók belháborgás és külellenség által valának megfenyítendõk. Folytonos és kegyetlen polgárháborúk elõzték meg Jerusalemnek a romaiak által véghezvitt pusztítását. A romai császár jelentékenyen neveztetik itt az izraeliták királyának, mert õt a zsidók magok jelentették ki fejedelmöknek, midõn Krisztust elvetették (Ján. 19,15.).
Zak 11,6
A külellenségek pusztítani fogják az országot, és én kezeikbõl nem szabadítom ki a zsidókat.
Zak 11,7
A 4. v.-re vonatkozik. Azért, mivel nekem Isten parancsolta (4. v.), s a nyájnak nem volt pásztora (5. v.), és Isten végveszélylyel fenyegetett (6. v.), átvettem a pásztori hivatalt azon reményben, hogy õket megmentem.
Zak 11,7
A héber szerint: kegyelemnek, kegyességnek.
Zak 11,7
azaz: összekötésnek (14. v.). A vesszõk azt jelképezték, hogy a pásztor kegyelmet és irgalmat ajánl, és hogy az õ czélja az elszéledett nyájat egybegyüjteni. Jézus Krisztus megjelent a zsidók között, hogy kegyelmet és váltságot hirdessen (Luk. 4,19.), és Izrael elszéledt fiait egybegyüjtse (Ján. 10,16.).
Zak 11,8
Mások a hébert így: mivelhogy az õ lelkök is föllázadt ellenem. – A nép három pásztora, a prófétáknál, a három fölebbvaló rendet jelenti, t. i. a polgári elõljárókat, a papirendet és a próféták karát, ennek helyére az utolsó idõkben az irástudók osztálya lépett. Lásd Jerem. 2,8. 18,18. Theod. Cirill, Jerom. Az egy hónapi idõ, azon idõmértéknél fogva, mely szerint az irás Krisztus megjelenését és mûködésének tartamát fölfogja (Dán. 9.), harmincz évi idõszak, s ezen harmincz év, kerekszám a harminczhárom évnek, melyet Krisztus Jézus e földön élt, mely alatt a királyságot, a papi és prófétai rendet megszûntette, mivel õ lépett azok helyére (Móz. I. 49,10. Zsolt. 109,4. Móz. V. 18,15.).
Zak 11,9
Miután a rámbizott nyáj minden megkisérlett eszközök után sem akar hozzám ragaszkodni (vesd össze: 7. v. 10-ik jegyz.), folytatja útát az Isten itélete (6. v.). Mirigyhalál, háború, belviszály emészti fel õket.
Zak 11,10
kegyelemnek. Lásd a 11-ik jegyz.
Zak 11,10
hogy a zsidókat ne támadják meg, hanem õket, mint nemzetet hagyják meg a nemzetek sorában. Az Isten oltalma, melynél fogva Isten az izraelitákat, mint nemzetet fentartja, képleg úgy adatik elé, mintha Isten frigyet kötött volna minden nemzettel, hogy az izraelitákat, mint önálló népet megtûrjék. Vesd össze: Oze. 2,18. Jób 5,23.
Zak 11,11
hatalom adatott a népeknek, különösen a romaiaknak.
Zak 11,11
A pásztor fáradsága nem volt egészen sikeretlen; a szegények, megvetettek egy kis serege gyülekezett egybe a jó pásztor körûl, s ezek a kitört büntetõitéletbõl megismerték, hogy a mi mondatott, nem puszta fenyegetés volt, hanem isteni jövendölés. A próféta múlt idõben szól, mert az õ látomása alatt az egész büntetõitélet végbement.
Zak 11,12
a nyájakban az ellenszegûlõknek.
Zak 11,12
Miután a nyáj, kevésnek kivételével, a pásztort már elvetette, ez még egyszer hozzájok fordúl és szól: Úgy vélem, valami bért mégis érdemlettem volna hû szolgálatomért. Azonban, ha nem akartok adni, tartsátok meg azt. Úgy gondolhatjuk, hogy ilyes szavakat mondhatott Krisztus tanitásidejének végén, kevéssel kinszenvedése elõtt.
Zak 11,12
Akkor egészen meg akartak tõlem szabadúlni harmincz ezüstpénz, azaz, egy szolgabér (Móz. II. 21,32.) által. Mi még inkább felfokozta gonoszságukat; mert ily pásztornak ily bért adni, a legnagyobb megvetés és ördögi gúny. Méretni mondatik az ezüstpénz, mert a szentélyben tartott ezüstpénznek (siklusnak) súlyával kellett bírnia.
Zak 11,13
azaz: Isten elé, ki mindent alkotott (Jerom.), vonatkozva Jerem. 18.-ra, hol az Isten, mint fazekas, van eléállítva, ki Izrael népét, mint a harag edényét összetöri. Hadd emeljen vádat az ezüstpénz, a semmi dij, az Úr elõtt, hogy mint fazekas, teljesítse jövendölését, melyet Jeremiás által hirdetett, és hogy a hiábavaló edényt, Izrael népét összetörje.
Zak 11,13
Ez nem csupán gúny, mert a bér annyiban volt dicsõ, a mennyiben alkalmúl szolgált Krisztus áldásteljes kinszenvedéséhez (lásd a következõt).
Zak 11,13
Jelen vers igéi teljesedtek Jézuson az õ tanításideje végével, midõn õt a zsidók már elvetették. Nem volt elég, hogy mint tanítót elvetették, hanem egészen meg akartak tõle szabadúlni, és õt halálra adni. Hogy ezt elérhessék, harmincz ezüstpénz díjt szabtak az õ elfogatására. Júdás, ki õt e megvetendõ áron csakugyan elfogatta, lelkiismerete szemrehányásaitól üldöztetve, az ezüstpénzt a fõpapok lábai elé vetette azután a templomban, kik annak árán, mivel a pénzt, mint vérdíjt a templom kincstárába nem tehették, egy fazekastól telket vettek temetõhelyûl az idegenek számára. – Ha e történetet összehasonlítjuk a jövendöléssel, találunk ugyan némely körûlményt, mely a jövendölésben nincs kifejezve, de ez nem tesz a kettõ között valóságos különbséget, ha meggondoljuk, hogy ezen egész példabeszéd a pásztorról, jelképes elbeszélése annak, mi Jézus történetében nem szó szerint, hanem valósággal teljesülendõ vala. Ez, t. i. a valóság, egészen meg van a történetben; mert tulajdonképen csak két eszmét kelle kifejezni a harmincz ezüstpénz jelképes történetének: hogy a nép azok által pásztorától egészen elszakadt, és hogy ezen ezüstpénz, mint vérdij, a templomba jutott, hogy Isten fölhíja a nép elvettetése iránt tett jövendölésének teljesítésére. Mind a kettõ feltaláltatik Jézus történetében. Az ebben nem teljesedett egyes vonások a jelképes elõadáshoz tartoznak. Hasonlóképen szól a 8. v. a gonosz pásztorok megöletésérõl a jó pásztor által, a nélkül, hogy ennek szószerinti teljesedése czéloztatott volna. Lásd 13-ik jegyz. Hogy a boszúdíj (a vérpénz Máté 27,6.) a templomban nem maradt, az természetesen következett, mit a jövendölésben nem is volt szükség megemlíteni; de hogy azon épen egy fazekas földe vétetett meg, annak jelentéseûl történt, hogy épen e boszúdíj töltötte be a zsidók bûnmértékét, s ez tette Istent ama cserépmüvessé, ki Jer. 18. 19. r. szerint, a zsidó államot összezúzta, mint a hogy a fazekat összetörik. Jézus történetében tehát Zakariás jövendölésébõl nem csak az teljesedett, hogy a nyáj elszakadt a pásztortól a boszúért kiáltó harmincz ezüstpénz által, hanem különösen, mint ennek legegyenesebb következése, a népnek Jeremiás által megjövendölt teljes elvettetése az Istentõl. Ezért az evangelista is (Máté 27,9.) a jövendölés szavait kizárólag Jeremiásnak tulajdonítja. A vonatkozást igazolja e hozzátétellel: mint nekem az Úr mondotta.
Zak 11,14
Miután a zsidók teljesen elvetették a pásztort, midõn õt halálra eladták, ez fölbontotta az egyességet, melyet a zsidókkal mindörökre kötni akart (12-ik jegyz.). Júda itt azon kevés hivek helyett vétetik, kikbõl Krisztus az elsõ anyaszentegyházat képezte, Izrael pedig az elpártolt néptömeg helyett.
Zak 11,15
az elpártolt nép sorsát még továbbá is jelképezendõ. Végy egy pásztorbotot a nyájnak nem kormányzására, hanem megölésére. Elõbb a nyáj balsorsa hirdettetett, a jó pásztor elvettetése után, most a rosz pásztorok jellemeztetnek, kik a nyájat tévedésben és romlásban tartják.
Zak 11,16
fárasztó szirtes utakon erejöket ellankasztja. Ezen rosz pásztorok, kik mindjárt a jó pásztor elvettetése után, az elszélesztett és megsérült nyájnak fölötte inséges ügyét föl nem karolták, hanem csak önérdekökkel gondolva, azt egészen tönkre tették, ezek voltak a zsidó nép fejedelmei a romaiakkal viselt háborúban; egyszersmind a késõbbi idõkre nézve a sinagoga fõnökei értetnek, kik a fölbomlott szövetség után, a holt és mumiához hasonló zsidóságot, mint élõt és életadót magasztalták a megcsalt nyáj elõtt.
Zak 11,17
Oh pásztor! ki a pásztornak csak árnyképe vagy. Mások szerint: Oh semmiség pásztora! azaz, oh semmirevaló pásztor! ki a néven kivül mitsem bírsz a pásztor tulajdonaiból.
Zak 11,17
az Isten büntetése, romlás szálljon, mint Jerem. 50,35–38. A kar és szem, az erõ és belátás, a cselekvés és tudás helyett vétetnek.
Zak 11,17
Veszítsen el minden tetterõt és belátást. Betû szerint ez a sinagógának fõnökein teljesedik A vakok vak vezérei romlásából nem menthetik meg az eltévedett népet.
Zak 12
Zak 12,1
Vészjövendölés Izrael fölött. Lásd Zakar. 9,1. Izrael itt különbözik Júdától; ez a következõ jövendölésben ugyan kezdetben a választott nép ellenei közt jelen meg, de végre, miután megtért, áldott és szerencsés állapotba jut. Izrael alatt az elpártolt népek értetnek, kik, habár névleg keresztények is, az utolsó idõben a választottak kis nyája ellen fognak harczolni, de legyõzetnek. E népekre épen ráillik ezen név; mert valamint egykoron Izrael-ország polgárai, bár névszerint az Úrhoz tartoztak, valósággal pedig pogányok voltak, a mennyiben a borjú- és bálványimádást magok között tartották és terjesztették: úgy ama népek is csak név szerint lesznek keresztények, valósággal pedig pogányok, a mennyiben a kereszténységet tetszésök szerint alakítgatják, s a kor bálványainak, az álfölvilágosodásnak és érzékiségnek hódolnak. A következõ jövendölés (12,1–13,6.) hirdeti a választottak gyõzedelmét, kik az egész zsidónéppel, mely hozzájok bûnbánólag csatlakozik, a kereszténység minden ellenei fölött gyõzedelmet nyer.
Zak 12,1
Igy szól a Mindenható. A természet és az emberi lélek teremtése itt kezességûl van, hogy meg fog történni az, mi a következõ jövendölésben hirdettetik; mint ha a próféta mondani akarná: Õ, ki az eget, földet s az emberi lelket teremtette, hogyan ne hajthatná végre azt, mi következik?
Zak 12,2
t. i. a választott községet. Az õ, minden nép által leendõ megtámadtatása az ostrom képe alatt adatik elõ.
Zak 12,2
azaz: én Jerusalemet oly házzá teszem, melyben mindenki megrészegszik; minden nép megtámadja azt, de attól megrészegûlve, vesztére rohan. A mámor, kábúlás, képe a veszélynek. Lásd Zsolt. 59,5. 8-ik jegyz. Izai. 51,17.
Zak 12,2
mielõtt Isten rátekint, és annak szemeit megnyitja. Lásd 4. v. Júda fiai is megtámadják a szent községet.
Zak 12,3
próbakõvé, melyen erejöket megkisértik. Lásd Sirákf. 6,22. és a jegyz. Palesztina városai és helységei mellett nagy kövek voltak, melyeken az ifjak erejöket próbálgatták az emelésben.
Zak 12,4
Azután minden harczi erõt és hadi fortélyt meghiusítok.
Zak 12,4
Utána nézek, meglátogatom õt, hogy maga nyissa ki szemeit, holott az elõtt sötétben tapogatódzott, és a szent község ellenei közt volt (2. v.). Ez a zsidók átalános megtérését jelenti, s az õ belépésöket Jerusalembe, az anyaszentegyházba.
Zak 12,5
a látogatás amaz idejében.
Zak 12,5
Mi Jerusalem lakosaihoz (a szent község keveseihez) akarunk fordúlni, kik erõsek az Úrban, az õ Istenökben.
Zak 12,6
A héber szerint: a kévék közé tett égõ fáklyához.
Zak 12,6
Õk, Júda fiai (egyesûlve a választottakkal) a keresztény népek ellenei fölött diadalt nyernek, és ismét a választott néphez fognak tartozni. Vajjon betûszerint Jerusalem városa ismét betelik-e lakosokkal, s az igaz religio középpontja leszen-e, ezt csak ezen jövendölés teljesedése, a jövendõ mutathatja meg. Lásd a bevezetést a prófétákhoz 5. sz. alatt vége felé.
Zak 12,7
az Úr megint Istenök leszen, s õk ismét az õ népe lesznek. Júda (Jákob) sátorai, Júda népe, a sinagóga itt mint Zsolt. 86,2. ellentétben állanak Dávid házához, a szent községhez, az anyaszentegyházhoz.
Zak 12,7
Az Isten újra fölkarolja a zsidókat, hogy a keresztények, kik különösen a pogányokból származtak, ne dicsekedjenek, mintha egyedül õk tétettek volna méltókká az üdvözülésre. Lásd a romaiakhoz irt lev. 11. r.
Zak 12,8
Kik közé a zsidók már fölvétettek, ismétlése a 2. v. s követk.
Zak 12,8
az oltalom amaz idejében, a választott nép leggyengébbjei is olyanok lesznek, mint a hõs Dávid, és az egész község Istennek legyõzhetlen lakhelye lesz, mint ama gyülekezet, mely elõtt az Úr angyala védve és szabadítva ment (Móz. II. 23,20. s követk.).
Zak 12,10
Jerusalem lakói alatt egyszersmind a zsidók értetnek, mert ezekrõl már a 6. v. mondatott, hogy Jerusalemet lakni fogják. Dávid háza és Jerusalem lakói alatt tehát az utolsó idõnek egész szent községe értendõ.
Zak 12,10
ki be fogja õket tölteni Isten dicsõsége iránt buzgalommal és bûneik fölött bûnbánattal.
Zak 12,10
a szent község minden tagjai, de különösen az egykori zsidók; mert ezek az Urat nem csak lelkiképen bûneik által, hanem testiképen is megölték, a miért a következõkben mint siránkozók csak Júda családjai hozatnak elé.
Zak 12,10
Az itt beszélõ, az 1. v. szerint, az Úr, az ég és föld Teremtõje. Hogy alatta nem a láthatlan, minden szenvedésen felül levõ Istenség értendõ, kitûnik a következõbõl, hol ez az Úr mint átszegezett sirattatik. Ez az Isten angyala, kit a próféta másutt (2,8.) szintén isteni tulajdonokkal ruház föl, ki a 11. r. szerint a nép fölött a pásztori hivatalt fölvállalta, de jutalma a leggonoszabb hálátlanság lett.
Zak 12,10
kit az õ atyái keresztre feszítettek. Ján. 19,37.
Zak 12,10
azaz: engemet. Ez csak személycsere.
Zak 12,10
Az egyetlen és elsõszülött fiú fölötti siralomhoz való hasonlítás ide igen illik; mert Krisztus az õ isteni természeténél fogva egyszülött, emberi természeténél fogva az elsõszülött volt (Kol. 1,15.18.).
Zak 12,11
mint Joziásért, a jámbor királyért tett sírás volt. Kir. IV. 23,29. Krón. II. 35,22–25. Adadremmon, úgy látszik, egy kis helység lehetett a nevezett síkságon.
Zak 12,12
Átalános népgyász leend.
Zak 12,13
A Nátán-család Dávid nemzetségének egyik legjelesbje volt (Krón. I. 3,5.); az evvel együtt átalán a királyi család helyett vétetik. A Szemei-család egyik legjelesbje volt Lévi nemzetségének (Krón. I. 6,17.); az evvel együtt a papi nemzetség helyett vétetik. E kettõ, t. i. a királyi és papi nemzetség, a többi nemzetséggel együtt (14. v.) teszik az egész népet. Nátán és Szemei családjai által, úgy látszik, egyszersmind czélzás van a Messiás származására. Vesd össze: Luk. 3,26.29.31.; mert ama családoknak kellett mindenek elõtt siránkozni, melyekbõl a Messiás származandott.
Zak 13
Zak 13,1
Ez a 6. versig még az elõbbihez tartozik. Lásd Zakar. 12. r. 1-sõ jegyz.
Zak 13,1
A havi kórság itt átalán a tisztátalanság helyett vétetik. Értelme ez: Az idõben Isten kegyelme által a bûnösök és tisztátalanok mind tiszták lesznek; különösen a most már bûnbánatra kész Júda népe, melynél most már a levitai tisztátalanság is megszûnik (vesd össze: Móz. III. 11–15. r.), melytõl, mint a bûn következésétõl és jelképétõl (lásd Móz. III. 11. r. 1-sõ jegyz. és 13. r. 5-ik jegyz.) a zsidók kötelesek voltak megtisztúlni, míg maga a bûn rájok nézve el nem vétetett. Midõn ez megtérésök által megtörtént, ama természetileg tisztátalan állapotok sem tekintettek többé megfertõztetés tárgyaiúl, mivel a Megváltó vére minden tisztátalanságtól megtisztít.
Zak 13,2
Ez idõben minden hamis tanítmány és minden hamis szolgálat meg lesz szûntetve, és a tisztátalan lélek helyett a Szentlélek fog uralkodni.
Zak 13,3
Ha valaki azon idõben kisértetbe jõ valamit a kijelentett igazság ellen tanítani, tulajdon szülõi fogják õt attól eltiltani és halállal fenyegetni, melyet a törvény szab a hamis jövendölésre (Móz. V. 13,6–10. 18,20.); sõt, meg is sebezik õt (6. v.), vagy épen megölik, ha a tévtanitást valóban terjesztené. Az idõben oly nagy lesz a buzgalom a tiszta tanítmány mellett, hogy magok a szülõk hajtják végre a törvényes büntetést gyermekeiken, kik az ellen tanítanak.
Zak 13,4
a hamis tanítók, tévtanítók, bölcselkedõk.
Zak 13,4
prófétai öltönybe, melyet a hamis próféták is használtak.
Zak 13,5
Én nem jártam prófétai iskolába, hanem orczám verejtékével földmívelés által szerzem meg kenyeremet, mint Ádám (Móz. I. 3,19.). Mások a hébert így: Mert én szolga vagyok ifjúságomtól.
Zak 13,6
A 4–6. v. értelme ez: Az idõben a hamis tanítók szégyenleni fogják hamis tanítmányaikat, melyeket terjesztettek, és a kik õket ez iránt kérdõre vonják, azok elõtt nem vallják meg, hogy õk a hamis tanítók sorába tartoztak; csak miután figyelmeztetve lesznek a sebekre, melyeket a szülõi háznál nyertek (lásd a 3. v.), akkor fogják nagy pirúlással elõbbi tévedéseiket elismerni (Jerom.). Az egész amaz idõk nagy buzgalmát jellemzi, melylyel a tévtanokat nyomozni fogják, hogy végképen kiirtsák. Jelen vers szavait papi zsolozsmájában az anyaszentegyház Üdvözítõnk szentséges sebeire alkalmazza.
Zak 13,7
A most következõ 7–9. v. nincs összefüggésben az elõbbiekkel, hanem egy külön jövendölést képez. Az Úr pásztorának, ki az Úrral szoros egységben vagyon, erõszakos halállal kell nyájától elszakasztatni. A pásztorától megfosztott nyáj minden inségnek martalékúl adatván, elszéled; de az Úr nem vonja meg tõle kezét mindvégig. Õ ugyan a nyáj kétharmadát rettenetes büntetõitélet által elpusztítja, s a többit a legsanyarúbb kisérleteken és szenvedéseken viszi át, hanem ezek végre mégis megtérnek, és kegyelembe fogadtatnak. E jövendölés, rövid ismétlése s egyszersmind kiegészítése a 11. r. 12–13,6.-ban mondottaknak. Az itt említett pásztor nem lehet más, mint az, kirõl a 11. r. szól, ki hálátlansággal jutalmaztatik s 12,10. szerint, megöletik, – tehát Jézus Krisztus, ki maga is önmagára alkalmazza e jövendölést, midõn apostolainak elõre megmondja, hogy a csapás, mely õt érni fogja, oka lesz az õ szétszóratásuknak (Máté 26,31. Márk 14,27.), mely szétszóratás egyébiránt elõképe az egész nép szétszóratásának.
Zak 13,7
ki velem egy természetû és valóságú, s egyszersmind testvérem, ily értelemben fordúl elõ mindenkor a „legközelebb való“ szó. Vesd össze: Móz. III. 19,17. A „férfiú, ember“ kifejezés sincs jelentõség nélkül; mert annak, kit a fegyver érendõ vala, mint Isten legközelebbvalójának, testvérének, az istenivel az emberi természetet kellett egybekapcsolni. A fegyver, a halálos itélet úgy adatik elé, mint a melyet Isten mér, mert Isten akaratja volt, hogy a pásztor megölessék. Lásd Ján. 19,11.
Zak 13,7
a nyáj szegényei, a hivõk után, kik a pásztorhoz csatlakoznak.
Zak 13,8
A héber szerint: kiírtatik.
Zak 13,8
két harmadrész majd fegyver, majd mirígy által vesz el, a harmadik rész életben marad (vesd össze: Ezekiel 5,12.). A kétharmadrész megsemmisítése a zsidó-romai háborúban teljesedett.
Zak 13,9
E megtisztítás és próbálás által értendõ a zsidó háborúból megmaradt zsidók szétszóratása az egész világra, mely most is tart.
Zak 13,9
engemet, mint üdvözítõt, s váltságot fog tõlem ohajtani. Lásd Joel 2,32.
Zak 14
Zak 14,1
A következõ és utolsó jövendölés hasonló a 12. r. eléadotthoz, a miért az értelmezõk közõl sokan annak csak ismétléseûl és további kifejtéseûl tarták. Az Úr napja az a nap, melyen õ magát megdicsõíti vagy nagy jótétemények, vagy nagy itéletek által.
Zak 14,1
Jerusalemhez, a szent községhez van a szó intézve. A zsákmány alatt az értetik, mi az ellenségnek jut, tehát a végsõ elpártolt fajzat, mely a pogányokhoz csatlakozik.
Zak 14,2
Én megengedem, hogy a pogányok még egyszer összegyûljenek a szent község ellen. Lásd Zakar. 12,2.
Zak 14,2
A pogányok legyõzik a szent községet, minden iszonyúságot elkövetnek rajta, s annak felét zsákmányúl viszik. Másik fele még állhatatos ugyan, és hiven ragaszkodik az Úrhoz, de legvégsõ inségben szenved, s emberi segély nem elegendõ az õ megmentésére; magának az Úrnak kell segíteni, kiben õ bízik. Az Úr csodálatosan segít.
Zak 14,3
midõn Fáraót seregével együtt a tengerbe merítette (sz. Jerom.).
Zak 14,4
Valamint Jerusalem csak jelképe a választott községnek, úgy az olajfák hegye is csak jelképeûl vétetik ama helynek, honnan az Úr itélete ki fog törni. Lásd Zakar. 6,1. 3-ik jegyz. Az olajfák hegye meghasad, hogy a pogányoktól üldözött választottaknak menekvésre utat nyisson, hasonlót a vörös tengeren nyilt úthoz.
Zak 14,5
a városhoz, melybõl, mivel szorítanak, futnotok kell. A héber szerint: mert a hegyek völgye Azelig terjed (azaz: a lecsendesûlésig, a megszûnésig). Értelme ez: Mivel e völgyön át találtok menedéket, a mennyiben a veszélyek megszûnnek az átvonúlásnál, és ti nyugalmat leltek.
Zak 14,5
Lásd Ámosz 1,1.
Zak 14,5
Itt az Úrnak nem azon eljövetérõl van szó, melyrõl a 3. versben. Miután az Úr megszabadította övéit, eljõ látható dicsõségében miriad angyalaival (Móz. V. 33,2.) azok közepette. E vigasztaló látomás a prófétát annyira elragadja, hogy az ellenségeket egy ideig elveszti szemei elõl, és büntetésöket csak késõbben irja le.
Zak 14,6
meddig a büntetõitélet tart, mely 12. s követk. versben iratik le.
Zak 14,7
Csak egy az a nap, melyen az Úr itéli ellenségeit, mely nem oszlik nappalra és éjszakára, hanem a mely csak éjszaka.
Zak 14,7
a bevégzett itélet után fény leszen este.
Zak 14,8
a holt tengerbe.
Zak 14,8
a középtengerbe. A keleti és nyugati határok átalán a határok helyett vétetnek, úgy hogy értelme ez: a folyóvíz az egész országot elárasztja.
Zak 14,8
kiapadhatlan lesz. Az élõ vizek alatt ama lelki áldások értetnek, melyek a szent községben mindenfelé kiterjednek.
Zak 14,9
Ez utolsó gyõzelemmel a pogányok fölött, be lesz fejezve minden nép megtérése. Vesd össze: Zsolt. 21,28.29. És akkor egy akol leszen és egy pásztor.
Zak 14,10
Remmon, város volt Palesztina déli határán (Józ. 15,32. 19,7.). Értelme ez: Az egész Palesztinát Arábia déli pusztájáig ismét lakni fogják. – Az egész föld tele lesz az Úr tisztelõivel. A héber szerint: És az egész föld térséggé fog változni Gébától Remmonig, délre Jerusalemtõl. Géba éjszaki, Remmon déli pont Júda nemzetségében. Értelme ez: Minden akadály el fog enyészni Jerusalemtõl (a szent községtõl).
Zak 14,10
Jerusalem városa fekvésénél fogva az egész ország fölött kitûnik, és elõbbi terjedelmét ismét megnyeri. – Vajjon ez alatt csak jelképleg értendõ-e az igaz religio elterjedése az egész földön egy középpontból (Izai. 2.), vagy pedig betû szerint fog teljesedni: ezt csak a jövendõ fejtheti meg. Lásd Zakar. 12,6.
Zak 14,11
egyszersmind nem adatik kiírtásra, pusztításra (Móz. V. 7,22. 13,17.).
Zak 14,12
Az õ büntetésök már fönebb volt érintve (3–7. Vesd össze: 9-ik jegyz.); most az bõvebben leiratik.
Zak 14,12
Ezen ellenek iszonyú halállal vesznek el. A nyelv azért látszik említtetni, mert szemtelen kevélységgel Istenbõl és az õ népébõl gúnyt ûztek Zsolt. 71,4. (Jerom.); a szem azért, mivel a szent község gyenge oldalait kifürkészték, hogy annak egy részét hatalmokba kerítsék, 1. 2. v.; a test azért, mivel az Jerusalem ellen kelt. De még is nehányan közõlük megtérnek, és azért megmentetnek (16. v.).
Zak 14,13
Isteni rendelésbõl átalános zavar támad az ellenségek között, úgy, hogy egymással fognak küzdeni. Lásd Móz. V. 7,23.
Zak 14,14
a hitehagyottak (1. 2. v.); de mindazáltal bekövetkezik a gyõzelem, és összegyüjtetnek stb.
Zak 14,15
Az átok mindig az egész birtokra kiterjedett. Lásd Józ. 7,24.
Zak 14,16
Nem vesznek el mindnyájan a Jerusalem ellen indúlt pogányok, hanem némelyek az Úrhoz térnek, kegyelmet nyernek, és belépnek az anyaszentegyházba. Ezek majd az Úr buzgó tisztelõi lesznek. Az évenkénti zarándoklás Jerusalembe és a sátoros ünnep megülése a mózesi religióból kölcsönöztetett, s itt az Isten buzgó tiszteletének képeûl vétetik. A sátoros ünnep hálaünnep volt a pusztából az igéret földére nyert vezérletért és az évenkénti aratásért (Móz. III. 23,34.). Itt képleg ama hálaünnep helyett vétetik, melyet azon megszabadított népek váltságukért és az isteni kegyelem gyümölcseiért tartanak.
Zak 14,17
azaz: a Jerusalembe való zarándokoláshoz, az igaz religio vallásához, a középponthoz való ragaszkodáshoz van kötve az isteni kegyelem megnyerése.
Zak 14,20
A héber szerint: csengetyûin.
Zak 14,20
Minden az Úrnak lesz szentelve, s a szent érzület minden által fog nyilatkozni.
Zak 14,20
Az áldozati csészék, melyekbe az áldozatállatok vérét felfogták, a törvény szerint szenteltebbek voltak, mint a fazekak, melyekben a húst fõzték az áldozati lakomákhoz. Ez a különbség meg fog szûnni. Ez által jelképleg az van megjövendölve, hogy a teljesedés amaz idejében, minden külsõ különbözés mellett is mégis minden Istennek lesz szentelve, s az egész nép papi nemzetség leszen (Péter I. 2,9. Jel. 20,6.).
Zak 14,21
Minden edényt használni lehet az áldozásnál, azaz, minden meg lesz szentelve. E mellett magától értetik, hogy az áldozat nem mondatik itt mindvégig tartandónak, hanem csak képûl használtatik, hogy az elõbb említett különbség megszûnése még inkább szembetünõvé tétessék.
Zak 14,21
tulajdonképen, mint a héber kifejezi: kananeus.
Zak 14,21
Nem lesz többé semmi szentetlen az Isten községében. Vesd össze: Ezekiel 16,3. Izai. 4,3. 60,21. Jel. 21,27.
MALAKIÁS JÖVENDÖLÉSE.
Malakiás, Aggeus és Zakariás próféták s a már bevégzett templomépités után azon idõben lépett föl, midõn Nehemiás másodízben jött Jerusalembe (Ezdr. II. 13,7.), hogy megszûntesse a visszaéléseket, melyek az õ, Jerusalembõl történt elsõ elutazása óta becsúsztak. Ezen idõre mutat világosan az õ jövendöléseinek tartalma; mert e szerint a templomi szolgálat már teljes folyamában volt (1,7–10.), és abban épen azon visszaélések rovatnak meg, melyeket Nehemiás megszûntetni igyekezett, t. i. a pogány nõkkel való házasságok (2,10–16. vesd össze: Ezdr. II. 13,23–30.), a tizedadományok elmulasztása (3,7–12. vesd össze: Ezdr. II. 13,5.10–13.), a papok hanyagsága a szolgálatban (1,6. vesd össze: Ezdr. II. 13,4.30.). Valamint minden próféta, úgy Malakiás is a messiási idõkre irányzotta tekintetét. Hirdette a Messiás kettõs eljövetelét, az õ elõhirnökét és legtisztább áldozatát, mely napkelettõl napnyugatig az Úrnak bemutattatni fog. A próféta további életkörülményeirõl nincs bõvebb tudomásunk. Az õ jövendöléseit mind a zsidó mind a keresztény egyház kezdettõl a szent iratok közé számította.
Mal 1
Mal 1,1
Lásd Zakar. 9,1. Az elsõ jövendölés (1–5. v.) megrója a nép elégedetlenségét.
Mal 1,2
Miért vagytok elégedetlenek mostani helyzetetekkel? ti hálátlanok! nem adtam-e nektek mindig tanújelét szeretetemnek? Ti ezt nem akarjátok elismerni, és azt mondjátok: Hol vannak a szeretet ezen bizonyságai? De emlékezzetek meg, Jákobot nem tettem-e eléje Esaunak, habár mindketten testvérek valának, és Esau ezenfelûl elsõszülött; nem Jákobot tettem-e a választott nép törzsatyjává, mialatt Esaut elmellõztem?
Mal 1,3
kevéssé szerettem. Gyûlölni, a szentirási szólásmód szerint, annyit tesz, mint kevésbbé szeretni. P. o. Máté 10,37. Ha ki hozzám jõ, és nem gyûlöli atyját stb. Luk. 14,26. azaz, kevésbbé szeret engem, mint atyját, atyjának elsõséget ad fölöttem. Sz. Pál e szavakat: Jákobot szerettem, Esaut pedig gyûlöltem, – az isteni választás és elvetés nagy titkára alkalmazza, s a két testvérben a választottak és elvetettek elõképeit látja. L. Rom. 9,11–13.
Mal 1,3
a puszta Idumeát adtam neki lakhelyûl, mi elvettetését jelképezte.
Mal 2,3
a pusztaság szörnyeinek tanyájává. Idumea már magában véve is terméketlen volt, s még inkább azzá lett a kaldeusok pusztítása által. L. Jerem. 49,7. s követk. Abd.
Mal 1,4
E vers értelme ez: Igen, én Edomot nemcsak hogy pusztává tettem, hanem pusztának is kell maradnia; mert akárhogy törekedjenek az edomiták hazájok felvirágoztatásán, törekvéseiket és meghiusítom; mindenkorra pusztának kell maradnia. Ez be is teljesedett; mert midõn az edomiták a kaldeusok által tett pusztítás után ismét fölüdûltek, a makkabeusok által újra leigáztattak, úgy, hogy nevök is kiírtatott. Lásd Makkab. I. 5,3. Makkab. II. 10,16.17.
Mal 1,5
mi betûszerint akkor teljesedett, mikor Idumea a makkabeusok alatt meghódíttatott, s lakosai a körûlmetélést fölvenni kényszerûltek. Lásd az utolsó jegyz. a Makkab. II. könyvéhez. Tehát ezen egész beszéddel 2–5. v. ezt akarta a próféta mondani: Láthatjátok, hogy legelkeseredettebb ellenségtek, Édom (lásd Abdiás) puszta lett és az marad, elmellõztetett és úgy marad, az õ sorsa gyõzzön meg titeket arról, hogy ti vagytok a választott nép, és az maradtok; háladatosak legyetek tehát, és ne elégedetlenkedjetek. – A nép megrovása után következik a 6. verstõl a 2,9-ig egy feddõ beszéd a papokhoz az õ lanyhaságuk és tiszteletlenségök miatt az isteniszolgálatban.
Mal 1,6
engemet. Lásd Zsolt. 5,12.
Mal 1,6
kik megvetettetek engem, és nem is látjátok be, hogy megvetettetek.
Mal 1,7
Ti oly áldozatokat mutattatok be nekem, melyek nincsenek hiba és szenny nélkül (Móz. III. 22,21.22. Móz. V. 15,21.), és nem veszitek észre tiszteletlen hanyagságtokat. S ha eziránt titeket számra vesznek, azzal mentitek magatokat, hogy a második templom nem oly jeles többé, s hogy abban hitványabb áldozatokat is be lehet mutatni. – A papok, úgy látszik, haszonlesésbõl hibás állatokat áldoztak, s az áldozóknak hibátlanokat számítottak be.
Mal 1,9
A héber szerint: rajtunk.
Mal 1,10
Az Isten fösvénységet vet a papok szemére, kik az ingyen teendõ szolgálatokért is megfizettetik magokat. Hagyjátok abba áldozataitokat, miután tiszteletlenségtek miatt azok úgy is haszontalanok.
Mal 1,11
Némelyek a hébert és latint jelen idõben fordítják: Mert napkelettõl… minden helyen áldoznak, és tiszta áldozatot mutatnak be az én nevemnek stb.; a mi nem helyes; mert a próféta a pogányok áldozatait, melyek az igéret földén kivûl minden helyen bemutattattak, vagy pedig azon módot, melylyel magokat bensõleg Istennek föláldozták, nem tarthatta azon tiszta áldozatnak, melylyel az Isten megdicsõíttetni fog; sõt inkább itt is, mint a prófétáknál gyakorta, azt, mit a próféta az õ látomásában jelenlevõnek lát, mint jövendõt kell fölfogni. E felfogás szerint, jelen vers értelme, összefüggésben az elõbbiekkel, ez: Hagyjátok abba egészen áldozataitokat; mert különben is csakhamar eljõ az egyetemes világreligio korszaka, mikor minden nemzet mint igaz Istent fog engem elismerni és dicsõíteni. Ez idõben minden helyen tiszta áldozat fog nekem bemutattatni. A messiási idõszak e tiszta áldozata alatt a próféta nem értheti az imádság és jócselekedetek lelki áldozatát; mert azt ellenébe teszi a zsidó papok külsõ, valóságos áldozatainak, ennélfogva annak külsõ, valóságos áldozatnak kell lennie, mint azt valóságos áldozat nevén „eledel-áldozatnak“ nevezi; s azt önmagában véve átalán tisztának mondja; annak tehát oly tisztának kell lenni, mely az áldozó által meg nem fertõztethetõ, mely tulajdonnal a lelki áldozatok nem bírnak, a mennyiben azok az emberi gyarlóság és tisztátalanság szennyét többé-kevésbbé magokon viselik. Ez a tiszta valóságos eledel-áldozat nem egyéb, mint az új szövetség áldozata, Jézus Krisztus vérontás nélküli áldozata a szent misében. E legtisztább eledel-áldozatot, mely soha nem lehet tisztátalanná, ha az áldozó pap, vagy az áldozatnál jelenlevõ község bármily tisztátalan volna is, értették a fönebbi szavak alatt mind a szent atyák, kik e szentirási helyrõl nyilatkoztak, és a trienti sz. gyülekezet kijelentette (22-ik ülés), hogy a szent miseáldozatban a próféta igéi teljesedtek.
Mal 1,12
az én nevemet.
Mal 1,12
Az által becsteleníttek meg engemet, és úgy néztek, mint valami tisztátalant, hogy azt mondjátok: Áldozatnak akármi jó; a tûz azt úgy is megemészti. A héber szerint: az megvetett, és jövedelme hitvány eledel. Értelme ez: Az Úr asztala nem oly nagy valami, és jövedelme, azaz, mi neki áldoztatik, hitvány eledel is lehet.
Mal 1,13
Ti fárasztónak s kevéssé dijazottnak tartjátok, megvizsgálni az áldozatállatokat, s könnyelmûségtekben oly állatokat is mutattok be, minõket a törvény tilt, t. i. melyeket a vadaktól elragadtatok, melyek tehát sérûltek, sánták, betegesek.
Mal 1,14
A törvény szerint hibátlan hímeket kellett áldozni (Móz. III. 22,18. s követk.).
Mal 1,14
megbüntetem a pogányokat és mind a pogány érzûletet.
Mal 2
Mal 2,2
hív szolgálat, pontos kötelességteljesítés által.
Mal 2,2
A héber szerint: átkot.
Mal 2,2
megátkozom, mit ti megáldotok.
Mal 2,3
Elvonom dijatokat és jövedelmeteket. Az áldozatállatok lapoczkája a papok jövedelméhez tartozott (Móz. V. 18,3.). A héber szerint: Megátkozom vetésteket (elvonom tõletek az aratást).
Mal 2,3
azon áldozatállatok ganéját, melyek az ünnepeken áldoztattak; azaz, legnagyobb gyalázattal foglak illetni.
Mal 2,4
Ezt a parancsot (ezt a megrovást) intézem hozzátok, hogy hûtlenségtek és hanyagságtok által ne legyek kényszerûlve visszavenni igéretemet, melyet Lévinek tettem (5. v.). A papok Lévi nemzetségéhez tartoztak.
Mal 2,5
Én szerencsét és jólétet igértem neki (Móz. IV. 8,14. 25,12.); és beteljesítettem igéretemet, mert irántam legmélyebb tisztelettel, híven viselte tisztét.
Mal 2,7
Mert a pap Isten követe az emberekhez, és az õ akaratának tolmácsa.
Mal 2,9
s ez által engem megvetésbe hoztatok. Az egész feddõbeszéd a papokhoz, összefüggésben van az újszövetségnek elõbb említett áldozatával (1,11.), mely által egyszersmind megjövendöltetik a levitai papság eltöröltetése, kikre nézve a törvény értelme, melyet õk emberi rendelésekké ferdítettek el, az utolsó idõben elveszett.
Mal 2,10
A próféta e verstõl a 16.-ig más vétséget ró meg, melybe az izraeliták az által keveredtek, hogy pogány nõkkel léptek házasságra (Ezdr. I. 10,3. Ezdr. II. 13,23.). Mózes törvénye csak a kananei nõk házasságát tiltja a héberekkel, nehogy ezek ily viszonyok által bálványozásra csábíttassanak (Móz. II. 34,15. Móz. V. 7,3.). Más külföldi nõket vehettek az izraeliták feleségûl, ha azok a bálványozásról lemondtak. A babiloni fogságból lett visszatérés után ama tilalom kiterjesztetett minden külföldi nõre, kiket gyermekeikkel együtt kivetettek a nép közõl (Ezdr. I. 9,2. 10,3. Ezdr. II. 13,23.), valamint a vegyes házasságok minden idõben roszaltattak (Móz. I. 24,1. s követk. 26,34.35. 27,46. 28,8. Kir. III. 11,1. s követk. Ezdr. I. 9,10. Ezdr. II. 13.); mindazáltal a zsidók erre nézve nem engedték magokat korlátoztatni elöljáróik és prófétáik által. Ez ellen harczol itt a próféta, megmutatván, hogy az izraeliták mindnyájan egy õsatyától, Ábrahámtól származnak, s egy Istent tisztelnek, ennélfogva csak egymás közt szabad házasságra lépniök, nem pedig külföldi nõkkel stb.
Mal 2,11
Júda és Izrael alatt a héber nép értetik. Különösen Jerusalemben köttettek ilynemû házasságok.
Mal 2,12
Minden izraelita, legyen õ a csábító vagy az elcsábított, ha még oly buzgó tisztelõje is az Úrnak, kiírtatik.
Mal 2,13
Némely zsidók az õ zsidó feleségeikhez még külföldi ágyasokat is vettek, mi által törvényes nõik jogai csorbíttattak, kiket olykor egészen is elbocsátottak. Ezek az oltár körüli helyet, hol csak öröm- és hálaénekeknek kellett volna zengedezni, eltöltötték sohajaikkal és panaszaikkal, s azt eszközlötték, hogy Isten nem fogadta kedvesen a neki bemutatott áldozatokat.
Mal 2,14
Azért, mivel az Úr tudja házasságodat ifjúságodban eljegyzett feleségeddel.
Mal 2,15
Nem ugyanazon egy Isten alkotta-e õt, s lehelte beléje, mint beléd, a lelket (lásd a 10-ik jegyz.)? S nem az-e czélja Istennek e vegyítetlen házasságoknál, hogy Ábrahám ivadéka tisztán föntartassék? Mások a hébert így: Nem ezt tette-e az az egy is, kinek lelke még fenmarad? Mit tett ez az egy? Kereste az Istentõl megigért ivadékot. Több értelmezõ szerint, a próféta itt a zsidók azon ellenvetésére van tekintettel, kik Ábrahámnak (az egynek Izai. 51,2. Ezekiel 33,24.) példáját hozzák föl magok mellett, mivel õ is Sára mellé a külföldi Hágárt vette feleségûl; úgy, hogy a vers értelme ez: Ábrahám sem tett úgy, mint ti tettetek; még õt lelkesítette az isteni szellem, mely titeket elhagyott; mert mit tett õ? Talán boszantani akarta törvényes feleségét, Sárát, vagy épen elhagyni õt, vagy állati ösztön kielégitése volt czélja? Épen nem. Õ Hágárt csak azért vette el, mert felesége adta õt neki, hogy tõle Istennek tisztelõket nemzzen. Az õ cselekedete tehát nem ment ki titeket.
Mal 2,16
A próféta ismét a zsidók egy ellenvetését hozza föl, és megczáfolja azt. Isten maga engedte meg az elválást (Móz. V. 24,1. s követk.), így szólnak a zsidók. A próféta azt feleli: De sérelmet követ el feleségén, ki õt elbocsátja (minden könnyelmû okból, mint ez a külföldi nõkkel való házasságoknál legtöbbször megtörténik).
Mal 2,17
A próféta a népnek még egy káromló beszédét rója meg, azon, Istent káromló következtetést, hogy Isten elõtt tetszeni kell az istentelennek, mert gyakorta szerencsés. A zsidók ugyanis az õket környezõ pogányokat sokkal jobb helyzetben látták, mintsem õk voltak, mióta a babiloni fogságból visszatértek.
Mal 2,17
A próféta megfelel a következõ részben, hogy a Messiás eljõ, s az istenteleneket mind megbünteti, de mindenekelõtt a levitákat és izraelitákat vonja számadásra.
Mal 3
Mal 3,1
hogy eljövetemre figyelmessé tegye és elõkészítse az embereket. Ez az angyal (azaz követ) keresztelõ János volt, mint a sz. evangelisták és maga Jézus bizonyítják (Máté 11,10. Márk 1,2. Luk. 7,27.).
Mal 3,1
a Messiás. Lásd Aggeus 2.
Mal 3,1
az Isten angyala, vagy az angyal képében megjelenõ Istenség, lásd Zakar. 1. r. 12-ik jegyz., egyszersmind az isteni követ, ki új szövetséget szerez. Lásd Jerem. 31,31. s követk. Izai. 49,8. A Messiás után való óhajtás az utolsó idõkben mindegyre lángolóbb volt.
Mal 3,2
Ki érheti föl gondolatával e nap minden áldásait?
Mal 3,2
A héber szerint: Ki viselheti el az õ eljövetele napját, és ki maradhat meg az õ megjelenésekor? Az Úr elsõ eljövetének napja üdvhozó volt, de egyszersmind rettenetes azokra nézve, kik benne nem hittek.
Mal 3,2
A héber szerint: mint a kallók lúgja. Elválasztja a jót a rosztól, mint az olvasztók és kallók.
Mal 3,3
A leviták a papokkal együttvéve különösen számra fognak vétetni.
Mal 3,4
Ábrahám, Mózes idejében.
Mal 3,5
mindentudásomnál fogva, magam teszek bizonyságot az elkövetett gonoszról.
Mal 3,5
azt vagy megcsonkítják, vagy egészen elhúzzák.
Mal 3,6
mindig megbüntetem a gonoszt.
Mal 3,6
mert fenmaradástokat elõbb megigértem.
Mal 3,7
Itt következik a tizedadomány elmulasztásának megrovása.
Mal 3,8
Tulajdonképen: átszegezheti-e. E jelentése van a héber szónak a szírus és kaldeus nyelvben. Mások szerint: megcsalhatja-e.
Mal 3,8
a zsengék önkéntes adományok voltak, melyek a tized elõtt minden terménybõl adattak. A tizedrõl lásd Móz. V. 12,11.17–19. 14,22.23.
Mal 3,9
A héber szerint: azért száll rátok az átok.
Mal 3,10
Tegyetek próbát, s vigyétek meg az Úr házába mind a tizedet, és meglátjátok, nem adok-e nektek esõt és mindent bõségesen? A templomhoz éléstárak voltak építve, melyekben a tizedadományok és egyebek tartattak. Lásd Ezdr. II. 10,38.39. 13,5.12.
Mal 3,11
a sáskákat. Lásd Joel 1,4.
Mal 3,13
A próféta ismét visszatér a 2,17.-hez.
Mal 3,14
bûnbánattal, töredelmesen.
Mal 3,16
Egészen máskép éreznek az Istent félõk. Õk tudják, hogy az Úr megemlékezik szolgáiról, és hogy a dijazás bizonyosan eljõ, ha néha késni látszik is.
Mal 3,17
mikor itéletre jövök.
Mal 3,18
más érzelmûek lesztek, mint a 14. 15. volt mondva.
Mal 4
Mal 4,1
E rész az elõbbivel van összefüggésben; mert az itélet, melyrõl 3,17.18. van szó, itt határozottabban említtetik.
Mal 4,1
Ezt az értelmezõk legnagyobb része Jézus Krisztus utolsó eljövetelérõl magyarázza (Tessz. II. 1,8.).
Mal 4,2
Jézus Krisztus, ki a világ világossága lett tanítása által, az igazság szerzõje kegyelme által.
Mal 4,2
üdvözûlés jár sugáraival Luk. 1,78.
Mal 4,2
A héber szerint: mint a hízott borjak. Értelme ez: Ti a legnagyobb örömet fogjátok élvezni üdvötök felett.
Mal 4,3
mert a tûz megemészti õket (1. v.).
Mal 4,4
Azért, hogy ez itéletet elkerüljétek, kövessétek Mózes törvényét. Vesd össze: Ján. 5,46.
Mal 4,6
Ki majd eszközölni fogja, hogy a fiak ismét atyáik, a patriarkák érzületével bírjanak; õ feltámasztja bennök a hitet, mely ezen atyák legfõbb jellemvonása volt. Lásd Zsid. 11. r.
Mal 4,6
pusztúlással. Lásd Zakar. 14,11. Átalános hagyománya a zsidó és keresztény egyháznak, hogy Illés próféta az idõk végezetével személyesen meg fog jelenni, hogy a zsidókat Jézus Krisztushoz térítse. E szerint az utat készítõ angyalnak az elõbbi részben megigért eljövete, keresztelõ János eljövetére vonatkozik, ki Illés erejével lépett föl; és Illésnek itt megigért eljövete az õ valóságos megjelenésére kevéssel a világvége elõtt. Mind a kettõnek ugyanegy a feladata, hogy az atyák hitét fölélesszék. Azért nevezi Jézus Krisztus ker. sz. Jánost Illésnek (Máté 11,14.), habár másutt (Máté 17,11. Márk 9,11.) az Illés valóságos megjelenésérõl tett igéretet megerõsíti.
MAKKABEUSOK ELSÕ KÖNYVE.
A babiloni fogságból visszatérvén a zsidók, a persa király szelíd uralma alatt, egészben véve, nyugalmasan és boldogúl éltek (lásd Ezdr. könyveit, Aggeus, Zakariás és Malakiás jövendöléseit). Nagy Sándor a persa birodalomnak véget vetett ugyan, de ez által a zsidók békés állapota kivûl úgy mint belûl háborítatlan maradt, mert ezen fejedelem oltalmazta a zsidókat (lásd Zakar. 9.). De midõn az õ halála után a nagy görög világbirodalom négy fõkirályságra u. m. Szíriára, Egyiptomra, Kis-Ásiára és Macedoniára oszlott föl, az izraelitáknak csak imént emelkedni kezdett államára szomorú korszak következett; mert ekkor Palesztina sok idõn át állandó vetélkedés tárgya lett az egyiptomi és szíriai királyoknak, kik azt hadaikkal pusztították, s fölváltva uralmok alá hajtották (Dán. 7,8.). Ez idõre esik a zsidók letelepedése Egyiptomban Ptolomeus Lagi alatt (320. Kr. e.), s a szentirás görög forditásának vállalata (298. Kr. e.). Nagy Antiokus, szíriai király alatt Palesztina egészen Szíria uralma alá jutott (Kr. e. 298. évb.). Az õ utódaitól, különösen Antiokus Epifanestõl (Kr. e. 168 évb.) a zsidók fölötte kegyetlen elnyomatást szenvedtek. Ennek akarata volt a mózesi religiót kiírtani, és a zsidókat pogányokká tenni. Esztelen törekvésének elõször Matatiás pap szegûlt ellene, kihez az elkeseredettek közõl többen csatlakoztak. Ennek halála után a vallásért és hazáért az õ fiai küzdöttek, kik között különösen Júdás tüntette ki magát, ki jeles haditetteiért kalapácsolónak (makkabi) makkabeusnak neveztetett. Tõle nyerték a makkabeusok nevét mindazok, kik kevéssel elõtte, vele és utána küzdöttek az állam és vallás ügyéért, s e nevet viselik a jelen könyvek is, mivel ama hõsök történetét beszélik el. Ezek átalán ama nyomorgatásokat tartalmazzák, melyeket a zsidók Nagy Antiokus utódai, Szeleukus Filopator, Antiokus Epifanes, Antiokus Eupator és Demetrius Szoter alatt szenvedtek, s mint igyekeztek azokat magoktól elhárítani. Az elsõ könyv elbeszéli a zsidók viszontagságait Antiokus Epifanes nyomorgatásai alatt, mikép vivták ki függetlenségöket, és így tovább az eseményeket Simon fõpap és fejedelem haláláig (Kr. e. 134. évb.). A második könyv elején két levél van, melyet a palesztinai zsidók Egyiptomban tartózkodó atyjokfiaihoz a mindkét rész között fenforgó feszûltség megszûntetése és a templomszentelés ünnepének megülése iránt írtak. Ezekután a könyvben elõadatik a zsidók viszontagsága Palesztinában Szeleukus Filopator, Antiokus Epifanes, Antiokus Eupator és Demetrius Szoter alatt, és befejeztetik Nikanor, szírus hadvezér halálával, mintegy tizennégy évi idõközt foglalva magában Kr. e. 176-tól 161-ig. Ebbõl kitûnik, hogy a második könyv nem folytatja az elsõben elõadott történetet, hanem legnagyobb részt oly eseményeket beszél el, melyek ugyanazon korszakba esnek. Azért a két könyvet egymással összevetve kell olvasni. Az elsõ könyv eredetileg héber nyelven iratott; de mi a héber szöveget többé nem bírjuk. A másodiknak eredeti nyelve görög. A latin forditás még sz. Jeromos elõtti korból való, s e sz. atya átvette azt a szentirásnak általa eszközlött latín forditásába, mely utóbb Vulgatának lõn elnevezve. Hitelleneink megkisérlék e szent könyvek hitelességét, különösen a másodikét megtámadni, de siker nélkül. Álokaik az irásértelmezõk által eléggé megczáfoltattak, a kathol. anyaszentegyház pedig e két könyvet mindenkor a szent iratok közé számította.
1 Makk 1
1 Makk 1,1
Nagy Sándor.
1 Makk 1,1
ki elõször uralkodott egész Görögország fölött. Vagy: ki elsõ alapítója volt a görög világbirodalomnak. E szavak nincsenek a római kiadás görög szövegében, de megvannak az alexandriai szövegben.
1 Makk 1,1
Macedoniából, mint alább 8,5. különben Cétim, átalán a nyugati szigeteket és tengermellékeket jelenti. Lásd Jerem. 2,10.
1 Makk 1,3
egész Indiáig. Indián túl a régiek nem ismertek több országot.
1 Makk 1,3
nem mert ellenszegûlni, minden engedelmeskedett.
1 Makk 1,8
Kr. e. 324. évb.
1 Makk 1,9
mint helytartók; mert Sándor kiskorú fiának halála elõtt nem merték magokat királyoknak nevezni. Lásd Dán. 8,8.22. és 11. r. 8-ik jegyz.
1 Makk 1,10
Lásd az elõbbi jegyz.
1 Makk 1,10
ama háborúk által, melyeket e királyok egymás ellen viseltek, kölcsönösen vetélkedvén a fõuralom fölött. A következõvel (11–17. v.) vesd össze: Makkab. II. 4. r.
1 Makk 1,11
ezen királyok egyikétõl, Szeleukus Nikátortól, ki Sándor halála után Szíriát elfoglalta, és országát örökségûl fiaira hagyta. Lásd Dán. 8,8.
1 Makk 1,11
Epifanes. Vesd össze: Dán. 8,9. 11,21. s követk. hol a nyomorgatások, melyeket a zsidóknak ezen királytól szenvedniök kellett, és az õ szerencsétlen vége meg vannak jövendölve.
1 Makk 1,11
azaz, második fia Nagy Antiokusnak. Az idõsb, Szeleukus Filopator, atyja halála után uralkodott.
1 Makk 1,11
A görögök uralmának esztendeje, mely után a makkabeusok könyvében az évek számíttatnak, azon év, melyben Szeleukus Nikátor Antigonus hadvezért megverte, minek következtében Szuzianát és Médiát meghódította, és a szírus birodalmat nagy hatalomra emelte. Kr. e. 312. évb. Ezen idõszámításnak 137-ik éve Kr. e. a 174-ik.
1 Makk 1,12
Lásd Makkab. II. 4,4.19.
1 Makk 1,14
Antiokus Epifaneshez.
1 Makk 1,15
oly helyet, mely egyenesen testgyakorlatokra volt szánva, hol meztelen küzdöttek, szökeltek stb., s az istenek tiszteletére játékokat rendeztek.
1 Makk 1,16
a körûlmetélést ismerhetlenné tenni törekedtek. A régiek bizonyos fájdalmas mûtétek által mesterséges elõbõrt tudtak képezni. Ama zsidók ez által a játékoknál, hol meztelen kellett megjelenniök, azt akarták elérni, hogy a görögökhöz hasonlók legyenek; de mi által egyszersmind megtagadták az isteni szövetséget, melynek jele a körûlmetélés volt (Móz. I. 17. r.), s bevallották pogány érzûletöket.
1 Makk 1,17
Lásd Dán. 11,22. s követk. Vesd össze: e rész 18–56. verseivel Makkab. II. 5. r.
1 Makk 1,19
Lásd Dán. 11. r. 44-ik jegyz.
1 Makk 1,21
Kr. e. 168. évb.
1 Makk 1,22
felboszankodva a zsidókra, kik az õ haláláról elterjesztett hírt örömmel fogadták. Lásd Dán. 11. r. 46-ik jegyz.
1 Makk 1,23
melyek, valamint egyéb drágaságok, mint ajándékok a szentélyen kivûl voltak fölfüggesztve. Lásd alább 4,57.
1 Makk 1,23
A görög szerint: és mindent meztelenné tett (mind elvitte az aranyat a megaranyozott tárgyakról).
1 Makk 1,25
Lásd Dán. 11. r. 46-ik jegyz.
1 Makk 1,25
a zsidók és az õ istenök ellen.
1 Makk 1,29
mert az öntudat vádolá õket, hogy a büntetõitéleteket nem egészen ártatlanúl szenvedik.
1 Makk 1,30
Kr. e. 166. évb.
1 Makk 1,30
Apolloniust. Lásd Dán. 11. r. 50-ik jegyz.
1 Makk 1,31
Biztosítá õket, hogy békés szándékkal jõ, és hitelt adtak neki.
1 Makk 1,32
egyik szombaton, mikor a zsidók készebbek voltak meghalni, mint magokat védeni. Lásd Dán. 11. r. 50-ik jegyz.
1 Makk 1,35
Jerusalem városának a Sion hegyén épített várdáját.
1 Makk 1,36
Lásd a 33. v.
1 Makk 1,37
azaz: igen ártalmasok lettek a templomra és a zsidókra nézve. Lásd a követk.
1 Makk 1,38
A görög hozzáteszi: mindenkoron. Sion vára magasabban feküdt, mint a templomhegy, s így e fölött amaz uralkodhatott, s a helyõrség a templom látogatóit mindenkor nyugtalaníthatta.
1 Makk 1,39
Lásd a 32. v.
1 Makk 1,41
a szombat megtartása a zsidóknak gyalázatukra vált, és a vallási szabályok, melyeknek megtartása a zsidókra nézve legnagyobb tisztesség volt, mind semmibe vétettek.
1 Makk 1,45
midõn õk, mint a pogányok, szolgai munkát tettek e napon.
1 Makk 1,49
hogy oly dolgokat cselekedjenek, melyek által a zsidók vallási törvényeiknél fogva megfertõztettek és megbecsteleníttettek.
1 Makk 1,50
A tiszta és tisztátalan állatokról lásd Móz. III. 11. r. Móz. V. 14. r.
1 Makk 1,51
hogy magokat a tisztátalanság iránti törvényeken túltegyék.
1 Makk 1,56
Az Istenhez és törvényhez hû s valódi izraeliták ez által kényszerûltek rejtekhelyekre vonúlni, hogy magokat a bántalmak ellen biztosítsák.
1 Makk 1,57
mely a mi fél-novemberünk- és fél-decemberünknek felel meg.
1 Makk 1,57
Kr. e. 166. évb.
1 Makk 1,57
Némelyek szerint: az olimpi Jupiter képszobrát. A zsidó történetíró, József szerint, a templom áldozatoltárán egy kisebb oltárt emeltetett, melyen sörtéseket áldoztak.
1 Makk 1,57
Ezzel és a rész következõ verseivel vesd össze: Makkab. II. 6. r.
1 Makk 1,61
egybegyûlve a vallási gyakorlatra. Mások szerint: kik minden hónapban találtattak a városban (az napon, midõn a hitetlenek áldozataik által a király születésnapját ünnepelték. Makkab. II. 6,7.
1 Makk 1,62
hogy azon az olimpi Jupiternek áldozzanak. Mások a görögöt így: mely az (Isten) oltára fölött vala.
1 Makk 1,64
hogy az anyákat és gyermekeiket egy csapással megöljék.
1 Makk 2
1 Makk 2,1
Kr. e. 166. évb.
1 Makk 2,1
Joarib vagy Jojarib családja egyike volt a huszonnégy papi osztályoknak (Krón. I. 24,7.).
1 Makk 2,1
Ez város vagy helység volt egy hegyen, északnyugatra Jerusalemtõl, nem messze a tengertõl. Matatiás más jámborokkal együtt elhagyta Jerusalemet (lásd 1,40.), és szülõvárosába vonúlt vissza.
1 Makk 2,4
tulajdonképen Makkabi, a kalapácsoló. Igy nevezteték el nagy bajnok tetteirõl.
1 Makk 2,6
A görög szerint: Ez látá.
1 Makk 2,8
E hasonlat, úgy látszik, kevéssé illik össze. Talán a görögben Naos (templom) helyett, Laos (nép) lenne olvasandó, eképen: népe olyanná lett stb.
1 Makk 2,10
A szent író mondani akarja: Nem csak a szírusok uralkodnak rajtunk és zsarolnak minket, hanem velök minden nemzetbeli emberek. Hogy a szírus hadsereg mindenféle gonosz csõcselékbõl alakúlt, ezt a pogány írók is bizonyítják.
1 Makk 2,16
A görög szerint: de Matatiás és az õ fiai egymás közt összetartottak.
1 Makk 2,17
vérrokonokkal.
1 Makk 2,24
a törvény azonnal megölni parancsolja azt, ki a bálványoknak áldoz. Lásd Móz. V. 13,6–9.
1 Makk 3,37
ki Salunak neveztetik (Móz. IV. 25,14.).
1 Makk 2,29
kik az isteni törvények szerint ohajtottak élni.
1 Makk 2,31
Lásd Makkab. I. 1,35.
1 Makk 2,31
a 36. v. szerint, a zsidók egy földalatti üregbe rejteztek.
1 Makk 2,37
mint olyan emberek, kik csak a törvényt tartják szemeik elõtt, és a szerint cselekszenek, bármi legyen a következés. Õk azt hitték, törvény ellen van az, hogy magokat szombaton (32. v.) fegyveres kézzel védjék.
1 Makk 2,38
Flav. József szerint, a szírusok a barlang nyilásánál tüzet raktak, s a benlevõket megfojtották.
1 Makk 2,42
Az asszideusok (héberûl: kasidim, jámborok) a törvénynek különösen szigorú és pontos megtartására törekedtek.
1 Makk 2,44
A harczolni nem akaró zsidók elfutottak az országból, vagy a szírusokhoz csatlakoztak.
1 Makk 2,46
Mások a görögöt így: Izrael határaiban erõvel.
1 Makk 2,54
a mi õsünk.
1 Makk 2,55
Józue mindig engedelmes volt.
1 Makk 2,57
Saul, az õ ellensége iránt. Mások szerint: jámborságaért.
1 Makk 2,60
vagy egyenességeért, szigorú és részrehajlatlan ragaszkodásaért a törvényhez.
1 Makk 2,62
gyalázattá lesz és elvesz.
1 Makk 2,70
Kr. e. 165. évb. Lásd 1. r. 13-ik jegyz.
1 Makk 3
1 Makk 3,1
E részszel vesd össze: Makkab. II. 8,1–22.
1 Makk 3,5
A gonoszok és csendháborítók alatt itt, úgy látszik, a hithagyó zsidókat kell érteni. Hogy büntetésök megvetettebb legyen, elevenen égettettek meg. Vesd össze alább 10,84.
1 Makk 3,7
a királyi czimet, az akkori idõk szokása szerint, a helytartók, alkirályok is viselték.
1 Makk 3,10
hihetõleg a fönebb említett fõadószedõ (1,30.).
1 Makk 3,10
a szamaritánusokból, a zsidók legelkeseredettebb ellenségeibõl. Lásd Ezdr. I. 4,1.
1 Makk 3,15
A görög szerint: ismét; mert ez a szírusok második hadjárata volt a zsidók ellen.
1 Makk 3,17
a böjtölés miatt, melyet magunkra szabtunk, hogy az Úrtól irgalmat könyörögjünk.
1 Makk 3,31
Örményország és Persia királyai adófizetõi voltak Szíriának; de vallási elnyomatásuk miatt nem fizették meg adójokat. Ezt Antiokus fegyveres kézzel indúlt behajtani; s mellékesen Persia gazdag templomkincseire is vetette szemeit.
1 Makk 3,32
Rinokolura vizéig, mely határt képez Egyiptom és Palesztina között. Lásd Móz. IV. 34,5.
1 Makk 3,37
Kr. e. 164. évb.
1 Makk 3,37
Örményországot is.
1 Makk 3,40
Jerusalemtõl északnyugat felé két órányira fekvõ kis város.
1 Makk 3,41
A régieknél a gyõzõk vagy fogságra hurczolták a legyõzötteket, hogy tartományaikban letelepítsék, vagy azonnal a helyszinen eladták a rabszolga-kereskedõknek. Azon reményben, hogy ez utóbbi sorsra fog jutni sok zsidó, a szomszédkereskedõk sok pénzzel és rabszolga-hajtókkal jöttek oda.
1 Makk 3,41
Az Antiokiából jövõ hadtesthez még egy sereg szírus és filiszteus is csatlakozott.
1 Makk 3,46
mielõtt a templom fölépûlt volna. Lásd Kir. I. 7,5. 9,12. 4-ik jegyz.
1 Makk 3,48
A pogányok talán a törvényben említett kerubim-képeket és angyali jelenéseket akarták összehasonlítani bálványképeikkel és hitregéikkel. E szentségtelenítés ellen kelnek ki itt a buzgó zsidók, és kérik Istent, ne tûrje tovább, hogy a pogányok a szent földön ily méltatlanságot ûzzenek. A Ximenes bibornok által több nyelven kiadott, úgynevezett kompluti biblia görög szövege szerint e vers így van: És kiterjeszték a törvénykönyvet, melyet a pogányok fölkerestek, hogy arra bálványaikat fessék. A szírus fordítás szerint: És a pogányokat elvádolák a szentélynél, mivel azok kényszeríték õket szokásaik követésére.
1 Makk 3,49
A papi öltözeteket a papok csak a templomban használhatták. A zsengék és tizedek is a templomba vitettek (Móz. V. 14,23. s követk.); de ehhez most jutni nem lehetett. Lásd 19-ik jegyz.
1 Makk 3,49
A nazareusok (lásd errõl Móz. IV. 6.) fogadalmi idejök elteltével kötelesek voltak a templomban bizonyos áldozatot bemutatni.
1 Makk 3,50
Mit tegyünk e tárgyakkal és személyekkel, miután útunk el van zárva a templomtól?
1 Makk 3,54
Mózes parancsolta, hogy az ütközet elõtt fuvassék meg a harsona. Móz. IV. 10,9.
1 Makk 3,56
Lásd Móz. V. 20,5. s követk. Bir. 7,3. Ez által olvadott le a 6000 embernyi sereg 3000-re. Lásd alább 4,6.
1 Makk 4
1 Makk 4,1
A fõhadtest Nikánor parancsnoksága alatt a táborban maradt. Az 1–35. vershez vesd össze: Makkab. II. 8,33. s követk.
1 Makk 4,2
a sioni helyõrség katonái jobban ismerték a vidéket, mint a Szíriából most érkezett csapatok.
1 Makk 4,4
Gorgiás serege.
1 Makk 4,6
mint a görög szöveg hozzáteszi: hanem rosz és kevéssé használható fegyverök. A 15. versbõl kitûnik, hogy Júdás emberei bírtak kardokkal.
1 Makk 4,7
A sereg, melyet a zsidók láttak, a Nikánor alatt táborban maradt fõhadtest volt.
1 Makk 4,15
Gezeron, Gázer 3/4 mértföldnyire volt Emmaustól délre a filiszteusok határán. Idumea Júdától délre fekvõ tartomány. Azotus filisztei város volt dél felé négy mértföldnyire Emmaustól; Jamnia 12 mértföldnyire volt dél felé Emmaustól. Értelme nem az, hogy a zsidók õket mind e helyekig üldözték, hanem: üldözték õket annyira, hogy némelyek Gázerig, mások, mivel ott sem vélték magokat biztosságban, még a távolabb esõ helyekre is futottak.
1 Makk 4,15
Makk. II. 8,24. szerint kilenczezren estek el; hatezren a futásban hullhattak el, vagy más módon veszhettek.
1 Makk 4,17
Hagyjátok el most a zsákmányolást, míg ütközet van elõttünk. A régi hadijog szerint a legyõzöttek vagyona a gyõzõké lett.
1 Makk 4,20
Ezt azért tették a zsidók, hogy a szírusokat gyõzelmökre figyelmeztessék.
1 Makk 4,22
a filiszteusok tartományába.
1 Makk 4,23
kék és bíborselyem ruhákat.
1 Makk 4,24
E szavak: „mert jó, mert örökké tart stb.“ ismétlõ-vers a hálaénekekben, különösen a 135. zsoltárban.
1 Makk 4,28
Kr. e. 163. évb.
1 Makk 4,29
A görög szerint: Idumeába. Ez olvasás szerint, Júdást a szírusok dél felõl akarták megtámadni.
1 Makk 4,29
A görög szerint: Bethzurban, Idumea határán.
1 Makk 4,30
Góliátnak.
1 Makk 4,34
A görög hozzáteszi: és elhullának elõtte (azaz: a csatatéren maradának).
1 Makk 4,36
A 36–61. versekkel vesd össze: Makk. II. 10,1–15.
1 Makk 4,36
A megtisztítás a világi tárgyaknak stb. a bálványoltárnak eltávolításában állott; az újraszentelés pedig azok új fölavatásában Istennek imádságok, áldozatok és egyéb szertartások által.
1 Makk 4,37
tulajdonképen: a templomhegyre, mely egy része volt Sionnak. Ezen tartózkodott a szírus helyõrség.
1 Makk 4,38
azaz: a teremek, éléskamrák, papi lakások a tornáczokban.
1 Makk 4,40
Mi által jel adatott csatára és az ünnepek megtartására. Móz. IV. 10,2.
1 Makk 4,41
Júdás a szírus helyõrséget el akarta foglalni, hogy a templomtisztítás ünnepélye alatt annak háboritásától mentek legyenek.
1 Makk 4,43
a pogány oltár köveit. Lásd elõbb 1,57.62.
1 Makk 4,44
Lásd 1,57.
1 Makk 4,47
faragatlan és simítatlan köveket. Lásd Móz. II. 20,25.
1 Makk 4,48
mi a szentélyen és szentek szentén meg volt rongálva.
1 Makk 4,48
az egész templomházat. A szentelésrõl vagy fölavatásról lásd Makkab. II. 19. r.
1 Makk 4,51
melyek a szentély s a szentek szente elõtt függöttek.
1 Makk 4,52
fél novemberünk és decemberünk.
1 Makk 4,52
Kr. e. 163. évb.
1 Makk 4,57
mint odaszánt ajándékokkal a nyert gyõzelmekért.
1 Makk 4,59
Ez ünnepet Ján. 10,22. is említi, és a zsidók mai napig is kanukka (szentelés) név alatt különösen gyertyák meggyujtása (az öröm jelvénye) által is igen vígan megülik; a miért Fl. József azt gyertyák ünnepének nevezi.
1 Makk 4,60
a templomhegyet.
1 Makk 4,61
kétféleképen gondoskodott Júdás a templom védelmérõl: elõször az által, hogy a templom körûl épített tornyokba helyõrséget állított; azután az idumei határon Bethsurát megerõsíté, hogy ez által elõbástyájok legyen Idumea és a szírusok betörése ellen. Lásd 29. v. 15-ik jegyz. Azután alább 11,65.
1 Makk 5
1 Makk 5,1
1–36. v. vesd össze: Makkab. II. 10,16. s követk.
1 Makk 5,3
A görög szerint: Ésau fiait Idumeában Akrabetnél. – Ezen hely az izraeliták országának határain volt Édom felé. Lásd Móz. IV. 34,4. 5-ik jegyz.
1 Makk 5,4
Ezek közelebbrõl nem ismeretesek. A holttenger közelében volt egy Beon nevû város (Móz. IV. 32,3.).
1 Makk 5,5
hová a véghezvitt rablás után mindenkor visszavonúltak.
1 Makk 5,5
pusztításra szánta, arra avatta.
1 Makk 5,8
A görög szerint: Jaezer. Lásd Jerem. 48,32.
1 Makk 5,8
s a tõle függõ mezõvárosokat.
1 Makk 5,9
a Jordánon túl fekvõ tájon.
1 Makk 5,13
vagy: Tob, táj Gálaád közelében puszta Arábiában.
1 Makk 5,14
éjszaki Palesztinából, innenrõl a Jordánon.
1 Makk 5,15
A római kiadás görög szövege szerint: Szídonból és a pogányoknak egész Galileájából, kik minket kiírtani akarnak. A pogányok Galileája Galilea éjszaki része volt.
1 Makk 5,23
az ott lakó zsidókat, hogy a további üldözésektõl megmentse.
1 Makk 5,23
Némelyek szerint, ez a héber Arabót, azaz, síkság, t. i. kik a síkságon laktak.
1 Makk 5,25
Tulajdonképen: nabateusok, egy arab vándor és kereskedõ nép Gálaád közelében.
1 Makk 5,25
a zsidók.
1 Makk 5,26
A nevezett városok Gálaádban voltak, de némelyek ismeretlenek. Barasa a görögök Bózrája. Lásd Ámosz 1,12. Bozor Ruben nemzetség tartományában volt (Józ. 20,8.). Alimis (görögûl: Elim) valószinûleg Beer Elim (Móz. IV. 21,16. 23-ik jegyz.). Karnaim Asztarot-Karnaim Móz. V. 1,4.
1 Makk 5,29
Ez az erõsség Datema volt, hova a zsidók futottak. Lásd 9. v.
1 Makk 5,31
harsonaszó között.
1 Makk 5,37
Rafon, város volt közel Karnaimhoz a Jordánon túl. A 38–68. v. vesd össze: Makkab. II. 12,20. s követk.
1 Makk 5,40
Júdás az Isten segélye által gyõzött, habár némi elõnye volt is a támadásban.
1 Makk 5,42
Hajdan a hébereknél azok neve soterim volt. Ezek tisztviselõk voltak, kik a jegyzéket vitték, a hadviselõ férfiakat választák, elbocsáták, s a hadsereg ügyeirõl gondoskodtak. Lásd Móz. V. 20,5–9.
1 Makk 5,43
oltalmat kerestek Atargatisnál (Makkab. II. 12,26.), a görögök Venusánál.
1 Makk 5,45
kik ott a pogányok között laktak. Lásd 23. v.
1 Makk 5,45
és vagyonukat, – teszi hozzá a görög szöveg.
1 Makk 5,46
Ez erõsített város volt Gálaádban ott, hol a Jábok folyó a Jordánba szakad. Oly hegyszorulatban feküdt, melyen át vitt az út.
1 Makk 5,52
Ezdrelon, mely Júdától a Kármélhegyig terjedett, s délrõl Efraim hegysége, éjszakról Tábor és más hegyek környezték.
1 Makk 5,52
Ez a város a síkságra vivõ bemenetnél feküdt, Jordán közelében. Görög neve Scithopolis.
1 Makk 5,57
József. Más olvasás szerint: És mondák.
1 Makk 5,58
Lásd Makkab. I. 4,15.
1 Makk 5,60
nagy vereséget szenvede.
1 Makk 5,63
A görög szerint: De a hõs Júdás és az õ atyjafiai.
1 Makk 5,65
Hebront, Júda nemzetségének egyik városát, melyet az edomíták magokhoz ragadtak.
1 Makk 6
1 Makk 6,1
Lásd Makkab. I. 3,37. Az 1–17. v. vesd össze: Makkab. II. 9. r.
1 Makk 6,1
mely Persepolisnak is nevezteték, de különbözött az Araxes melletti Persepolistól, melyet Nagy Sándor fölégettetett. Elimais az Euleus mellett feküdt. Mások Elimaist tartományúl veszik, mely Szuzianától éjszak felé déli Médiában az Orontes hegysége és az Euleus folyó között volt.
1 Makk 6,2
Mások a görög szerint: arany mellvértek. Mások szerint: függönyök.
1 Makk 6,4
A Makkab. II. 1,13. foglalt levél irói azt mondják, hogy Antiokus a templomban öletett meg. Azonban meglehet, hogy ott Antiokus csupán bántalmaztatott és megsebeztetett, de azért onnan még élve elszabadúlhatott.
1 Makk 6,15
A görögben más olvasás szerint: hogy azokat Antiokusnak, az õ fiának vigye.
1 Makk 6,16
Kr. e. 162. évb. Antiokus Tabéban, Persia és Babilonia határán halt meg.
1 Makk 6,17
azaz: a legjobb atya fiának. Õ akkor kilencz éves volt.
1 Makk 6,18
a szírus helyõrség. A 18–63. v. vesd össze: Makkab. II. 13. r.
1 Makk 6,18
a templom körûl.
1 Makk 6,20
Kr. e. 161. évben.
1 Makk 6,20
A görög és szírus szerint: földhányásokat, tornyokat a faltörõ gépek fölállítására.
1 Makk 6,22
Meddig késel itéletet tartani atyánkfiain, az ellenszegülõ zsidókon, és õket megbüntetni engedetlenségökért?
1 Makk 6,29
Ródusból, Ciprusból s az archi-pelagus szigeteibõl, melyek romai uralom alatt voltak.
1 Makk 6,34
a szõllõ és szeder nedvét.
1 Makk 6,36
azaz: ezek már hosszabb idõ óta voltak az állatok körûl, s így az elefántok hozzájok szoktak, valamint a lovak is megszokták az elefánt alakját, szagát és hangját.
1 Makk 6,37
vagy: szorító szerek a tornyok megerõsítésére.
1 Makk 6,38
A görög szerint …két részre, hogy azt megindítsák s a hadoszlopban levõ csoportokat (a gyalogságot) födözzék. A régieknél a lovasság rendeltetése volt a gyalogságot mind a két oldalról födözni.
1 Makk 6,40
hogy onnan meg ne támadtassanak.
1 Makk 6,43
A görög szerint: Eleazár Kauren (Abaron), Matatiás fia (Makkab. II. 2,5.), Júdás testvére. Matatiásnak talán Saura neve is volt.
1 Makk 6,46
lágyékán megsértve.
1 Makk 6,46
Ha ez elefánton lévén a király, szerencsétlenûl járandott, akkor ez rémületet és zavart idézett volna elõ a szírusok között, s a zsidók gyõzelmet nyerhettek volna. E merész tett tehát nem volt oktalan.
1 Makk 6,47
Júdás okosabbnak tartotta, rendben visszavonúlni, mintsem magát és övéit megsemmisíttetni hagyja, mi által minden elveszett volna. Õk tehát Jerusalembe, a megerõsített templomhoz vonúltak vissza.
1 Makk 6,48
seregének másik része pedig Bethsurába ment.
1 Makk 6,49
szombat-éve, ugar-éve, melyben nem volt szabad vetni és aratni (Móz. II. 23,10.11. Móz. III. 25,1–7.21.22. Móz. V. 15,1–11.). Ez évben tehát kevés élelmi szerök volt.
1 Makk 6,51
a templom felé.
1 Makk 6,51
kisebb, nyillövõ eszközöket.
1 Makk 6,53
Lásd 24-ik jegyz.
1 Makk 6,53
A pogányok közõl némely csapatok. Lásd Makkab. I. 5,23–45.
1 Makk 6,57
és az alsóbb rendûeknek, – teszi hozzá a görög szöveg.
1 Makk 6,63
és Líziás tanácsára Filepet megöleté, mint ezt József, a zsidó történetiró tanúsítja.
1 Makk 7
1 Makk 7,1
Kr. e. 160. évb. Az 1–38. v. vesd össze: Makkab. II. 14. r.
1 Makk 7,1
Demeter, Szeleukus Filopator fia volt (lásd Makkab. I. 1,11. 12-ik jegyz.). Midõn atyja trónra lépett, kezesûl Romába küldötte õt, hogy Antiokust, a késõbbi Epifanest, kit Nagy Antiokus hasonló minõségben küldött oda (Dán. 11. r. 31-ik jegyz.), fölváltsa (Dán. 11. r. 38-ik jegyz.). Midõn Szeleukus meghalt, Antiokus jogellenesen elfoglalta a trónt, és Demetert kezesûl hagyta Romában. Ez azonban elfutott onnan Antiokus halála után. Kevesed magával Tripolisnál kötött ki a feniciai tengermelléken, és elhiresztelé, hogy a romai tanács õt királyúl küldötte atyja országába. Hitelre talált, és királyúl mindenütt elismerték. Erre a sereg legnagyobb részben átment hozzája, és kiadta neki Antiokus Eupatort és Líziást.
1 Makk 7,5
fõpap.
1 Makk 7,5
ilyenûl akarta magát megerõsíttetni; mert már Antiokus Eupator alatt be tudott tolakodni.
1 Makk 7,8
ki az Eufratesen túl helytartó volt.
1 Makk 7,12
jogos követelésekkel állottak elõ.
1 Makk 7,13
Lásd Makkab. I. 2,42. Õk azt kérték, engedjék meg nekik békével tarthatni istenitiszteletöket; azért részökrõl õk is majd engedelmeskedni fognak a felsõségnek.
1 Makk 7,14
A görög szerint: sereggel.
1 Makk 7,15
Bakides.
1 Makk 7,16
azaz: hasonlóan a kaldeusok cselekedetéhez, mely írva vagyon Zsolt. 78,2.3.
1 Makk 7,19
A görög szerint: Bezet, egy halom Jerusalem mellett, mely késõbb a városhoz csatoltatott.
1 Makk 7,21
kedvességet keresett a nép elõtt.
1 Makk 7,24
nem merték azontúl elhagyni erõs állomásaikat rablás és gyilkolás végett.
1 Makk 7,28
kevesed magammal örömest meglátogatnálak titeket.
1 Makk 7,31
egy városhoz Judeában, hihetõleg nyugatra Jerusalemtõl.
1 Makk 7,32
a jerusalemi fellegvárba.
1 Makk 7,33
a templomhegyre.
1 Makk 7,34
megpökdösé õket, mint némelyek beszélik.
1 Makk 7,35
épen, egészségben.
1 Makk 7,36
Az égõáldozat-oltár.
1 Makk 7,39
A 39–50. verssel vesd össze: Makkab. II. 15. r.
1 Makk 7,39
Lásd Makkab. I. 3,16.
1 Makk 7,40
Ez Flav. József szerint, 3/4 mértföldnyire volt Betórontól.
1 Makk 7,40
Júdás párthívei közõl az Antiokus Eupatorral vívott szerencsétlen harcz után, úgy látszik, sokan visszavonúltak.
1 Makk 7,43
mely fél-februárunknak és fél-marcziusunknak felel meg.
1 Makk 7,45
Adarzától 40. v.
1 Makk 7,45
Gazaráig Azótusnál. Lásd Makkab. I. 14,34.
1 Makk 7,46
A szírusok ismét ama zsidókra bukkantak, kiket magoktól elûztek, mert minden részrõl be voltak kerítve.
1 Makk 7,47
Lásd Makkab. II. 15,33.35.
1 Makk 7,49
A zsidók maiglan is megünneplik.
1 Makk 8
1 Makk 8,2
Galátzia, Kisásiának majdnem közepén levõ tartomány, nevét gallus néptörzsektõl, a trokmanoktól, tlisztobojoktól és tektoszagoktól nyerte, kik több, mint harmadfélszáz évvel Kr. e. a Rajnán át a Duna mentében Kisásiába vonúltak és Galátziát meghódították. Ezek ott sok ideig tartották az országot rémületben, sõt még a szírusokat is adófizetõikké tették, míg végre Kr. e. 189. évb. a romai Manlius Vulso legyõzte õket, mi a romaiak szövetségeseire nézve oly nagy fontosságú diadal volt, hogy ezt még a Nagy Antiokuson nyert gyõzelemnek is (lásd Dániel 11. r. 31-ik jegyz.) eléje tették.
1 Makk 8,4
p. o. Spanyolországot, Galátziát.
1 Makk 8,4
p. o. Porsennát, Pirrhust, Hannibalt.
1 Makk 8,5
a macedonokét. Lásd Makkab. I. 1,1. II. Filep, macedoni király Kr. e. 198. évb. szerencsétlen harczot vívott a romaiakkal; õ az atheneiek szabadságát akarta elnyomni, de Flaminius által Kinoszkefale mellett Kr. e. 197. évb. legyõzetett. Perseus, macedoni király 179–168. évb. Kr. e. Gratius, illiriai királylyal szövetkezett a romaiak ellen, de Paulus Emilius által Kr. e. 168. évb. teljesen legyõzetett.
1 Makk 8,6
Lásd Dániel 11. r. 31-ik jegyz.
1 Makk 8,7
E részben a zsidók, úgy látszik, roszúl voltak értesûlve, mert a történelem arról mitsem mond.
1 Makk 8,7
országa egy részének elvételérõl.
1 Makk 8,8
Némely értelmezõk így vélik ezt olvasandónak: Jóniáról, Miziáról és Lídiáról, mert a történelem arról hallgat, hogy Antiokusnak India és Média alája lett volna vetve. Úgy látszik, a romaiak sem terjesztették ki hatalmokat Indiáig. Eumenes, pergamusi király volt Kr. e. 198–158. évb.
1 Makk 8,9
E görögországbeliek az eolok és beotiaiak; ezek hítták be Antiokust országukba, hogy alatta a romaiak ellen harczoljanak. Az õ biztatására azok praetorja azt felelé a romaiak követeléseire: hogy velök a Tiber partján akar alkudozni. Erre elkezdõdött a háború Kr. e. 191. évb.
1 Makk 8,10
Az etoliaiakat a romaiak megverték és adófizetõikké tették, habár Nagy Antiokus segítségökre sietett.
1 Makk 8,15
Mások a görögöt így: hogy azt jól kormányozzák.
1 Makk 8,16
A romaiaknál ugyan két consul volt; de ezek úgy oszták föl az ügyeket, hogy tulajdonképen csak egyik kormányzott.
1 Makk 8,17
A görög szerint: Akkos.
1 Makk 8,26
a zsidó segédcsapatok a romaiaktól mitsem nyernek, mert ezt a romaiak így akarják.
1 Makk 8,26
a romaiaktól.
1 Makk 8,28
a romaiaknak.
1 Makk 8,30
mind a két rész beleegyezésével.
1 Makk 9
1 Makk 9,1
A jobb szárny ama része a seregnek, mely Szíriában állomásozott jobbra, azaz, dél felé.
1 Makk 9,2
Galileába. Hihetõleg ez a tartomány értendõ a fönebbi név alatt. Mily gyakorta eltorzítják a görögök a helyneveket, ezen könyv helynevei is mutatják.
1 Makk 9,2
Egy Maszal nevû város Áser nemzetségében volt (Józ. 21,30. Krón. I. 6,74.). Mások szerint: Maszalot egy nagy barlang.
1 Makk 9,2
Arbelának Arabot (sikság) helyett kell itt lenni. Lásd Makkab. I. 5,23.
1 Makk 9,3
Kr. e. 159. évb.
1 Makk 9,3
Nizan, mely a mi fél-marcziusunknak, fél-aprilünknek felel meg.
1 Makk 9,11
a szírusok.
1 Makk 9,11
Lásd Makkab. I. 6. r. 17-ik jegyz.
1 Makk 9,11
ezek kezdék a csatát.
1 Makk 9,11
az elsõ sorban.
1 Makk 9,12
mind a két szárnyon.
1 Makk 9,18
Júdás mint hõs esett el, miután több, mint huszonkét csatában szerencsésen vívott.
1 Makk 9,24
amaz istentelenekkel.
1 Makk 9,25
helytartókká.
1 Makk 9,27
Malakiás óta Kr. e. 450. évb.
1 Makk 9,33
Júda nemzetségföldére, tizenkét romai mértföldnyire délnek Jerusalemtõl. Ezzel határos ama nagy puszta, mely egész az arab és persa tengeröbölig terjed. Azt hitte Jonatás, hogy itt biztosságban lesz az ellenség üldözésétõl.
1 Makk 9,34
Bakides nem egyenes úton ront Jonatásra, hanem a holttengert megkerülve, hátulról akarja õt megtámadni.
1 Makk 9,35
testvérét, Jánost (38. v.). Itt a 35–42. v. eléadott történet közbe van vetve; a 34. v. szorosan a 43. verssel van összefüggésben.
1 Makk 9,35
Lásd Makkab. I. 5,25.
1 Makk 9,35
vagyis inkább: hogy az õ vagyonukat (a zsidókét) vegyék õrizetök alá. Igy van ez a görög és szírus szövegben, így Józsefnél s némely latin értelmezõknél (ut commendarent illis). A nabateusok biztosítva voltak a szírusok üldözései ellen sivatagjaik által.
1 Makk 9,36
város Moáb tartományában (Izai. 15,2.).
1 Makk 9,37
A görög szerint: Nadabotból, hogy õt atyai házából a võlegény atyai házába, Madabába kisérjék.
1 Makk 9,39
kézi dobokkal.
1 Makk 9,42
az innensõ tartományban levõ part értendõ.
1 Makk 9,43
ki a túlparti tartományba vonúlt, hogy Jonatást bekerítse (34. v.).
1 Makk 9,43
azt vélvén, hogy a zsidók e napon nem fogják magokat védeni, el sem futnak.
1 Makk 9,43
Júda-tartományban, hol Jonatás volt (24-ik jegyz.).
1 Makk 9,44
A görög szerint: és harczoljunk életünkért.
1 Makk 9,44
Ma sokkal nagyobb veszélyben vagyunk, mint valaha.
1 Makk 9,45
A zsidók helyzete igen szomorú volt. Elõttök az ellenség; a többi részrõl víz, mocsár és erdõség.
1 Makk 9,47
Bakides színleg hátra vonúlt, hihetõleg azért, hogy õt a szabadba kicsalja.
1 Makk 9,48
A görög szerint: És átúsztak a tulsó partra, és amazok nem menének utánok át a Jordánon.
1 Makk 9,49
a szírusok.
1 Makk 9,50
Emmaus.
1 Makk 9,50
város 12 romai mértföldnyire éjszak felé Jerusalemtõl.
1 Makk 9,50
Júda-nemzetségi tartomány éjszaki határain.
1 Makk 9,50
A görög szerint: Faratori. Lásd Birák 12,15.
1 Makk 9,50
ismeretlen hely.
1 Makk 9,52
Lásd Makkab. I. 14,34.
1 Makk 9,52
a jerusalemi fellegvárat.
1 Makk 9,54
Kr. e. 158. évb.
1 Makk 9,54
E fal alatt némelyek azt értik, mely a pogányok tornáczát az izraelitákétól elválasztotta; mások azt, mely a papok tornáczát a köz-izraelitákétõl elkülönözte. E kõfal a próféták alkotmányának neveztetik, mert a templom Aggeus és Zakariás próféták buzdítására építtetett föl.
1 Makk 9,57
Úgy látszik, Judeában csak Alcimus iránt való tekintetbõl maradt, hogy az õ tekintélyét gyámolítsa.
1 Makk 9,57
Ez idõtájban juthatott a romaiak irata Demeterhez (lásd 8. r.), mely õt arra határozhatta, hogy a zsidókat békében hagyja.
1 Makk 9,59
Bakidesnek, mikép birhatná rá Demetert, hogy neki a beütést megengedje.
1 Makk 9,61
Jonatás.
1 Makk 9,63
Mások a görögöt így: és a júdabelieknek parancsot ada.
1 Makk 9,64
de siker nélkül.
1 Makk 9,66
mindkettõ ismeretlen.
1 Makk 9,70
Jonatásnak.
1 Makk 9,73
Benjamin- és Efraim-nemzetségi tartomány határain. Jerusalem és a vár a szírusok kezeiben volt (Makkab. I. 10,6.).
1 Makk 10
1 Makk 10,1
Kr. e. 151. évben.
1 Makk 10,1
Epifanesnek.
1 Makk 10,1
Szíriához tartozó feniciai város a tengermelléken.
1 Makk 10,1
Sándor, Antiokus Epifanes vélt fia, ki valósággal alacsony származásu volt Ciprusból, nehány szomszéd királyoktól, kik Demetert gyülölték, fölbiztattatott, hogy magát Antiokus fiáúl adja ki, és Szíriát vegye igénybe. Miután Demeter iránti idegenségbõl õt a romai tanács is királyúl elismerte, õ Romában és Efezusban hadsereget gyüjtött, és mint király lépett föl Ptolemaisban, hol némely elégületlenek csatlakoztak hozzája.
1 Makk 10,21
Kr. e. 151. évb. a mi szeptemberünk elsõ felében.
1 Makk 10,21
Jonatás Demeter és Sándor ajánlatait elfogadta, a nélkül, hogy határozottan kijelentette volna, melyik részre akar állani. Ez az õ viselete a külsõ viszonyok által eléggé van igazolva. Demeter iránt nem volt lekötelezve; mert habár ajánlatából hasznot húzott (9. s követk. v.), de vele kötött szerzõdésrõl sehol sem olvasunk; sõt inkább úgy látszik, mikép Demeter oly helyzetben volt, hogy az említett kedvezményekrõl többé nem igen rendelkezhetett; mert Sándor majdnem átalánosan királyúl elismertetett (1. v.). Azután a zsidókat több esztendõ folytán oly gonosz és kegyetlen módon bántalmazták a szírusok, hogy örömmel kellett fogadniok minden kinálkozó alkalmat, különösen pedig az olyat, mely által kegyetlenûl elnyomott alattvalókból önálló nemzetté lehettek. Ilyet nyujtott Sándor, míg Demeter csak az elkövetett sérelmeket és bántalmakat akarta jóvátenni, és Jonatást fõvezérûl tûzte ki Judeában. A fõpapi méltóságot is habozás nélkül elfogadhatta Jonatás, mert pap volt (lásd Makkab. I. 2,1.), s ez által azon törvénytelenség lõn megszüntetve, melynél fogva a szírus királyok e méltóságot sok év óta a leggonoszabb embereknek s a legalábbvaló árulóknak adták el. A sátoros ünnep nyolcz napig tartott. Jonatásnak így volt alkalma fõpapi diszében megjelenni.
1 Makk 10,26
Ez a zsidók megnyerésére számított hizelgés volt; azonban az is igaz, hogy a zsidók nem szegték meg szerzõdésöket a szírusokkal; mert az õ csatáik csak védelmi harczok valának a szírusok kegyetlensége és frigyszegése ellen.
1 Makk 10,29
A zsidóknak a só használatáért kellett valamit fizetni, bár a holttenger környékén levõ sóaknák (lásd Makkab. I. 11,35.) sót nekik bõségesen adtak.
1 Makk 10,29
Az aranykoronák a királyoknak évenkint adatni szokott ajándékok voltak; melyeket közönségesen pénzdijért váltottak meg.
1 Makk 10,30
E városok (környékek) Efraim, Lídia és Ramata kerületek voltak (lásd Makkab. I. 11,34.).
1 Makk 10,33
a barmaikkal tétetni szokott szolgálattól.
1 Makk 10,34
E napokban nem szabad követelni adót és tartozást a zsidókon, hogy istenitiszteletöket akadály nélkül gyakorolhassák.
1 Makk 10,35
Magán ügyekben is törvény elõtt úgy kell bánni a zsidókkal, mint a többi polgárokkal. A pogány bíráktól legigazabb ügyeikben is közönségesen csak gúnyt és bántalmat várhattak.
1 Makk 10,36
A katonaság a görögöknél a legtisztesebb állapot volt; mert az a szabad polgárok állapota volt.
1 Makk 10,39
Ott lakott Sándor, az ellenkirály (1. v.).
1 Makk 10,40
mi 10–11 ezer tallért teszen.
1 Makk 10,51
Ptolomeus Filometor.
1 Makk 10,57
Kr. e. 149. évben.
1 Makk 10,67
Kr. e. 146. évben.
1 Makk 10,67
Demeter Szóter, kevéssel elõbb utolsó harcza szerencsétlen végénél, mind a két fiát, Demetert és Antiokust, Knidusba Laszteneshez, barátai egyikéhez küldé megmentés végett, hogy halála után legyen, ki érte boszút álljon. S midõn csakugyan elvesztette a csatát és életét, idõsb fia, Demeter, egy krétaiakból való csapat élére állt, melyet Lasztenes gyüjtött számára, és Cilíciába ment, hol örömmel fogadtatott.
1 Makk 10,68
hogy intézkedjék a védelem iránt. Õ menyekzõje után egy ideig még Ptolemaisban tartózkodott.
1 Makk 10,69
Ez, midõn Demeter kikötött, helytartó volt Celeszíriában (a Libanon és Antilibanon közötti tartományban és a tengermelléken Egyiptomig), hanem hozzája állott.
1 Makk 11,48
Jamnia a filiszteusok tartományában volt, közel a tengerhez.
1 Makk 10,71
A görög szerint: a városok ereje. A Vulgata a polemont hadak erejének vette, mi helyesebbnek is látszik.
1 Makk 10,72
Lásd a 6. és 9. r.
1 Makk 10,75
tengerparti város kikötõvel, most Jaffának neveztetik.
1 Makk 10,80
a zsidók ugyan körül voltak véve, de szoros négyszögbe zárkozottan, s azért a lovasság, melynek támadását paizsaikkal bátran visszanyomták, nem árthatott nekik, mely végre kifáradt és hátrált; ekkor a gyalogságot akadály nélkül lehetett megtámadni. Lásd a követk.
1 Makk 10,82
A görög szerint: elfutott.
1 Makk 10,83
A görög szerint: És a lovasság a mezõn elszéledvén, Azotusba szaladt stb. A Vulgata leirója, úgy látszik „Et qui“ szókat tett „Et equi“ helyett.
1 Makk 10,83
Dágon a filiszteusok bálványistene volt. Lásd Birák 16,23.
1 Makk 10,86
szintén filisztei város.
1 Makk 10,89
A boglárok diszes kapcsok valának, melyek a felsõ ruha elõ- és hátrészét a vállon összefoglalák.
1 Makk 10,89
filisztei város.
1 Makk 11
1 Makk 11,1
Ptolomeus Filometor. Ezt Kr. e. 147. évb. Sándor Demeter ellen segélyûl hítta. Kr. e. 146. évb. csakugyan el is indúlt nagy sereggel és hajóhaddal Szíriába, de oly szándékkal, hogy ez országot meghódítsa azon ürügy alatt, hogy Sándor az õ élete ellen tört.
1 Makk 11,4
A görög szerint: a hadraszántakat.
1 Makk 11,7
Tripolistól éjszakra foly a középtengerbe; e folyó képezte a határt Szíria és Fenicia között.
1 Makk 11,8
három mértföldnyire nyugat felé Antiokiától.
1 Makk 11,9
a fönebbihez (10,67.) ki késõbb Nikátornak neveztetett.
1 Makk 11,9
De ezt nem akarta komolyan, mint a következés mutatja.
1 Makk 11,12
kit valami ürügy alatt magához hivatott.
1 Makk 11,13
Midõn Ptolomeus Antiokia közelébe jött (8. v.), föllázadtak az elégületlen antiokiabeliek, megölték a gyülölt kormányzót, Ammoniust, megnyitották Ptolomeusnak a kapukat, és átadták neki az országot.
1 Makk 11,14
Lásd Makkab. I. 10,67. 20-ik jegyz.
1 Makk 11,18
ama sebekben, melyeket a Sándor ellen vívott harczban nyert.
1 Makk 11,18
az egyiptomiak, kiket Ptolomeus helyõrségûl hagyott hátra a várakban (3. v.), megölettek Demeter katonái által. Kit csak azért tett vejévé, hogy akadályúl ne szolgáljon azon szándéka kivitelében, melynélfogva Szíriát el akarta foglalni. Mások a görögöt így: elveszének a várak lakosai által.
1 Makk 11,19
Kr. e. 144. évb.
1 Makk 11,20
A vár mindeddig a szírusok kezeiben maradt. Jonatás az alkalmatlan szomszédokat el akarta ûzni, mit elõbb már Júdás is (6,19.) megkisértett, de sikeretlenûl.
1 Makk 11,28
Lásd alább 34. v. fönebb 10,30.
1 Makk 11,28
évenkinti adóúl, körûlbelûl félmillio tallért.
1 Makk 11,29
a következõ engedményeket irásban adta neki.
1 Makk 11,31
Lasztenesrõl lásd 10. r. 20-ik jegyz. Demeter az õ hûségét azzal jutalmazta, hogy õt az ország elsõ tisztviselõjévé (vezérré) tette. „A király atyja“ czim különben is a nagyvezéri méltóságot jelenti (Móz. I. 45,8.). A görög szerint: a mi nagybátyánknak, vagy rokonunknak.
1 Makk 11,34
Ez utolsó nincs a Vulgatában, de meg van a görögben; lásd Makkab. I. 10,30.38.
1 Makk 11,34
t. i. a zsidóknak, nem a szamaritánusoknak; ezek Garazim hegyén áldoztak Ján. 4,20.
1 Makk 11,34
Az ország e szabad birtoka helyett, a zsidók elõbb sok adóval voltak terhelve. A görög szerint: mindazoknak, kik Jerusalemben áldoznak, elengedjük a királyi illetményekért (járó pénzt), mit tõlök azelõtt vett a király esztendõnkint a földnek és fáknak terményeibõl.
1 Makk 11,35
Lásd errõl Makkab. I. 10,29.
1 Makk 11,38
különösen Krétából, honnan az õ elsõ csapatai jöttenek (Makkab. I. 10,67.).
1 Makk 11,48
Szicziliai Diodor mondja, hogy Demeter ez alkalommal a nõket és gyermekeket sem kimélte; s ennélfogva a százezer ember-szám nem nagyítás.
1 Makk 11,54
ki késõbb Theosnak (Istennek) neveztetett. Akkor két éves volt.
1 Makk 11,57
a négy kerület: Judea, Efraim, Lída és Ramata.
1 Makk 11,58
Lásd Makkab. I. 10,20.89.
1 Makk 11,59
A görög szerint: a tírusi lépcsõtõl (egy, Tírus mellett a tengerbe benyúló hegységtõl, Fenicia határától).
1 Makk 11,59
Rinokolura (El-Aris) patakáig.
1 Makk 11,60
a Jordánontúliakat, hogy a kik ott Demeterrel tartanak, azokat meghódítsa Antiokusnak.
1 Makk 11,60
Mindenütt hozzája csatlakozék a szírus hadinép, melyet Demeter szétbocsátott.
1 Makk 11,60
A filiszteusok országába.
1 Makk 11,62
az elõkelõk fiait.
1 Makk 11,63
A görög szerint: Kádeszt ostromolták.
1 Makk 11,63
el akarták Jonatást foglalni, hogy így akadályozzák Antiokus mellett kifejtett mûködésében.
1 Makk 11,64
Judeában.
1 Makk 11,65
egy déli határerõsséghez Judeában.
1 Makk 11,67
Genezaret tavához, mely galileai tengernek is neveztetett.
1 Makk 11,67
az Antilibanon tövében.
1 Makk 11,68
A görög szerint: azok szembe mentek vele.
1 Makk 11,69
és hátúl kerülének Jonatásnak, ki elõtt a fõhadsereg volt.
1 Makk 11,72
ama kettõhöz (70. v.) és a visszamaradtakhoz.
1 Makk 11,72
A görög szerint: és elszaladának.
1 Makk 12
1 Makk 12,1
Lásd a 8. r.
1 Makk 12,4
Ebbõl és a Makkab. I. 14,18.-bõl kitûnik, hogy szives meghallgatást nyertek.
1 Makk 12,7
III. Oniáshoz.
1 Makk 12,7
Lásd alább a 19. v. s követk. Az itt nevezett király II. Arius, fia és utódja II. Akrotalusnak, elõdje Leonidásnak, kinek õ gyámja volt. Meghalt már 8-ik évében Kr. e. 191. év táján. III. Oniás Kr. e. 199. évb. volt fõpap, körülbelül 55 évvel elõbb, mintsem Jonatás e levelet irta. A görögben hibásan van Darius, és alább a 20. v. Oniares.
1 Makk 12,9
a ti barátságtokra és szövetségtekre.
1 Makk 12,9
melyek nekünk a szükségben isteni segélyt igérnek, ha abban bízunk.
1 Makk 12,21
Ez az irás elveszett. Egyébiránt a szent történet mitsem tud ez atyafiságról, melyre nézve a spartaiak kétségkivûl tévedésben voltak.
1 Makk 12,25
mi különben Émat vagy Hamat, Palesztina éjszaki határán.
1 Makk 12,28
azt akarván elhitetni a zsidókkal, hogy még a táborban vannak, habár elvonúltak.
1 Makk 12,32
hogy azt Demeter hadaitól megtisztítsa.
1 Makk 12,36
hogy a vár egészen külön szakasztassék a várostól, s azzal többé semmi közlekedése ne legyen; mert még mindig ott volt a szíriai helyõrség.
1 Makk 12,37
Cedronnál.
1 Makk 12,38
város, Jerusalemtõl nyugatra, mely által elfoglalva lehetett tartani egy, Jerusalembe vivõ fõutat.
1 Makk 12,39
Szíriában. Szíria királyai e czimet viselték, bár igen keveset bírtak Ásiából (Kis-Ásiát). Lásd Makkab. I. 11,13.
1 Makk 12,40
Scithopolisba. Lásd Makkab. I. 5,52.
1 Makk 12,41
meg akarván neki mutatni, hogy nem fél. Az õ gonosz szándékát már abból kivehette, hogy hadsereggel jött Judeába.
1 Makk 12,42
Mások szerint …nagy haddal jõ, hogy õt megtámadja, féle.
1 Makk 12,50
az utóbbit tévedésbõl hitték. Lásd alább 13,12.15.
1 Makk 13
1 Makk 13,13
Addus ugyanaz, mi fönebb Adiada (lásd 12,38.). Mivel Trifon a tengernél vonúlt lefelé, hogy nyugatról menjen Jerusalemnek, Simon az adiadai szorosnál akarta õt fogadni.
1 Makk 13,16
mi körûlbelûl kétszázezer tallért tesz.
1 Makk 13,16
állitólag ezek valának biztositandók Trifont arról, hogy Jonatás, miután szabadon bocsáttatik, nem pártol át Demeterhez.
1 Makk 13,20
város és erõsség Idumeában. Miután a nyugati oldalt Simon által megszállva találta, tovább ment dél felé, hogy a déli részrõl törjön be Judeába.
1 Makk 13,22
mi az utakat ismeretlenekké és sikamlósakká tette.
1 Makk 13,22
Helyesebben a görög szerint: és nem ment oda (Jerusalembe), hanem Gálaádba vonúlt (hogy a Jordán keleti oldalán Szíriába visszahúzódjék).
1 Makk 13,23
város Gálaádban.
1 Makk 13,23
A görög szerint …Jonatást, ki ugyanott eltemettetett.
1 Makk 13,28
a hetedik lobort (piramist) Simon önmagának épité.
1 Makk 13,29
A görög szerint: Ezek körûl mestermûveket készíte és nagy oszlopokat állíta.
1 Makk 13,29
Modin magaslaton állott közel a tengerhez.
1 Makk 13,30
romjai mai napig is fennvannak.
1 Makk 13,31
A görög szerint: Trifon pedig csalárdsággal járt Antiokus, az ifjú király körûl, és megölé õt. – A vízhólyagban támadt fövény miatt orvosi mûtét alá vétette és a megvesztegetett orvosok által kivégeztette.
1 Makk 13,34
Ki, mialatt Trifon Antiokiában uralkodott, a keleti tartományokba vonúlt vissza. Antiokus halála után a zsidók õt méltán tekinthették Szíria törvényes királyának.
1 Makk 13,34
mert Trifonhoz nem fordulhattak, mivel õ trónrabló volt.
1 Makk 13,37
Lásd Makkab. I. 11,33–37.
1 Makk 13,41
Kr. e. 141. évb.
1 Makk 13,43
egy filiszteus városhoz.
1 Makk 13,54
egy erõs várban nyugatra Jerusalemtõl. Lásd Makkab. I. 4,15.
1 Makk 14
1 Makk 14,1
Kr. e. 139. évben.
1 Makk 14,1
Nikator. Lásd 13. r. 14-ik jegyz.
1 Makk 14,2
Arzaces, közneve a parthus királyoknak; itt I. Mitridates értetik.
1 Makk 14,5
Lásd Makkab. I. 10,75. s követk. Mások szerint: a tenger hajóinak bejárást készíte.
1 Makk 14,9
dicsõ atyáik köntösében és fegyverzetében jártak.
1 Makk 14,10
és csatakészekké tevé azokat védszerekkel.
1 Makk 14,12
Képe a nyugalomnak és jólétnek. Lásd Zakar. 3,10.
1 Makk 14,20
Lásd Makkab. I. 12,7. A királyság a spartaiaknál azalatt elenyészett. A görög szerint: a spartaiak városa.
1 Makk 14,24
mintegy 123,625 arany értékû.
1 Makk 14,24
A görög és szírus szövegben így van: Mikor a nép ezt hallotta stb. Az értelmezõk megegyezõ véleménye szerint az alatt a zsidó népet kell érteni; mert csak erre alkalmazható a következõ beszéd.
1 Makk 14,26
független hatalmat.
1 Makk 14,26
A görög szerint e vers: Mert õ és atyjafiai és atyja háza erõsen állottak, s Izrael elleneit tõle fegyverrel elûzték, a szabadságot megerõsítették, és leírván stb.
1 Makk 14,27
Kr. e. 139. évb. Elul fél-augusztusunknak s fél-szeptemberünknek felel meg.
1 Makk 14,27
azaz: Ozar am elben (az Isten népének tárában, kincsházában). Mások szerint: Simon fõpap Hasar am el (az Isten népének fejedelme) alatt. Mások másképen.
1 Makk 14,41
és utódai. Az utolsó, ki törvényes módon viselte a fõpapi méltóságot, III. Oniás volt (Makkab. II. 3,1.). Ezt Antiokus Epifanes uralkodásának elsõ évében (Kr. e. 311. évb.) letette, és e méltóságot Oniás testvérének, Jázonnak eladta. Oniás, III. Oniás fia, miután atyja Dafnéban megöletett, Egyiptomba futott, átvette ott a fõvezérséget, Leontopolisban, a törvény ellenére, mely csak egy áldozati helyet engedett meg (Móz. V. 12,5.), templomot épített, ott gyakorolta a fõpapi hivatalt, mi által õ és családja e méltóságot a jerusalemi templomra nézve elvesztette. Ennélfogva a zsidók papjai és népe eltökélették, hogy arról másképen rendelkezzenek. Õk tehát a fõpapi méltóságot Simon családjára nézve örökösnek mondották ki mindaddig, míglen egy próféta támad, kinek, mint ilyennek, hitelt adni lehet, s ki e rendelkezésrõl nyilatkozni fog, vajjon megengedhetõ-e vagy sem?
1 Makk 14,44
Lásd Makkab. I. 11,58.
1 Makk 14,46
Mások a görögöt így: ezt Simonra nézve megállapítani.
1 Makk 15
1 Makk 15,1
Ez az Antiokus, ki késõbben Szidetesnek neveztetett, atyjának Sándorral viselt háborúja alatt (lásd Makkab. I. 10,67. s követk.) testvérével, Demeterrel együtt Knidosba küldetett. Midõn testvére kormányra jutott, õ nem tért vissza Szíriába; de midõn meghallotta, hogy amaz a partusok által elfogatott (14,1–3.), igyekezett annak helyére lépni. Õ akkor épen Ródusban tartózkodott, s onnan írta a fönebbi levelet.
1 Makk 15,2
A görög szerint: a fõpapnak és fejedelemnek, és a zsidók stb.
1 Makk 15,8
Hihetõleg a koronadijak és pálmák értettek (lásd Makkab. I. 13,37.).
1 Makk 15,10
Kr. e. 137-ik évben.
1 Makk 15,11
Dóra, jelenleg Tantura, erõs tengeri város dél felé a Kármélhegytõl nehány mértföldnyire.
1 Makk 15,16
Lucius Calpurnius Piso, némely értelmezõk szerint.
1 Makk 15,16
II. Ptolomeles Evergetes, vagy Fiskon.
1 Makk 15,18
Lásd Makkab. I. 14,24.
1 Makk 15,22
Nikátornak. Õk még akkor mitsem tudtak fogságáról (14,1. s követk.).
1 Makk 15,22
Pergamus királyának, ki e néven második volt.
1 Makk 15,22
a kappadociai királynak.
1 Makk 15,22
a partusok királyának (14,2.).
1 Makk 15,23
Ezek nevei Kis-Ásia tartományainak és városainak, az Archipelagus, Görögország, Fenicia és éjszaki Afrika némely szigeteinek.
1 Makk 15,25
Mások a görögöt így: mindjárt másodnap.
1 Makk 15,32
Mások a görögöt így: és az ivóasztalt arany és ezüst edényekkel.
1 Makk 15,32
vagy: a nagy pompát, udvartartást.
1 Makk 15,35
a zsidónép között.
1 Makk 15,35
a városokért.
2 Makk 1,18
Fenicia egyik tengeri és kikötõvel bíró városába. Flav. József beszéli, hogy õ Apameában, hová Ortosziásból futott, megfogatván, kivégeztetett.
1 Makk 15,39
A görög szerint: Kedront, Judea egyik határvárosát a tenger felé.
1 Makk 15,40
A filiszteusok egyik városához.
1 Makk 16
1 Makk 16,1
a hol lakott (13,54.). Mi Jamnia és Kedron közelében volt.
1 Makk 16,3
A görög szerint …megöregedtem, és ti kegyelem által (hála Istennek) megerõsödtetek éveitekben; lépjetek azért az én helyemre és testvéremére (Jonatáséra), és fölkelvén.
1 Makk 16,4
Lásd Makkab. I. 2,1.
1 Makk 16,6
János.
1 Makk 16,8
Gedorba, Kedronba.
1 Makk 16,9
Cendebeus által.
1 Makk 16,10
az õrtornyokig.
1 Makk 16,14
fél-januárunknak és februárunknak felel meg. Kr. e. 134. évben.
1 Makk 16,16
jól lakoztak, vigan voltak, mint az eredeti kifejezés gyakorta jelenti.
MAKKABEUSOK MÁSODIK KÖNYVE.
2 Makk 1
2 Makk 2,1
Lásd a bevez. a Makkab. I. könyvéhez. E két levél (1,1–2,19.) a következõ könyvben, melylyel semmi közvetlen összefüggésben nincs, valószinûleg csak azért tétetett elõre, hogy azok el ne veszszenek. Az elsõ Kr. e. 143. év után, a második 123. évben iratott.
2 Makk 1,1
Egyiptomban, különõsen Alexandriában igen sok zsidó lakott, mióta Ptolomeus Lagi (Kr. e. 320. évb.) százezernél több telepûlõt vitt oda (lásd bevez. a Makkab. I. könyvéhez, és Oniás Leontopolisban templomot épített Kr. e. a második században.
2 Makk 1,4
Eszközölje törvénye által, hogy a békés viszony a palesztinai és egyiptomi zsidók között ismét helyreállíttassék. Mind a két rész folytonos feszültségben élt, mivel a palesztinai zsidók Leontopolist nem ismerték el áldozathelyûl (lásd Makkab. I. 14,41. 15-ik jegyz.).
2 Makk 1,5
a szakadásra nézve, az által, hogy hozzánk csatlakozzatok. A templomszentelés ünnepét tartsák együtt (9. v.), és ez által a jerusalemi templom szentségét elismerve, egy lépéssel közeledjenek az egyesûléshez.
2 Makk 1,6
Szép példája a tûrõ szeretetnek.
2 Makk 1,7
a Nikátornak nevezett.
2 Makk 1,7
Kr. e. 142. évb. Lásd Makkab. I. 10. és 11. r.
2 Makk 1,7
Jázon az õ testvérét, III. Oniást a fõpapságból kiszorította. Három év múlva (Kr. e. 172. évb.) másik testvérének, Menelausnak kényszerûlt azt átengedni, ki a királynak háromszáz talentommal többet igért (Makkab. II. 4,23. s követk.). Õ elhagyá az országot, s azután csakhamar meghalt Spartában. Az õ elpártolása óta kezdõdik a szíriai királyok nyomorgatása Judeában. Mások a görögöt így: mióta Jázon és párthivei elszakadtak a szent földtõl és az országtól (Jehováétól).
2 Makk 1,8
Lásd Makkab. I. 1,30. s követk.
2 Makk 1,8
A szent gyertyatartón hét lámpa égett; a kitett kenyerek az arany asztalon voltak.
2 Makk 1,9
Az ünnep, melyrõl itt szó van, a mi decemberünkre esett. Ez a templomszentelési ünnep, melyet Júdás rendelt (Makkab. I. 4,59.), és sátoros ünnepnek neveztetik (lásd alább 10,6. s követk.), mert mint a tulajdonképeni sátoros ünnep, mely oktoberre esett, szintén sátor alatt vígan tartatott meg.
2 Makk 1,10
Kr. e. 123. évben.
2 Makk 1,10
Aristobulus egy tudós, a bölcsészetben igen jártas zsidó volt a fölkent, azaz fõpapi nemzetségbõl. Az itt fölhozott Júdás az idõnél fogva nem lehetett a makkabeus Júdás.
2 Makk 1,11
Antiokus Epifanes ellen.
2 Makk 1,12
Lásd Makkab. I. 6,4. A görögben nincs meg e szó: „Persiából“.
2 Makk 1,13
Lásd ez eseményrõl Makk. I. 6. r. 4-ik jegyz. Nanea a persák nõ-istensége volt, a görög Diana.
2 Makk 1,16
A görög szerint: a tetõzet titkos ajtaját.
2 Makk 1,16
A papok ezáltal tán azt akarták elhitetni, hogy az istenség maga állt boszút.
2 Makk 1,18
Lásd a 9. v.
2 Makk 1,18
Mivel az idõben, mikor Nehemiás az újdonépült oltárt fölszentelteté, a szent tûz is feltaláltatott, az egyiptomi zsidók a templomszentelés ünnepével együtt tartsák meg a szent tûz ünnepét is. Ez által vallomást fognak tenni arról, hogy az igazi áldozathely Jerusalemben vagyon; mert a szent tûz ugyanaz, melyet eredetileg Isten maga gyujtott, s mely azután szüntelen égett az oltáron (Móz. III. 6,12.13.). A templom leromboltatása elõtt, úgy látszik, Jeremiás fölszólította a papokat, hogy azt a föld alá rejtsék el. Hogyan találták föl újra, a következõkben elmondatik.
2 Makk 1,19
azaz Babilonba, mely késõbb a persa birodalomba beolvasztatott.
2 Makk 1,19
egy üres víztartó. A görög szerint: egy kút üregében.
2 Makk 1,20
Lásd Ezdr. II. könyv.
2 Makk 1,20
valami sürû folyadékot.
2 Makk 1,21
A görögben hiányzik e szó: „pap“.
2 Makk 1,22
A görög szerint: És a mint az megtörtént, s egy kis idõ múlt, miután az elõbb felhõbe borúlt nap ismét fénylett, nagy tûz gyúlada stb.
2 Makk 1,23
az énekesek feje.
2 Makk 1,29
Lásd Móz. V. 30,4.5.
2 Makk 1,30
E szavak: „míg… az áldozat“ nincsenek meg a görögben.
2 Makk 1,31
valószinûleg az oltár szegletköveit.
2 Makk 1,32
Isten parancsára, hogy a csoda ismételtessék a jelenlevõk elõtt.
2 Makk 1,33
A görög szerint: melylyel Nehemiás azt, mi az áldozathoz tartozott, megszentelte.
2 Makk 1,34
vagy inkább kerítést, mint a görögben van, hogy a helyet a szentségtelenítéstõl megóvja. A tûznek a persák istenitiszteletet adtak.
2 Makk 1,35
A görög szerint: És a király võn (kincseibõl), és sok aranyat osztott el azoknak, kikhez hajlandósággal volt. Mások másképen.
2 Makk 1,36
a héber Kafartól, mi kiengesztelést, megtisztítást jelent. Nekfarnak kellene lennie, de mivel a keleti nevek a görögben gyakran elferdíttetnek, így lõn Nektar.
2 Makk 1,36
azaz: megszentelésnek. Igy neveztetik a tûz helye, mivel ez az áldozatot megszenteli, Isten elõtt tetszõnek mutatja (33. v.).
2 Makk 1,36
Ez a Neftar szó elferdítése a nép nyelvén. A görögben Neftai van.
2 Makk 2
2 Makk 2,1
E prófétának meglevõ irásaiban az itt eléadottak nem találtatnak. A görög szerint: Találtatik az irásokban, hogy Jeremiás próféta megparancsolta stb.
2 Makk 2,1
és rejtsék el.
2 Makk 2,2
a fogságban a pogányok között.
2 Makk 2,4
hogy az igéret földére benézzen (Móz. V. 34,1.5.). A szent sátor, melyet Mózes készíttetett, miután Salamon temploma fölépûlt, a templom egyik helyén, mint régi szentélyt õrizték, s ott maradt az a városnak Nabukodonozor által eszközlött ostromáig. Miután a város bevétetett, Jeremiás isteni parancs folytán s valószinûleg Nabuzardan engedelmével, ki a prófétát ismerte (Jerem. 39,11.12.), a szent sátort a frigyszekrénynyel s a jóillatszer oltárával együtt (5. v.) elvivé a templomból, még mielõtt Nabukodonozortól a város és templom fölgyujtására parancs adatott volna (Jerem. 52,7–13.), és megmentett mindent a következõkben leirt módon. Miért mondatik el ez itt? – Hogy a jerusalemi templom szentsége, melynek újra fölszentelése megünneplendõ vala, még inkább kiemeltessék; mert ezen templomba e szent tárgyak ismét visszahozatnak, mihelyt az a szent tüzet visszanyerte (7. v.).
2 Makk 2,7
Jövendöléseiben (Jerem. 3,16. s követk.) azt mondja a próféta, hogy a frigyszekrény az egész messiási idõ alatt nem lesz elõ; a fönebbi hely szerint a zsidók átalános megtérésekor fog az ismét föltaláltatni. Hogyan? – Jézus Krisztusban, ki az élõ szentély, s mindazon tárgyakat lelkiképen ábrázolja.
2 Makk 2,8
a templom megszenteltetéseért.
2 Makk 2,9
Salamon.
2 Makk 2,9
A görög szerint: Akkor mutatta meg, mily nagy az õ bölcsesége (a templomszenteléskor mondott imádságában), midõn a templomszentelés áldozatait bemutatta.
2 Makk 2,10
Lásd Móz. III. 9,24.
2 Makk 2,11
az oltárról jött szent tûz által. Lásd Móz. III. 10,16. s követk. A jerusalemi zsidók templomuk dicsõségére föl is hozzák, hogy az szent tûzzel bír, mely által szükségben (vesd össze: Móz. elõbbi helyét) a bûnáldozat részei, melyek egészen meg nem emésztetnek, megégettethetnek. Ez ismét újmutatás arra, hogy egy, ily elõnyökkel bíró templomhoz csatlakozzanak.
2 Makk 2,12
A mit mi most teszünk, azt tevé egykor Salamon; ezt kell tehát nektek is cselekednetek.
2 Makk 2,13
Nehemiás említett irása nincs meg többé. A görög szerint …szerezvén, a királyokról és prófétákról szóló könyveket, és Dávidéit, és a királyok leveleit, az ajándékokról szólókat egybegyüjté. A királyok könyvei alatt az e nevet is viselõkön kivûl a krónikák könyvei, és valószinûleg az ezeket megelõzõ Józue és Birák könyvei is értetnek. Próféták alatt a négy nagyobb és tizenkét kisebb próféták irásai értendõk; Dávid irásai alatt a zsoltárok a többi erkölcsi könyvekkel (Jób, énekek éneke, prédikátor, példabeszédekkel) együtt értetnek, mint ezek Krisztus idejében is a Zsoltárok neve alatt együtt értettek. Nehemiás tehát mind összegyüjté az õ idejében meglevõ szent iratokat.
2 Makk 2,14
ki volt ez, nem tudatik.
2 Makk 2,18
Lásd Móz. V. 30,3–5.
2 Makk 2,18
itt is hallgatag fölhivás látszik rejleni a jerusalemi templomhoz való csatlakozásra.
2 Makk 2,19
t. i. a templomot. Itt végzõdik a második levél.
2 Makk 2,21
Epifanes.
2 Makk 2,22
Lásd alább 3,24. 5,4. 15,27.
2 Makk 2,24
Cirene, tartomány volt éjszaki Afrikában, nyugatra Egyiptomtól.
2 Makk 2,29
a nélkül, hogy vizsgálnók az okfõket és tanúbizonyságokat. A görög szerint: A vizsgálatot minden egyes tényrõl az irónak engedjük, mi stb.
2 Makk 2,30
t. i. nem kell tõlünk várni a történet egész alkotmányát minden legkisebb részleteivel, hanem csak kivonatot annak sajátságaival.
2 Makk 2,31
kútfõket.
2 Makk 2,31
a történetet teljes összefüggésében eléadni.
2 Makk 2,32
A görög szerint: az elõadottak vizsgálatát elhagyhassa.
2 Makk 2,33
A görög szerint: miután az elõbeszédnél úgy is sokáig mulattunk. – Látszik e bevezetésbõl, hogy az isteni bölcseség az isteni iratok sugallásánál az irónak emberi közremûködését legkevésbbé sem zárja ki. De mivel Isten valamint a tárgy választásánál, úgy a helyes elõadásnál is a szerzõt vezérlette, ennélfogva a mû mindig isteni mû marad.
2 Makk 3
2 Makk 3,1
A görög szerint: Oniás fõpap istenesvolta és igazságszeretete miatt. III. Oniás Kr. e. 195–175. évb. volt fõpap. Akkor Palesztina szíriai hatalom alatt vala; mert nagy Antiokus azt Feniciával és Celeszíriával együtt Egyiptomtól elszakasztotta, és birodalmával egyesítette (205–198. évb. Kr. e.). Alatta az ország békében és nyugalomban volt. Mikép zavartatott ez meg utódja, Szeleukus Filopator által, a következõkben elõadatik.
2 Makk 3,2
Nagy Antiokusról beszéli a zsidó történetiró, József, hogy õ évenkint bizonyos mennyiségû terményt rendelt adatni a templomnak, s a templom szolgáit a fejadótól és a koronadijtól fölmentette.
2 Makk 3,3
Szeleukus Filopator, Szíria királya. Lásd Makkab. I. 11,13.
2 Makk 3,4
templomgondnokává, a templom jövedelmeinek védõjévé a fejedelmek és hatóságok beavatkozásai ellen.
2 Makk 3,4
A görög szerint: a templom gondviselõje vitába eredt a fõpappal a város (az adásvevés) fölötti felügyelés miatt.
2 Makk 3,7
kincstárnokát.
2 Makk 3,11
mintegy tizennégy millio forint.
2 Makk 3,15
Lásd Móz. II. 22,7. s követk. Móz. III. 6,2.
2 Makk 3,19
A görög szerint: az ajtókhoz (házaikéihoz).
2 Makk 3,19
a lapos háztetõkre. Látni és hallani akarták az eseményt. Házaikat el nem hagyhatták.
2 Makk 3,23
hogy azt átvegye.
2 Makk 3,24
A görög szerint: kik vele jõni mertek.
2 Makk 3,27
Képe az Isten haragjának és büntetésének Joel 2,2. Szofon. 1,15.
2 Makk 3,28
Isten az õ népe és a védtelen árvák és özvegyek oltalmára csodát tett.
2 Makk 3,33
A görög szerint: engesztelõ-áldozatot tett.
2 Makk 4
2 Makk 4,1
a kincstár megrablására.
2 Makk 4,3
A görög szerint: azok egyike által, kikre õt támaszkodhatott.
2 Makk 4,7
Antiokus Epifanes. A következõkkel vesd össze: Makkab. I. 1,11–17.
2 Makk 4,8
hatvan talentommal többet, mint a mennyit a fõpap eddig fizetett.
2 Makk 4,9
gimnasiumot és efebiát. A gimnasiumról lásd Makkab. I. 1,15. Az ephebia oly hely volt, hol az ifjak testi, részben szellemi gyakorlatokat is tartottak. A gimnasiumok és efebiák a régieknél oly becsben állottak, hogy részvevõi magokat bizonyos adományok teljesitésére kötelezték, s ilyenek állitására az engedélyt drágán fizették a vállalkozók.
2 Makk 4,9
Jerusalem lakóit antiokiai polgároknak nevezhetni. Antiokia volt a szírus birodalom fõvárosa, melynek polgárai különös elõjogokkal bírtak. Valószinûleg Jázon azzal nyerészkedést akart ûzni, s az antiokiai polgárjogot Jerusalem lakosai által, kik azt keresendették, drágán megfizettetni.
2 Makk 4,11
Õ lemondott a kedvezményekrõl, melyeket Szíria királyai a zsidóknak adtak (lásd Makkab. II. 3. r. 2-ik jegyz.). Czélja volt magát az udvarnál behizelegni.
2 Makk 4,12
a templom közelében.
2 Makk 4,12
a pogány gyakorlóhelyekre, hol a gyakorlatok bálványozással, azaz, fajtalankodásokkal (lásd Oze. 1.) voltak egybekötve, mivel azokat a pogány istenek tiszteletére (lásd Makkab. I. 1,15.) cselekedték. A görög szerint: a legjelesebb ifjakat kalap alá szorítani. – Széles karámú föveget nyertek az ifjak, midõn a vívóiskolába beléptek.
2 Makk 4,14
az úgynevezett palestrában.
2 Makk 4,16
A görög szerint: Azért érte õket minden részrõl a nagy inség, és azok stb.
2 Makk 4,18
az olimpi játékok, melyeknél áldozatok is mutattattak be.
2 Makk 4,19
A görög szerint: antiokiabelieket (olyanokat, kik megvásárlott polgárjog által lettek ilyenekké, 9. v.).
2 Makk 4,19
a tírusi Herkuleséra, ki a nap jelképe volt. Ama girák mintegy nyolczvan tallért tettek.
2 Makk 4,19
még ezek is!
2 Makk 4,21
A görög szerint e vers: Midõn azután Apollonius, Mneszteus fia Egyiptomba küldetett Ptolomeus Filometor trónralépte miatt, észrevevé Antiokus, hogy õ (Ptolomeus) maga is ellenségévé lett a szírus birodalomnak, és saját biztosságáról gondoskodott. Õ tehát Joppéba méne, és Jerusalembe jöve. – Ez a küldetés akkorra esik, midõn Antiokus az egyiptomiakkal a kasiai hegység és Pelusium között csatát vívott (Dán. 11. r. 38-ik jegyz.). Apolloniusnak ki kelle fürkészni az egyiptomi fõembereknél, vajjon hajlandók-e Egyiptomot a szíriai uralom alá hajtani. Midõn ez a királyt értesítette azon végzésrõl, hogy õt Egyiptomra nézve minden befolyástól meg akarják fosztani, és Egyiptom jogát Celeszíriára és Palesztinára nézve érvényesíteni, Antiokus, hogy magát biztosítsa, mindenek elõtt a határerõsségeket utazta be Egyiptom felé, melyek közt volt Joppe is, és magát a jerusalemi zsidók hûségérõl törekvék biztosítani.
2 Makk 4,23
a megigért összeget (8. 9. v.).
2 Makk 4,23
A görög szerint: némely szükséges dolgokról utasítást hozzon; vagy, némely szükséges dolgokban a fölirási dijt letegye (talán az antiokiai polgárjogra való fölirásért 9. v.). Flav. József szerint, Menelaus testvére volt Jázonnak. A fönebbi „atyafi“ alatt vagy átalán „rokont“, vagy „hasonérzelmût“ kell érteni.
2 Makk 4,29
A görög szerint e vers: Ekkor Menelaus (midõn Antiokiába ment) utódaúl atyjafiát, Lizimakust, Szosztratus pedig Ciprus helytartójáúl Krátest hagyá.
2 Makk 4,33
Oniás (lásd 3,1. s követk.) Antiokia mellé Dafnéba futott. Dafne város nevezetes volt Apollónak és Dianának szentelt ciprus- és borostyán-ligetérõl, mely mintegy harmadfél mértföldnyi egész terjedelmében az üldözöttek menhelye vala.
2 Makk 4,45
A görögben hozzá van téve: Dorimenes fiának. Lásd Makkab. I. 3,38.
2 Makk 4,47
a legkegyetlenebb barbárok elé.
2 Makk 4,49
bebalzsamozására, sirhelyök elkészítésére stb.
2 Makk 5
2 Makk 5,1
miután az ifjú király, Ptolomeus Filometor alig lépett Egyiptom trónjára. Lásd Makkab. II. 4,21. és Dán. 11. r. 38-ik jegyz. Vesd össze e részhez Makkab. I. 1,18–56.
2 Makk 5,4
Nagy eseményeket az Isten gyakorta hirdet az égen rendkivüli tünemények által. Ilyenek elõzték meg, Flav. József történetiró bizonysága szerint, Jerusalem elpusztíttatását a romaiak által, és ilyenek fogják, az Üdvözítõ igéi szerint, hirdetni az õ közelgetõ eljövetelét az itéletre (Máté 24,29. s követk.). Egyébiránt e tünemények az Isten könyörülõ szeretetének jelei, melyek által az embereket magokba szállásra, bûnbánatra és rendeltetésök komoly megfontolására akarja ébreszteni.
2 Makk 5,5
ki Antiokus által letétetett vala. Lásd Makkab. II. 4,26. Dániel 11. r. 46-ik jegyz.
2 Makk 5,7
elfutott, mihelyt észrevevé, hogy Antiokus Egyiptomból visszatért.
2 Makk 5,8
A görög szerint: Gonosz élete (a zsidók ellen ûzött áruló ármánykodása) végére járt, megszoríttatván stb.
2 Makk 5,9
a zsidókkal való rokonságát. Lásd Makkab. I. 12,21.
2 Makk 5,10
A görög szerint: Õ, ki sokat temetetlen elvetett vala, maga is siratatlan maradt, és nem nyert temetést, sem atyai sírt.
2 Makk 5,11
Antiokus.
2 Makk 5,14
A görög szerint: Nyolczvanezeren vesztek el az egész harmadnap alatt; negyvenezeren kéz által megölve, s a megölteknél nem voltak kevesebben a rabszolgaságra eladottak.
2 Makk 5,16
A görög szerint: Tisztátalan kezekkel elvivé és elosztogatá.
2 Makk 5,23
A görög szerint: Menelaus, ki a többieknél gonoszabbúl kelt fel a polgárok ellen, ellenséges érzelemmel lévén hozzájok.
2 Makk 5,26
A görög szerint: a szombatot ünnepelni.
2 Makk 5,27
kilencz más testvérével. Makkab. I. 2,1. s követk. négy testvér említtetik, és Makkab. II. 8,22. az ötödik, a többiek ismeretlenek.
2 Makk 6
2 Makk 6,1
A görög szerint: athenei. Vesd össze e részszel Makkab. I. 1,57. s követk.
2 Makk 6,2
A szamaritánusok, kik Garizim hegyén, Efraim nemzetség-részében építettek templomot, miután a zsidók a jerusalemi templomhoz való részvétet tõlök megtagadták (Ezdr. I. 4,2. s követk.), jó viszonyban voltak a szírusokkal, s azért neveztetnek vendégszeretõknek. Jupiter nem csak mint az Olimp (ég) fõistensége, hanem mint az idegenek védõje, más czímek alatt is tiszteltetett.
2 Makk 6,4
bálványképeket, tisztátalan állatokat, p. o. ebeket.
2 Makk 6,5
pogány, tisztátalan áldozatállatokkal.
2 Makk 6,7
A görög szöveg hozzáteszi: havonként. Lásd Makkab. I. 1,61.
2 Makk 6,8
A szírus birodalom pogány városaiba Palesztinán kivûl parancs adatott ki, hogy a zsidók pogány áldozattételre kényszeríttessenek, mint ez az egyiptomi király részérõl is megtörtént.
2 Makk 6,19
A görög szerint: kínpadra. Ez egy faalkotvány volt, melyre a fenyítendõnek teste kifeszíttetett vagy fölakasztatott, és halálra veretett.
2 Makk 6,20
A görög szerint …a kínpadra méne, mint illik azokhoz, kik bátran szenvednek, és kipökte azt, mit megenni nem szabad az élet szeretetéért.
2 Makk 6,21
A görög szerint: kik az istentelen áldozattételnél alkalmazva valának.
2 Makk 6,23
Az alvilágról lásd Zsolt. 6. r. 7-ik jegyz.
2 Makk 6,30
ki mindentudó vagy.
2 Makk 7
2 Makk 7,1
E testvérek anyjokkal együtt makkabeusoknak neveztetnek, nem azért, mintha makkabeus Júdással rokonságban lettek volna, hanem mivel azon idõben, mikor Júdás övéivel együtt a religio és haza szabadságaért vivott, mint a hit hõsei szenvedtek vértanú-halált. E történet Kr. e. 166. évre esik, és Antiokiában vitetett véghez.
2 Makk 7,6
Lásd Móz. V. 32,36. A fönebbi szavak a hetven értelmezõ görög fordításából vétettek.
2 Makk 7,7
Mások szerint: csúfolásra.
2 Makk 7,8
aramei nyelven, melyen Palesztinában beszéltek.
2 Makk 7,14
Lásd Makkab. II. 12,43. s követk. 23-ik jegyz.
2 Makk 7,18
Ne hidd, hogy ezeket tanhatalmadból cselekszed; te csak eszköze vagy Istennek, ki Izraelt egy idõre az õ bûneiért bünteti.
2 Makk 7,24
nem csupán szóval.
2 Makk 7,24
A görög szerint: és tisztségekkel fogja fölruházni.
2 Makk 7,32
Lásd a 18. v.
2 Makk 7,36
A görög szerint: az örök életnek, Isten igéreteinél fogva, részeseivé lettek.
2 Makk 7,42
Lásd Makkab. II. 6,7.
2 Makk 8
2 Makk 8,1
Vesd össze e rész 1–22. versével Makkab. I. 3. r.
2 Makk 8,1
A görög szerint: helységekbe.
2 Makk 8,8
Lásd Makkab. II. 5,22.
2 Makk 8,10
valószinûleg az atyjáról, Nagy Antiokusról maradt hátralékot. Lásd Dániel 11. r. 31-ik jegyz.
2 Makk 8,14
hogy annál könnyebben elfuthassanak.
2 Makk 8,16
A görög szerint: hatezret, mi a 22. verssel is megegyezõ.
2 Makk 8,16
A görög szerint: elleneiktõl meg ne ijedjenek.
2 Makk 8,20
Nem tudatik, hogy a galataiak ellen vivott ezen harcz mely idõre esik; csak annyit tudunk, hogy ezek Nagy Antiokus idejében igen hatalmasok voltak Kisásiában, és hogy a zsidók Nagy Sándor óta a szíriai királyok seregében szolgáltak. A macedoniak alatt görög vagy szíriai csapatok értendõk, kikre a zsidók egy osztályával együtt Babilon õrzése bizatott. A görög szerint, e macedoniak négy ezren voltak.
2 Makk 8,23
tábori jelszóúl, melyrõl az õrök és elõörsök egymást megismerendõk valának. Lásd Makkab. II. 13,15.
2 Makk 8,23
Helyesebben a görög szerint e vers… ezerötszázat adván; Eleazar alá is (egy másik testvérét szinte alkalmazá). Ezután olvasott a szent könyvbõl, isteni segítséget igért, és maga vezetvén az elsõ csapatot, elõnyomúlt Nikánor ellen. Vesd össze: a következõkhöz Makkab. I. 4,1–35.
2 Makk 8,33
A görög szöveg hozzá teszi: és még némelyeket.
2 Makk 9
2 Makk 9,1
Vesd össze: Makkab. I. 6,1–16.
2 Makk 9,2
E város Makkab. I. 6,1. szerint Elimaisnak neveztetik.
2 Makk 9,3
Média fõvárosához.
2 Makk 9,5
minek következése iszonyú komorkórság volt, mirõl Makkab. I. 6. r. vagyon szó.
2 Makk 9,13
ily érzelmekkel, melyek nem egy megtérõ és Istent szeretõ szívbõl származtak, hanem csak iszonyú fájdalmai által facsartattak ki.
2 Makk 9,15
oly jogokat ad nekik, minõkkel az atheneiek bírnak.
2 Makk 9,20
Istennek, minthogy az égben bízom, teszi hozzá a görög szöveg.
2 Makk 9,21
A görög szerint: gyöngéd szeretettel emlékezem meg irántam mutatott tiszteletetekrõl és jó érzelmeitekrõl. – Tisztelettel és jó érzülettel voltak iránta a zsidók, kormányzása elsõ éveiben.
2 Makk 9,23
Az Eufraton túl esõ tartományokban.
2 Makk 9,29
sõt inkább félvén Líziástól. Lásd Makkab. I. 6,17.
2 Makk 10
2 Makk 10,1
Vesd össze: az 1–15. vershez Makkab. I. 4,36. s követk.
2 Makk 10,3
pótolandók a szent tüzet (lásd Makkab. II. 1,18.), melyet nem tarthattak meg.
2 Makk 10,3
Júdás uralkodása óta. Mióta a templom pogány áldozatok által megfertõztetett, annak épen három éve volt. Makkab. I. 4,52.54.
2 Makk 10,11
Fenícia és Szíria helytartójára.
2 Makk 10,12
A görög szerint: Makron, nyulánk, sovány. Õ elõbb Fenícia és Celeszíria helytartója vala. Lásd Makkab. II. 4,43. 8,8.
2 Makk 10,13
A görög szerint …adván magát; miután látta, hogy hatalmának nincs többé tekintélye (a becstelenítések miatt, melyek õt érték), azért kétségbeesébõl mérget võn.
2 Makk 10,15
Az értelmezõk e zsidók alatt ama hitszegõket értik, kik a szírusokkal az erõsségek birtokában voltak. Ezek befogadák azokat, kiket Júdás Jerusalembõl kiûzött, s minden alkalmat fölhasználtak, hogy Júdás híveit megtámadják. A görög szerint e vers: Egyszersmind vele (Gorgiással) az idumeusok is, kik az alkalmas erõsségeket bírták, háborgaták a zsidókat stb. Igy jobban összefügg ezzel a következõ 16. vers.
2 Makk 10,17
a kõfalakon.
2 Makk 10,17
A görög szerint: húszezret.
2 Makk 10,32
Lásd Makkab. I. 13,54.
2 Makk 10,35
A görög szerint …a kõfalhoz nyomúlának, és mindazokat, kik eléjök jöttek, dühös haraggal legyilkolák.
2 Makk 10,36
A görög szerint körülirt szavakkal majd ugyanaz.
2 Makk 10,37
A görög szerint: egy gödörben.
2 Makk 11
2 Makk 11,3
részint a tisztségek árúba bocsátása, részint a templomlátogatók és áldozók megadóztatása által.
2 Makk 11,4
Miután Líziás a zsidók ellen vitt elsõ hadjáratában (Makkab. I. 4,28–35.) Kr. e. 165. évb. megveretett, Makkab. I. 4,35. szerint, azonnal másikra készûlt, melynek kivitele itt eléadatik, és különbözõ attól, melyrõl Makkab. I. 6. r. van szó.
2 Makk 11,5
Bethsura (Makkab. I. 4,29.61.) sokkal távolabb volt Jerusalemtõl. Az alexandriai kiadás öt soinát említ, egy soina harmincz stadium. E szerint számítva, pontosabban kiüt Bethsura távolsága Jerusalemtõl.
2 Makk 11,21
Dioskorus haváról különbözõk a vélemények. Az itt említett esztendõ Kr. e. a 164-ik év.
2 Makk 11,22
Eupator. Makkab. I. 3,33.
2 Makk 11,22
mi itt csak czímet jelent. Lásd Makkab. I. 10,18.
2 Makk 11,29
a fõpap (Makkab. II. 4,27.50.), kit azonban a Makkabeusok nem ismertek el. Némelyek más Menelaust értenek.
2 Makk 11,29
hogy el akartok jõni rokonaitokhoz, kik velünk tartanak, és üzleteteket az országban ismét folytatni akarjátok. A görög szerint e vers: hogy lejõni és tulajdonotokban lenni óhajtotok.
2 Makk 11,30
a macedoniak april-hava.
2 Makk 11,36
A görög szerint …küldjetek valakit, hogy azokat megvizsgálván, módot találjunk, a mint kötelességünk.
2 Makk 12
2 Makk 12,2
Ugyanaz, kirõl Makkab. I. 5,6. s követk. van szó.
2 Makk 12,2
valószinûleg az, ki Makkab. I. 10,69.-ben említtetik.
2 Makk 12,2
különben mind a kettõ ismeretlen.
2 Makk 12,9
körülbelül hat mértföldnyire.
2 Makk 12,10
Lásd Makkab. I. 5. r.
2 Makk 12,11
A görög szerint: marhát.
2 Makk 12,13
Ez valószinûleg Kasbon Makkab. I. 5,36.
2 Makk 12,14
A görög szerint: kevélyen viselték magokat.
2 Makk 12,17
a mai Karakba, az egykori Moáb tartományban, keletre a holt tengertõl.
2 Makk 12,17
kik Tubin vagy Tob tartománybeliek voltak. Lásd Makkab. I. 5,13.
2 Makk 12,19
itt azonban magok mûködtek. 20. v.
2 Makk 12,20
Ehhez és a követk. versekhez vesd össze: Makkab. I. 5,37. s követk.
2 Makk 12,21
Karnaim, Makkab. I. 5,26.43.
2 Makk 12,27
A görög szerint …lakott és Líziás. – Ez valószinûleg ott tartózkodott egy ideig.
2 Makk 12,29
mely Makkab. I. 5,52.-ben Bethszannak neveztetik.
2 Makk 12,31
A hetek ünnepe, a pünköst, azért neveztetvén így, mert húsvét után az ötvenedik nap (pentekoste) volt.
2 Makk 12,35
város Júda nemzetség-részében.
2 Makk 12,38
Júda nemzetség-rész síkságán.
2 Makk 12,40
miket valószinûleg Jamnia ostrománál rablottak. 8. v. s követk.
2 Makk 12,40
Lásd Móz. V. 7,25.26.
2 Makk 12,42
A görög szerint: végkép töröltessenek el.
2 Makk 12,43
a görögben csak kétezer van.
2 Makk 12,43
t. i. hitte, hogy az áldozatok (valamint más jócselekedetek, Tób. 4,18.) boldog föltámadásra (a test és lélek megdicsõülésére) segítik a jámborságban (45. v. az Istennel való szövetségben, a kegyelemben) elhunytakat. A föltámadás itt, mint másutt, a boldog halhatatlanság helyett vétetik, hogy ez alatt ne csupán a lélek boldog állapotának folytonossága, hanem a test megdicsõülésének folytonos tartandósága is értessék. E helyen nem az mondatik, hogy az istenifélelem nélkül (a kegyelem állapotán kivül) megholtak nem támadnak föl, mert a föltámadás, mely itt értetik, föltámadás az életre (Makkab. II. 7,14.); az istenteleneké pedig föltámadás a halálra, mely is azért második halálnak mondatik (Jel. 20,14.).
2 Makk 12,44
és hogy az imádság boldog feltámadásra segít.
2 Makk 12,46
hogy bûneik egészen eltöröltessenek, s azokért többé ne bûnhödjenek. A görög kissé eltér szavakban, de az értelemre nézve nem különbözik: Szent és üdvös a gondolat! S így tõn õ engesztelést a halottakért, hogy bûneiktõl feloldoztassanak. – Ez az egész hely (43–46. v.) világos bizonyítékúl szolgál azon kathol. hitágazat mellett: hogy van tisztítóhely azok számára, kik ugyan Isten kegyelmében multak ki e világból, de bûneikért tökéletesen eleget nem tettek; és hogy az imádság és jócselekedetek hasznosak az õ szabadításukra.
2 Makk 13
2 Makk 13,1
Kr. e. 163. évb. Vesd össze e részhez Makkab. I. 6,18. s követk.
2 Makk 13,2
Makkab. I. 6,30. mások a számok. A hadsereg hihetõleg útjában a különféle népekbõl összegyûlt segédcsapatokkal növekedett.
2 Makk 13,3
Lásd Makkab. II. 4,23.
2 Makk 13,4
A görög szerint …parancsolá azoknak, kik õt Beréaba vitték, hogy a mint azon helyen szokás, öljék meg õt.
2 Makk 13,5
forró hamuval. Gonosztevõket forró hamuba vetni, s így õket tûz nélkül megégetni egyik halálos büntetés volt a persáknál, kik a tüzet, melyet szent elemnek tartottak, gonosztevõk által nem akarták megszentségteleníteni. A görög szerint: a hamu benn a toronyban volt, s a gonosztevõ egy, fölül alkalmazott gép által taszíttatott abba.
2 Makk 13,14
Lásd Makkab. I. 2,1.
2 Makk 13,15
Az, ki az elefántot megölé, kétségkivûl Eleazar volt (Makkab. I. 6,43. s követk.).
2 Makk 13,23
atya, Antiokus Epifanes.
2 Makk 13,23
a kormányt elfoglalá. Lásd Makkab. II. 9,29.
2 Makk 13,24
Az egész tengermelléken Egyiptomig, egész Geraráig (Móz. I. 20,1.). Mások a görögöt így …megtisztelék a templomot, emberségesen bántak a helylyel, és a Makkabeust barátságosan fogadák. Helytartóul és kormányzóul hagyá õt Ptolemaistól Gerreneig.
2 Makk 13,25
Attól tartottak, hogy magok lesznek kénytelenek a király ellen pártot ütni, ha a zsidók, kiknek most alávettettek, ezt egykor ismét tennék. A görög szerint …egyezést, panaszkodának miatta, s meg akarták azt semmisíteni.
2 Makk 14
2 Makk 14,1
Vesd össze a következõkhöz Makkab. I. 7,1–38.
2 Makk 14,2
A görög szerint: Antiokus és Líziás megöletése után. Lásd Makkab. I. 7,3.4.
2 Makk 14,3
azzá volt kinevezve Eupator által Menelaus halála után.
2 Makk 14,3
a pogány uralom idejében velök tartott.
2 Makk 14,6
Lásd Makkab. I. 2,42.
2 Makk 14,7
Alcimus Áron nemzetségébõl való volt (Makkab. I. 7,14.), de Flav. József szerint, nem azon családból, mely eddig a fõpapságot bírta.
2 Makk 14,9
A görög szerint: elnyomott népre.
2 Makk 14,13
A görög szerint: ölje meg.
2 Makk 14,16
ismeretlen hely.
2 Makk 14,21
a két vezér.
2 Makk 14,26
Alcimus utódjának a fõpapságban.
2 Makk 14,30
A görög szerint: nem keveset.
2 Makk 14,31
Lásd Makkab. I. 7,33. s követk.
2 Makk 14,33
egy templom épitése által, mint a görögben van.
2 Makk 14,37
mint buzgó, törvényszeretõ zsidó.
2 Makk 14,38
A görög szerint e vers: Õ az elõbbi háborgós idõkben szorosan ragaszkodott a zsidósághoz, s testét és lelkét kész volt adni a zsidóságért teljes állhatatossággal.
2 Makk 14,40
A görög szerint: ha ezt megfoghatja.
2 Makk 14,44
A görög szerint: közben hasára esék.
2 Makk 14,46
Reziás tette fölött, ki önmagának okozá halálát, különbözõk a vélemények. Sz. Ágoston, utána sz. Tamás és mások, hajlandók e tettét roszallani. De némely ujabb theologusok épen sz. Ágoston tanítása nyomán készek õt védelmezni. Calmet ez elõadásban nem talál elegendõ okokat az utóbbi vélemény elfogadására, hanem inkább sz. Ágostonhoz és Tamáshoz csatlakozik, s a nélkül, hogy Raziást kárhoztatná, de nem is meri õt igazolni.
2 Makk 15
2 Makk 15,1
Vesd össze: Makkab. I. 7,29. s követk.
2 Makk 15,5
A görög szerint: És így nem tartózkodék gonosz szándéka teljesitésétõl.
2 Makk 15,12
Lásd Makkab. II. 3,1. 4,34.
2 Makk 15,17
A görög szerint: elvégezék, hogy nem ütnek tábort, hanem bátran támadni fognak.
2 Makk 15,20
elõnyomúlának.
2 Makk 15,28
a szaladók üldözésébõl.
2 Makk 15,31
a vár még a szírusok kezeiben volt. Ezek hihetõleg valami ürügy alatt hívathattak meg.
2 Makk 15,35
a külsõ falon.
2 Makk 15,37
Lásd Makkab. I. 7,49. és Eszter 9. r.
2 Makk 15,39
Isten az õ igéjét a szent írók szája által adja elõ, a mennyiben magát e mellett az elrendezésre és kifejezésre nézve egészen az õ egyéniségökhöz alkalmazza. Igy történik, hogy az isteni igazság gyakran tökéletlen külsõben jelenik meg, úgy mint maga az örök Ige, midõn a földön megjelent, a bûnt kivéve, az emberi természet minden gyarlóságának alávetette magát. Ide is alkalmazható ama mondása: Boldog, a ki énbennem meg nem botránkozik!
2 Makk 15,40
azaz: száraz, puszta elszámlálása az eseményeknek közbevetett észrevételek nélkül. A keletiek mai napig is vizet isznak a bor után, hogy a bor hevét enyhítsék. A régi keletiek mindig vegyítették a bort. E szokáshoz alkalmazottan mondatik a görög szövegben: Valamint ellenkezõ, bort magában inni, épen úgy ismét vizet; de valamint a bor vízzel vegyítve kellemes, és kedves italt ad: úgy gyönyörködteti az olvasók fülét az elbeszélés, tárgya és elrendezése által.
2 Makk 15,40
A Makkabeusok elsõ könyvében csak Simonnak, Júdás testvérének megöletéseig terjed a történet (Kr. e. 134. év.), s dicséretesen megemlíttetik még Hirkánus János, Simon fia. A további, egész Krisztusig terjedõ eseményekrõl hallgatnak a szent történeti könyvek. Ennek oka részint azon elfajúlásban rejlik, mely Hirkántól fogva a zsidók között elhatalmazott; részint az õsrégi zsidó szellem és élet kihalásában. Hirkán János volt az utolsó fejedelem, ki a zsidónépet Isten szíve szerint kormányozta. Eleinte ugyan szerencsétlen volt, és a szírusok által igen elnyomatott, de csakhamar talált alkalmat a szírus birodalom erõtlenségét önhasznára fordíthatni, és magát teljesen függetlenné tenni. Mindenütt gyõztes lévén, megfenyítette a szomszéd népeket, az idumeusokat, Izrael õsi ellenségeit leigázta, és országának határait kiterjesztette, mint egy második Dávid. Vele együtt bevégzõdik az Isten népének Krisztus elõtti története, és mindenféle romlás áradt arra attól fogva. Hirkán fia, I. Aristobulus, föltette ugyan a királyi koronát, és nagyobbította országát, de már öcscse, Janneus Sándor, szerencsétlen hadakat viselt, és valamint országában, úgy családjában is sok belsõ nyugtalansággal kellett küzdenie. Sándor halála után, ennek özvegye, Alexandra uralkodott, és II. Hirkán, az õ legidõsb fia viselte a fõpapságot. Mind a kettõre nagy befolyást gyakorlottak a farizeusok, t. i. azon felekezet, mely a törvénynek különös ismeretével és szigorú teljesítésével dicsekedett ugyan, de valóban elferdíté azt, szellemébõl kivetköztette, és azon holttetemmé változtatta, mely a zsidókon jelenleg is látható. I. Hirkán János megismerte a romlást, melyet a farizeusok a zsidónépre hoztak, és az õ állítólagos hagyományuk rendelményeit eltörlötte; hanem ezen idõtõl korlátlan hatalmat gyakoroltak, s kegyetlenkedés és álnokság által magokat egészen megerõsítették. Alexandra halála után egészen maga akart ugyan uralkodni Hirkán, de öcscse, II. Aristobulus, az ellenpárttól segíttetve, szintén királyi hatalmat vívott ki magának. A két testvér közötti vitát, melybe az arabok és romaiak is beavatkoztak, Pompejus döntötte el, ki Jerusalem városát bevette, falait lerontatta, és a zsidók függésének alapját megvetette, a mennyiben II. Hirkánt a fõpapságban és fejedelemségben meghagyta ugyan, de adót vetett rája, és a királyi czímet elvette tõle. De miután Sándor, II. Aristobulus fia lázadást indított, Gabinius, romai consul élt az alkalommal, és a kormányt néhány elõkelõnek adta át. Ezt ugyan Julius Caesar megváltoztatta, ki Hirkánt a fejedelemségbe visszahelyezte, de helytartót rendelt melléje az idumeus Antipatert, ki Caesarnak Egyiptomban jó szolgálatokat tett. Most tulajdonképen Antipaternek és az õ két fiának, Heródesnek és Fázaelnek kezében volt a hatalom. De ez ellen egy elégedetlen párt lázadt föl, és Antigonust, II. Aristobulus második fiát hívta meg a fejedelemségre Szíriából. Heródes ugyan megverte Antigonust, de a Szíriából beütött parthusok Antigonust visszahelyezték õsei trónjára, Hirkánt pedig fogságra vitték, a hol meg is halt. Ekkor Heródes Egyiptomba futott, innen Romába, hogy Antonius triumvirtõl Aristobulusnak, Hirkán unokájának részére a koronát kieszközölje. Antonius azonban, ámbár a romaiak nem szokták volt a koronát idegeneknek adni, személyes hajlamánál fogva mindazáltal magát, Heródest tette a zsidók királyává, a tanács pedig õt ilyenûl megerõsítette (Kr. e. 37. évb.). Visszatérvén Heródes Judeába, hatalmas ellenséget talált két évig Antigonusban; de a romaiak által pártoltatván, gyõztes lõn, Jerusalemet elfoglalta, és az elfogott Antigonust megölette, valamint az egész makkabeusi (asmonei) uralkodó családot is lassankint kiírtotta. Most már vérontás és álnokság által igyekezett hatalmát megszilárdítani; sõt kegyetlen féltékenységbõl még tulajdon családja ellen is döhöngött. Ámbár Antoniusnak barátja volt, az actiumi csata után mégis Oktaviánhoz csatlakozott, ki õt királyságában megerõsítette és fölemelte. A zsidók kegyetlenkedése és a pogány szokások behozatala miatt idegenkedtek tõle, és ámbár a templom díszes megnagyobbítása által igyekezett kedvöket megnyerni, mégis egész haláláig gyülölték és rettegték õt. Tizenegy feleségével számos gyermekeket nemzett: Dorissal Antipatert, Mariannéval, Sándor leányával, Sándort és Aristobulust, Pallassal Fázaelt, Mariannéval, Simon leányával, Heródest, ki Filepnek neveztetett, Maltacéval Arkelaust és Heródes Antipást, Kleopatrával Filepet, Iturea és Trakonitis fejedelmét, ezekkel és más asszonyokkal még több gyermekeket. Országlásának vége felé következett be ama világboldogító esemény, az Isten Fiának emberréléte, a megigért Messiásnak születése. Ennek gyors bekövetkezését már azon körülmény is hirdette, hogy Heródes, mint zsidók királya lépett föl; mivel Jákob jövendölése szerint (Móz. I. 49,10.) Izrael földi országát a mindenektõl várva várt Messiás lelki országának akkor kelle fölváltania, midõn a fejedelmi hatalom már nem volt többé Júda birtokában. Ezen hatalom Jákob õsatyától fogva egész az idumei Heródesig nem távozott el Júdától. Midõn Egyiptomból kiköltöztek, valamint a bírák korszakában is Júda nemzetsége volt az uralkodó nemzetség (Móz. IV. 2,3–9. 10,14. Birák 1,1.2. 20,18.), mi azt bizonyítja egyszersmind, hogy az egyiptomi lakás alatt is Júdánál volt a fõhatalom. Saul, az elsõ király, Benjamin nemzetségébõl volt ugyan (Kir. I. 9,21.), de ez mindenkor Júda nemzetségéhez tartozónak tekintetett (Kir. III. 11,13. 12,20.). Dávidtól fogva pedig, ki Júda nemzetségébõl származott (Krón. I. 2,15.), az egész babiloni fogság elõtt való korszakban mindenkor Júdánál volt a királyi méltóság. Ha ez idõtájban Júdán kivûl Efraim nemzetségébõl is voltak királyok Izrael-országban, ez tekintetbe sem vehetõ, mivel Izrael Isten elnézésével ugyan, de még is vétkes úton szakadt el Júda-országtól. A babiloni fogság után Zorobabel, ki Júda nemzetségébõl vette származását (Ezdr. I. 1,8.) vezérkedett Júda, Benjamin és Lévi nemzetségei fölött (Ezdr. I. 1,5.), kikhez a többi nemzetségekbõl csak kevesen csatlakoztak; õ vezette vissza ezeket Judeába. Itt ugyan a persa, egyiptomi és szíriai királyoktól függöttek a zsidók; de a helytartók, kik keleten királyi hatalommal bírnak, soha sem választattak idegenekbõl, hanem mindig a zsidók közõl. Hogy késõbbi korban a Lévi nemzetségébõl származott fõpapokra ruháztatott ezen méltóság, sõt, hogy a Makkabeusok (asmoneusok) fõpapi családja egészen független hatalommal uralkodott, ismét mitsem nyom; mert Lévi nemzetsége azon idõtõl, melyben Izrael Júdától elszakadt, a borjú- és bálványimádást behozta, Lévi fiait elûzte, – már Júdához tartozott, mely azt az istenitisztelet tartása végett befogadta (Kir. III. 12,31. 18-ik jegyz.). Igy tehát Jákob õsatyától fogva mindenkor Júda nemzetségébõl valók és az ahhoz tartozók uralkodtak Izrael népén, és az idumei Heródes volt az elsõ idegen, ki az Isten népének királyi székén ült, ki tehát ez által Izrael földi országának végét hirdette. Ehhez járúl még, hogy a pogányok között is oly jelek mutatkoztak, melyek eléggé jelentették, hogy az idõ teljessége már bekövetkezett, hogy születnie kellett a világ Megváltójának, – kit a próféták megjövendöltek, kinek országát Izrael népe elõképezte, kit minden nemzetek vártak, – JÉZUS KRISZTUSNAK, ki áldassék mindörökké!
BEVEZETÉS A SZENT EVANGÉLIOMOKHOZ.
Az elsõ emberpár vétke után Isten azonnal újra megalapítá az igazság, az erény és a boldogság országát (Móz. I. 3,8. s követk.), melyet e földön a sátán lerontani törekedett (Móz. I. 3,1. s követk.). Ezen ország sorsa is ugyanaz, mi mindené, mi e föld kerekségén idõben létezik; t. i. van eredete, növekedése, terjedése, a világ végén pedig eléri teljes bevégzettségét. Azért hasonlítja azt isteni Megváltónk (Máté 13,31.) a mustármaghoz, mely terebélyes fává nõ. Elõször Isten elsõ szülõink bûnbánó családjában alapítá meg azt, és áldásúl rendelé minden maradékaira nézve; de az emberek megvesztegetett akarata az isteni kegyelem elé oly akadályokat gördített, hogy az csak Szet utódainak jámbor nemzetségében (Móz. I. 4,25.26.), utóbb pedig csupán Noé családjának egyik kisebb ágában (Móz. I. 6,9.), Ábrahám házában (Móz. I. 10,1. 11,10.26. 12,1.) tartotta fenn magát, kinek Isten parancsot adott, hogy bálványozásba merûlt hazájából költözzék ki, és azon tartományba menjen, melyet õ fog mutatni neki. Igy virágzott az Isten országa Ábrahámnak, az õ fiának, Izsáknak, és unokájának, Jákobnak egyszerû sátoraiban, elõször csak mindig egyes, kevésszámú családoknál. Ábrahám, Izsák és Jákob után, Isten egész népben, t. i. ezen patriarkák utódaiban alapította meg azt, miután õk Mózes alatt Egyiptomból kiköltöztek, és atyáik földére Kánaánba, visszatértek. Közel kétezer évig egyedûl Izrael népére volt szorítva az Isten országa; de Ábrahám egyik testszerinti maradéka által, ki egyszersmind Isten Fia, t. i. Jézus Krisztus által, ki kellett terjednie lassankint minden népekre, hogy azon áldásokban részesûljenek, melyeket az emberiség a vétek által elvesztett vala. Eképen tehát az Isten országa, a szent religio, elõször egy családban, azután egy nemzetségben, utóbb egy egész népben lõn megállapítva, végre pedig minden népek religioja lett, azaz, fokonkint fejlõdött ki, mint minden, minek állandónak kell lenni e földön. Lényegére nézve ugyanazon szent religio, ugyanazon hit vala az (Zsid. 11.) mindenek üdvözítésére; de ezen religio, ezen hit, különbözõ fokozatokban, mindig terjedtebb kifejlõdésben mutatkozott. E fokozatok közönségesen a patriarkai, a mózesi és keresztény kijelentésnek neveztetnek. Egységére és mégis fokonkinti fejlõdésére nézve, sz. Pál (Kor. I. 13,11. Galat. 3,24.) az emberi életkor, a gyermek- az ifjú- s a férfikor fokozatos szükségleteihez hasonlítja azt. Valamint az embernek életkora minden szakában ugyanazon igazságra van szüksége, de különféle módon, úgy a kijelentésnek is különbözõ korszakban különbözõ módon kellett közöltetnie. A gyermek hisz és szeret, kevés törvényre is van szüksége, mivel a hit és szeretet neki törvényûl szolgál: úgy a gyermekded, patriarkális világnak kevés törvényre volt szüksége, mert szeretettel, gyermeki odaadással és hittel nagy mértékben bírt. Az ifjúnak, kiben az önhittség és önzés oly mértékben növekedik, minõben a hit és szeretet fogyatkozik, már több tanításra és fegyelemre van szüksége: úgy Izraelnek is, miután Egyiptomban makacs, engedetlen néppé fejlett, szigorú törvény és istenitisztelet fegyelme alá kellett hajtatnia, hogy mindig figyelmeztetve legyen teendõire, és szent szokásokhoz neveltessék. Mivelhogy ez idõben igen érzéki és durva volt, a magas, szellemi igazságokat képek és hasonlatok nélkül nem foghatta fel. Azért adta neki Isten az igazság és szeretet religioját csupa látható s könnyen fölfogható formákban, jelképes szertartásokban és áldozatokban, melyek mintegy árnyai voltak a valóságos tárgynak, héja a magnak, hüvelye a bõséges szellemnek. Midõn végre az idõ elérkezett, melyben Izraelnek az ifjúkorból a tökéletes férfikorba kellett át lépnie, ekkor az isteni nevelés ismét másképen mutatkozott. Valamint a tökéletes ember, ismereténél fogva hisz és szeret, s ezen hit és szeretet törvényûl szolgál neki, a nélkül, hogy annak teljesítéséhez fenyítékre és kényszerítésre lenne szükség: úgy a fenyítõ törvénynek most már meg kellett szûnnie, s érzéki ábrázolatok helyett, az igazság, hit és szeretet religiojának teljes világosságban kellett elétünnie; már most oly törvény vált szükségessé, mely ne csupán kõtáblára irva külsõleg mutatkozzék, hanem a kegyelem segítségével, belsõ ösztönbõl, szeretetbõl teljesíttessék; s így az igazságnak többé nem csupán képekben, hanem közvetlen, maga valóságában kellett eléadatnia. A szellemnek és igazságnak, a hitnek és szeretetnek ezen új kijelentését, a kegyelemnek ezen belsõ törvényét maga az Isten Fia hozta le az égbõl, ki, mint Ábrahám fia, mint az egész emberiség Megváltója a bûntõl és inségtõl, emberi testben jelent meg a földön, mint ez az ó szövetség képeiben és jövendöléseiben elõre megmondatott. Mert mint a zsidókhoz írt levél szent szerzõje mondja (1,1.): „Sok rendben és sokféleképen szólt hajdan Isten az atyákhoz a próféták által; legutóbb e napokban Fia által szólott hozzánk, kit mindenek örökösévé rendelt, ki által a világot is teremtette.“ Õ szerzette az új szövetséget az Isten és emberek között, melyrõl Jeremiás próféta jövendölt, mondván: „Ez leszen a szövetség, melyet Izrael házával kötök ama napok után: Az én törvényemet belsejökbe teszem, és szivökbe irom azt; és nekik Istenök leszek, és õk népemmé lesznek“ (31,33. 47-ik jegyz.). – Mikép szólott hozzánk az Isten Fia, mikép hirdette a kegyelem és szeretet új törvényét, mint jelent meg szegény sorsban a legnagyobb alázatosságban, mint élt, halt és dicsõíttetett meg, ezek teszik ama könyvek tartalmát, melyek evangéliomoknak, azaz örömizeneteknek neveztetnek. Õ maga nem írta ezen könyveket, hanem mennybemenete után hosszabb idõvel, midõn a keresztény hit már messze kiterjedett a romai birodalomban, némelyek az õ apostolai és tanítványai közõl, belsõ, isteni ihletésbõl, és valószinûleg sokak sürgetõs kérelme következtében, írták le a négy evangéliomot a hívek tanítására és vigasztalására. Hogy Jézus maga nem írta azokat, az mitsem von le azok isteni hitelességébõl; mert minthogy apostolainak megigérte a Szentlelket (Ján. 14,26.) ki õket emlékeztetni fogja mindazokra, miket õ nekik mondott vala, sz. Ágoston szerint, ez csak annyi, mintha tulajdon kezével írt volna. Ezen evangéliomok, a legrégibb bizonyságtételek szerint, Krisztus születése után az elsõ század második felében keletkeztek, és hogy valósággal ugyanazon szent férfiaktól származnak, kiknek tulajdoníttatnak, ez oly igaz, hogy errõl magok a pogányok és eretnekek is kétségtelen bizonyságot tesznek. A sz. evangélisták hihetõleg azon rendben írták könyveiket, mint gyüjteményünkben egymást követik; mert sz. Ireneus, ki a második században élvén, s az apostolok tanítványaitól tanúlván, az evangéliomok keletkeztének idejét igen jól tudhatta, az eretnekségek ellen intézett harmadik könyvében ezt irja: „Máté, a héber, héber nyelven irta evangéliomát, mialatt Péter és Pál Romában tanítottak s ott egyházat alapítottak. Az õ haláluk után Márk, a tolmács megirta, a mit Péter tanított, és Lukács, Pálnak útitársa, ennek prédikálása után szerkeszté evangéliomát. Végre János is, az Úr tanítványa, midõn Efezusban Ásiában tartózkodott, adott nekünk irott evangéliomot.“ Ezen könyvek csakhamar elterjedtek a hívek között másolatok által, mivel hitelességökrõl az apostolok kezeskedtek; midõn más egyéb iratok, melyek szintén Jézus életérõl és tanításáról szóltak, bár kézen forogtak, de mivel ezen bizonyságot nélkülözték, hitelre nem találtak. Miért engedte az isteni Gondviselés, hogy Jézusnak négy életrajza keletkezett, a szent atyák ezt különféleképen értelmezték. Sz. Ágoston szerint, ez annak jelentéseül történt, hogy az evangéliom a világ négy részén hirdettetik, és mivel a négyes szám tökéletességet jelent; de valószinûbb okát, más sz. atyákkal (Ireneussal, nagy Gergelylyel, Jeromossal, Athanázzal) és több kathol. irásértelmezõvel – a magát kinyilatkoztató, s az emberi nem üdvözítésével foglalkozó Istennek négy tulajdonságában találja, a mint ezeket jelképleg már Ezekiel próféta (1. r.) leírta. Valamint t. i. az ó szövetségben az üdvözítõ Istenség, mint ember, király, engesztelõ és Isten jelentette ki magát (lásd Ezekiel 1. r. s a jegyz.): úgy Jézusban is e négyféle tulajdonságban jelent meg, s Jézus élettörténetének Jézus Krisztus ezen négyféle tulajdona eléadásának kell lenni, valamint a négyféle történet nem egyéb, mint a négyféle tulajdon egy képbe összefoglalva. Ezen képre vonatkozólag a szent atyák minden evangélistának más-más jelvényt adnak, ama négyféle tulajdon jelentéseûl, Máténak ember-, Márknak oroszlán-, Lukácsnak áldozatborjú-, Jánosnak sas-képet, mely Isten madarának tartatott. E fölosztásnak, sz. Jeromos szerint, az az alapoka, hogy Máté Jézus Krisztus emberi nemzetség-lajstromával, Márk keresztelõ Jánosnak ama lélekrázó prédikálásával: Tartsatok bûnbánatot! mint a királyi oroszlán szózatával, Lukács Zakariás papságával, János Jézus Krisztus örök istenségével kezdi evangéliomát. Ebbõl láthatni, miért nevezik a sz. atyák a négy evangélistát az Úr négyes kerubimszekerének, melyet Ezekiel az õ csodálandó látomomásában lerajzol (lásd Ezekiel 1. r. 14-ik jegyz.). A kerubok e látomásban az Úr hordozói, ki felettök trónon ül; oda mennek, hova az Úr lelke hajtja õket, és szárnyaikkal egymást érintik; õk húzzák az Úr szekerét, melynek kerekei rakvák szemekkel, és mennek, ha a kerubok mennek, megállnak, ha azok megállnak, fölemelkednek, a földrõl, ha a kerubok fölemelkednek. Mindez beteljesedett az evangélistákon; mert valóban õk az ember Fiának hordozói, az új szövetség kerubjai, kik egymást érintik szárnyaikkal, a mennyiben egymást kiegészítik, fölvilágosítják; õk a járók útmutatói, mert õk tanítanak elõre haladni az élet útján, õk fölemelkednek másokkal, kik tökéletességre törekszenek, midõn Jézus tanításában és tetteiben mindig több mélységet és fönséget tüntetnek elõ – a tökéleteseknek. Ennyit nyujtanak nekünk az evangéliomok minden külsõ, igénytelen egyszerûségök mellett is. E tekintetnél fogva irja sz. Jeromos Paulinushoz: „Ne ütközzél meg a szent könyvek egyszerûségén, mivel ezek részint a forditás hiányai miatt ilyenek, részint szántszándékkal irattak így, hogy a nyelv egyszerûsége által könnyebben megértessenek, és ugyanaz a szózat hangozzék a tudósok úgy, mint tudatlanok füleiben. Nem vagyok oly hiú és elfogúlt, hogy azt képzeljem, mintha azokat (egészen) érteném. De azért a kérõnek adatik, a zörgetõnek megnyittatik, és a keresõ talál. Tanúljuk tehát a földön azon tudományt, mely nálunk az égben is megmarad.“ – Az evangélisták elsõje, ki mint egy új Mózes, az új szövetséget megnyitja, – Máté.
JÉZUS KRISZTUS SZENT EVANGÉLIOMA MÁTÉ SZERINT.
Máté, ki Lévinek neveztetett (Máté 9,9. Márk 2,13. s követk. Luk. 5,27. s követk.), Alfeus fia (Márk 2,14.), egyik a tizenkét apostol közõl (Máté 10,3.), mielõtt apostolságra hivatott, a Tiberiás-tengernél levõ romai vámhivatalnál aladószedõ volt. Nagy készséggel engedett az Úr hivásának, híven követte õt tanitásának ideje alatt, tanúja volt csodatételeinek és föltámadásának, s az õ mennybemenetele után, mielõtt apostoli útjára kelt, Zsidóországban hirdette az üdv igéjét. A zsidókat meg akarván gyõzni arról, hogy Jézus a megigért Messiás, irta azon evangéliomot, melyet az õ neve alatt ismerünk, sz. Ireneus szerint, azon idõben, midõn sz. Péter és Pál apostolok Romában tanítottak, és egyházat alapítottak, Krisztus születés után 61–66-ik év között, még sz. Márk evangélioma elõtt, ki Kr. u. 66. évben irt (lásd a bevez. Márkhoz). A legrégibb egyháztanítók összhangzó bizonysága szerint, õ zsidó, azaz, a Palesztinában akkor divatozott szír-kaldei nyelven irta evangéliomát. Ez megjelenése után kétségkivûl azonnal lefordíttatott görög nyelvre azon keresztények számára, kik a pogányságból tértek meg, mert ezek a zsidó nyelvet nem értették. Ezen fordítást vagy maga Máté tette, vagy valamely apostoli hiteles férfiú, mi abból tûnik ki, hogy a görög forditás mindjárt kezdetben nagy tekintélyre emelkedett, s még az eredeti héber szövegnek is eléje tétetett, mely lassankint feledékenységbe ment, és el is veszett. A mi sz. Máté apostol egyéb életkörülményeit illeti, a keresztény történetirók, Szokrates, Rufinus és egyebek irják, hogy õ Szerecsenországban, Indiában és Parthiában hirdette az evangéliomot, s vértanú-halállal végezte életét.
Mt 1
Mt 2,1
azaz: szent örömizenet Jézusról, a Messiásról, leírva Máté által. Krisztus (a héberben Massiah, Messiás) fölkentet jelent, ki onnan felõl van erõvel fölruházva (sz. Ágoston). Igy neveztettek a zsidó fõpapok, királyok és próféták; de kitûnõ értelemben, s késõbb kizárólag egyedûl a megigért Szabadító (Zsolt. 2,2. Dániel 9,25.). Jézusról lásd a 21. v.
Mt 1,1
Móz. I. 12,3. 18,18. szerint, a Messiásnak Ábrahám utódjának kellett lennie, és Kir. II. 7,4. s követk. Izai. 11,1. s követk. Jerem. 23,5.6. szerint, egyszersmind Dávid ivadékának is.
Mt 1,1
Sz. Máté meg akarta a zsidóknak mutatni, hogy Jézus, ki közöttük mint Messiás megjelent, valósággal azon nemzetségbõl való, melybõl a próféták szerint a Messiásnak származnia kellett (Ar. sz. János). Vesd össze: Luk. 3,23–38.
Mt 1,2
Júda hozatik föl többi testvérei fölött, mert az õ családjából kellett Jézusnak erednie. Lásd Móz. I. 49,10.
Mt 1,3
bûnös viszonyból.
Mt 1,5
oly asszonytól, ki Ráhábtól (Józ. 2,1.) származott vala. Hogy a nemzetségsorozatban néha több ízek kihagyatnak, az nem szokatlan (Calmet, Maldonat). Lásd Rut 4,22. 11-ik jegyz.
Mt 1,5
A külföldi nõtõl, ki azonban az igaz Istent elismerte (Rut 1,16.)
Mt 1,8
Tulajdonképen Joram nemzé Okoziást (Kir. IV. 8,24.) ez Joást (Kir. IV. 11,2.), ez Amaziást (12,21.), és csakis ez Oziást (Krón. II. 26,1.). Máté, úgy látszik, a közép ízeket kihagyta, hogy a tizennégy íz ez osztályban ki legyen (Jerom. Hilár. Tamás). Oziás ama király volt, ki magának papi jogokba való beavatkozásokat engedett meg. Vesd össze: alább 17. v.
Mt 1,11
Joziás tulajdonképen nemzé Joakimot (Eliakimot), és ez Joakint vagyis Jekoniást. Lásd Krón. II. 36,4.8. 4-ik jegyz.
Mt 1,12
Tulajdonképen a babiloni fogságba történt átköltözés után és az alatt. Lásd Krón. I. 3,17. Jerem. 22,30. 34-ik jegyz.
Mt 1,12
Tulajdonképen Fadaiást, ez pedig Zorobabelt. Lásd Krón. I. 3,18. 4-ik jegyz.
Mt 1,13
Lásd Krón. I. 3,19. 5-ik jegyz. és 1. r. 2-ik jegyz. József tovább következõ õseinek neveit (16. v.) az ó szövetségi sz. irás többé nem említi. Krón. I. 3,21. van csupán szó Hananiásnak, Zorobabel második fiának (nem pedig az elsõnek, ki, úgy látszik, szinte Abiud névvel bírt) nemzetségérõl. Annyi bizonyos, hogy sz. Máténak e nemzetséglajstromot jól kellett tudnia, ha magát a zsidók szemrehányásainak kitenni nem akarta.
Mt 1,16
Sz. Máté nem irja itt, mint az elõbbi ízekben: József pedig nemzé Jézust; hanem Józsefet csupán megnevezi, mint Mária férjét, mivel Jézus nem Józseftõl, hanem a Szentlélek által, természetfölötti módon, Máriától fogantatott, mint ezt sz. Lukács részletesebben elbeszéli 1,31–35. – Igen, de ha Jézus nem volt József fia, akkor az elõadott névjegyzék hogyan lehet Jézus nemzetséglajstroma, s õ hogyan neveztethetik Dávid és Ábrahám fiának? – A zsidóknál az elsõszülött fiúk törvényszerinti, s nem valóságos atyjok nevét viselték, ha a törvényszerinti atyának helye volt. Igy ha valaki elhunyt testvérének feleségét vette nõûl, az e házasságból született elsõ fiú az elhúnyt testvérnek, mint törvényszerinti atyának nevét viselte, s egyszersmind az elsõszülöttség minden jogaiba belépett (Móz. V. 25,5.6. 7-ik jegyz.). Hasonló módon öröklötte Jézus az õ törvényszerinti (fogadott) atyja nevét és az elsõszülöttség egyéb jogait. Õ neki tehát a zsidóktól Dávid és Ábrahám fiáúl kellett tekintetnie. De ha tovább ellenvettetnék, hogy Jézus ennélfogva sem volt Dávid valóságos fia test szerint… ez ellenvetés teljesen eloszlattatik a szûzanya nemzetsége által. Mivel Mária Luk. 2,4.5. szerint, örökösödõ leány volt, azaz olyan, ki testvérek nemlétében atyja örökségébe lépett, az ily leányok pedig saját nemzetségök- és családjokbeli férfiúhoz köteleztettek nõûl menni (Móz. IV. 36,6. 3-ik jegyz.): ebbõl következik, hogy Mária Dávid nemzetségébõl és családjából való volt, mivel a Dávid nemzetségébõl származott Józsefhez ment férjhez. Ezt Lukács 3. r. bõvebben megmutatja, hol a sz. szûz nemzetséglajstromát elõadja. Jézusról lásd alább 21. v. Krisztusról az 1. v.
Mt 1,17
A háromszor tizennégy, a hatszor hét szám itt szent szám gyanánt vétetik, valószinûleg azt akarván jelenteni, hogy e két ezredéves nemzetség ízei fölött különösen õrködött az isteni Gondviselés. Ha a háromszor tizennégyet ki akarjuk számítani, a harmadik tizennégyet (mivel a két elsõnél nincs nehézség) Szalátiellel kell kezdeni, úgy hogy József, Mária és Jézus lesz az utolsó három íz. Ezeket lehet is atyákúl tekinteni, a mennyiben József Jézusnak törvényszerinti atyja volt, Mária Jézusnak természetes atyját helyettesítette, mivel belõle võn testet, és Jézus az új szellemi nemzedék törzsatyja lett. E nemzetséglajstromban mindennemû emberek fordúlnak elé: királyok, fejedelmek, patriarkák, nemesek, nemtelenek, gazdagok, szegények, próféták, papok, zsidók, pogányok, férfiak, asszonyok, – annak prófétai jelentéseûl, hogy Krisztusban osztályrésze van mindenkinek, – a ki benne igazán hiszen.
Mt 1,18
Az eljegyzés és menyekzõ között mintegy tíz-tizenkét hónap folyt el a zsidóknál.
Mt 1,18
Luk. 1,35. szerint: Isten erejétõl, mi ugyanegy; mert a természetben itt természetfölött mûködõ Istenség a Szentlélek. Lásd Móz. I. 1,2. Zsolt. 103,30. Zsolt. 32,6.
Mt 1,19
becsületes; tehát mindenek elõtt szeretetteljes, gonosz gyanakodás nélkül (Ar. sz. János).
Mt 1,19
Az eljegyzés a zsidóknál egyenlõnek tekintetett a véghezvitt házassággal, és a mástól teherbe ejtett menyasszony mint házasságtörõ büntettetett. Az ily ara válólevelet nyert, és megköveztetett (Móz. V. 22,23–27.). Ettõl akarta József Máriát megmenteni, s azért szándékozott titokban az eljegyzést fölbontani.
Mt 1,20
Az álmok jól megvizsgálandók (Sirákf. 34,7.) melyek Istentõl adatnak, azokat nem kell megvetni (Jób 33,15.). A csendes, szerény, szûz Mária hallgat alázatosan, és bízik, hogy Isten az õ ártatlanságát napfényre fogja hozni; mert az Úr angyala védi övéit (Zsolt. 33,8.).
Mt 1,20
Mária tehát még nem lakott Józsefnél. Ezt bizonyítja a 18. 24. v. is.
Mt 1,21
Jézus (héberül: Jesuah) Üdvõzítõt, szabadítót jelent.
Mt 1,22
Ar. sz. János és a legtöbb görög egyházatyák szerint, a 22. 23. v. folytatása az angyal beszédének. A többi atyák s az értelmezõk legtöbbjei az evangélista jegyzéseûl tartják. A következõ jövendölés azért adatott, mivel az eseménynek, melyet az tartalmaz, meg kellett történnie; és az esemény be is következett minden körülményeivel együtt, hogy a jövendölés igazvoltát teljesen megerõsítse; mi e szavakban van kifejezve: hogy beteljesedjék. A jövendölés és a bekövetkezett esemény nem véletlenûl vonatkozik egymásra, hanem szükségkép összefüggésben vagyon.
Mt 1,23
Lásd e jövendölésrõl Izai. 7,14. s a jegyzeteket. Valaminek neve, lényegének kifejezése. A név „Velünk az Isten!“ tehát Krisztus isten-emberi természetét fejezi ki.
Mt 1,25
Hogy József azután megismerte volna, azzal nem mondatik, és e szavakból nem is lehet következtetni. Máté ez által még inkább meg akarja erõsíteni, hogy a mi benne fogantatott, a Szentlélektõl vagyon. Vesd össze: 18. 20. v. Hasonló módon a „mig, miglen, mignem“ szócska más helyeken is a folytonosról gyakran használtatik. A holló (Móz. I. 8,7.), melyrõl mondatik, hogy nem tért vissza, mignem a föld meg nem száradt, azután sem jött vissza a bárkába, épen azért, mivel a föld már megszáradt. Mikol (Kir. II. 6,23.), ki nem szült, mignem meghalt, halála után sem szült (Jerom. Ágost.). – Hogy Mária Józseffel örök szûzeségben élt, az apostoli hagyomány bizonyítja, és Máriáról kitûnik saját szavaiból is Luk. 1,34. férfiat nem ismerek… melyek világosan kifejezik föltételét, hogy szûzeségben akart maradni. – És mégis fia, Jézus, itt elsõszülöttnek neveztetik, és Máté 13,55. Márk 6,3. Krisztus testvéreiûl Jakab, János, Simon, Júdás említtetnek? De elsõszülöttnek neveztetik az egyetlen egyszülött is, mint Makir, Manasszesnek egyszülött fia (Józ. 17,1. 1-sõ jegyz.). A nevezett testvérek nagybátyjai, unokatestvérei voltak Jézusnak, kik héber szólásmód szerint, testvéreknek neveztetnek (Móz. I. 11,27. 13,8.). Krisztus igazi testvérei az õ hivei, kik között õ valósággal elsõszülött (Rom. 8,29. Kolossz. 1,15.18.). Erre vonatkozólag mondja ar. sz. János: Miért ajánlotta volna a keresztfán szent anyját az õ szeretett tanítványának, Jánosnak, ha anyjának lettek volna még gyermekei, kik neki gondját viselendették?
Mt 2
Mt 2,1
Egy másik Betlehem Galileában volt. Józ. 19,15. Születésének részletes körülményeit lásd Luk. 2,1–7.
Mt 2,1
az úgynevezett Nagy Heródes, az idumeus, ki a romaiaktól nyerte uralmát a zsidók fölött, és elsõ volt Zsidóországban nem-zsidó király. Lásd Makkab. II. könyve végét.
Mt 2,1
A bölcsek, mágusok, oly tudósok voltak, kik különösen a titkos tudományokkal és csillagászattal foglalkoztak. A sz. atyák a tartományra nézve, a honnan jöttek, nem egyeznek meg egészen. Átalában az Eufrat közelében esõ tájakat, Arábiát, Persiát stb. gondolják. Miután Balaám e vidékeken tartózkodott, a Jákob csillagáról, a Messiásról szóló jövendölés (Móz. IV. 24,17.) ébreszthette ott azon hitet, hogy a Messiás megjelenését a zsidók között az égen egy csillag fogja hirdetni. Annyi bizonyos, hogy egy nagy világkirály megjelenése akkor keleten igen elterjedett vélemény volt. Egy régi hagyomány szerint, e bölcsek királyok voltak, mi az õskorhoz igen illik, minthogy ott a fejedelmek, különösen a pásztortörzsek fejedelmei egyszersmind bölcsek és papok is voltak.
Mt 2,2
Isten a bölcseknek, kik a balaámi jövendölés szerint (lásd elõbbi jegyz.), várták a csillagot, mint az Üdvözítõ jelét, csakugyan tüntetett föl egy csillagot, s bensõleg kegyelme által õket arra indította, hogy a csillagot kövessék. Mert, úgymond sz. Bernárd, a ki õket oda vezérlette, az õket el is indította; a ki õket külsõképen csillag által elindította, az bensõleg lelköket tanította.
Mt 2,3
Heródes, mivel félt, hogy elveszti trónját (lásd az utolsó jegyz. a Makkab. II. k.); Jerusalem lakosai, mivel zavargásoktól tartottak.
Mt 2,4
a fõpapot, és a 24 papiosztály fõnökeit (vesd össze: Krón. I. 24,3–20. Krón. II. 36,14.-el), kik szintén a fõpapi czimet viselték. De voltak lelépett fõpapok is.
Mt 2,4
a törvénytudók, kik a nép pörös ügyeit intézték, s törvényes kérdésekben határoztak. Ezek az utolsó idõben emberi igéjökkel léptek föl a próféták helyett, kiknek isteni igéje már régen nem hallatott. Lásd az utolsó jegyz. az ó szövetségben.
Mt 2,6
E jövendölést Mikeás próféta tette, nem ugyan azon szavakkal, mint itt a papok mondják, de azon értelemben. Lásd a jegyz. Mik. 5,2. verséhez.
Mt 2,7
Heródes a csillag megjelenésének ideje szerint akará meghatározni az ujdon született király életkorát. Ha a csillag a bölcsek elutazása elõtt kevéssel tûnt föl, Heródes biztos lehetett, hogy az új király a megöletendõk között lesz, ha nem csupán az egy éves, hanem a két éves fiúcskákat is megöleti.
Mt 2,8
Mily gonosz képmutató! ki szavakkal hizeleg, szándéka pedig az, hogy Krisztust megölje.
Mt 2,10
korán reggel, közeledvén Betlehemhez.
Mt 2,10
Boldog, a kinek vezérlõje az Isten; ha kemény utakon jár is, de czélját elérve, örvendezhet.
Mt 2,11
A sz. atyák tanítják, hogy a bölcsek Istentõl bensõleg lévén tanítva (vesd össze: 12. v.), imádták a kisdedben az Istent. Erre mutatnak ajándékaik is. Nézd meg, úgymond sz. Fulgentius, mit ajándékoztak, és tudod, mit hittek. – Vajjon meghajol-e a mi bölcseségünk is az isteni kereszténység elõtt, és nem ütközik-e meg annak látszólagos csekélységén, szegénységén és gyermekdedségén?
Mt 2,11
Ezek az ajándékok, melyeket királyoknak és a templomban Istennek mutattak be, Istennek a tiszta érzület, a dicséret s a bûnös hajlamok sanyargatása jelképeûl. Az adományok által tehát megdicsõítteték a kisded, ki e szerint elõször jelent meg mint király és Isten. Az ennek emlékére rendelt ünnep méltán neveztetik tehát az Úr megjelenése (Epiphania) ünnepének.
Mt 2,14
Azon helyrõl, hol Jézus Józseffel és Máriával tartózkodott, semmi bizonyost nem tudunk.
Mt 2,15
Lásd Ozeás 11,1. s a jegyz.
Mt 2,16
Lásd a 7. v. Ez öldöklés a nép között közhirré vált (Ap.cs. 4,27.). A világi történelem hallgat arról, mint mely ezen zsarnok kisebb kegyetlenkedései közé tartozott.
Mt 2,18
t. i. a magasban. Magasb helyeken siránkoztak, hogy így a siralom annál inkább elterjedjen.
Mt 2,18
Rákel, az egyiptomi József anyja, az izraeli nép jelesebb részének õsanyja, itt ezen nép helyett vétetik.
Mt 2,18
Lásd e jövendölés teljesedésének módját és körülményeit Jerem. 31,15. 21-ik jegyz.
Mt 2,22
Heródes halála után, az õ végakaratja és Augustus, romai császár rendelése szerint, Palesztina Heródes három fia között lõn felosztva. Arkelaus nyeré Judeát, Szamariát és Idumeát, népfejedelem czimmel, mert a nép legnagyobb része fölött uralkodott; Heródes Antipas Galileát és Pereát nyeré; Filep Bataneát, Trakonitist és Auranitist, tetrarka (azaz, negyedes fejedelem, a nép negyed és átalán kisebb részének fejedelme) czim alatt. Arkelaus kegyetlen volt, mint atyja. Õ csak kilencz évig uralkodott, melyek eltelte után Augustus õt Viennába, Galliába számüzé, és Judeát romai tartománynyá tevé. – Légy óvatos dolgaidban, mint József.
Mt 2,23
azaz, csekély, alacsony, megvetett lesz; mert a dolog neve jelenti annak lényegét. A Galileusok mindnyájan igen megvetettek voltak a zsidók elõtt, mert közöttük igen sok tisztátalan pogány lakott. A názáretiek, Názáret (tulajdonképen Nazar vagy Nazara) lakosai, nemcsak mint galileabeliek, hanem még azért is igen kevésre becsültettek, mert városuk egészen új eredetû volt, s az ó szövetségben nem is említtetik. Vesd össze: Ján. 1,46. A próféták nem nevezik ugyan a Messiást szószerint názáretinek, hanem úgy jellemzik õt, mint alacsonyt, megvetettet. Izai. 11,1.53. Zakar. 3,8. 9,19. Sz. Máté ezen igéi tehát, mint sz. Jeromos megjegyzi, a próféták jövendölésének inkább értelmére, mint szavaira vonatkoznak.
Mt 3
Mt 3,1
Ez idõtájban. A fönebbi szavak nincsenek összefüggésben az elõbbi részszel; mert Jézus ifjúkorának és magányos életének egész történetét elhagyja Máté, valamint nagy részben a többi evangélisták is. Õk nem akartak a mi kiváncsiságunk szolgálatára lenni. Luk. 3,1. szerint, a mi következik, Tiberius császár 15-ik évében történt, a mi bevett idõszámitásunk szerint, Jézus életének 28-ik esztendejében. Vesd össze Máté 3,1–12.-hez Márk 1,2–8. Luk. 3,1–18.
Mt 3,1
a vadon s kevéssé lakott tájon, Jerikó és Jordán között. Jánosnak tehát, mint az ó szövetség utolsó prófétájának, s az Üdvözítõ közvetlen elõkövetének rendeltetése volt, mindazt megtenni, mit a mózesi törvény tehetett s tennie kellett, – hogy az embereket a bûnre figyelmeztesse (Rom. 3,20.), erényre és bûnbánatra serkentse, jócselekedetekre kötelezze, és az Üdvözítõre rámutasson.
Mt 3,2
Mennyeknek országa alatt a sz. evangélisták majd a dicsõ lelkek országát értik az égben, majd Istennek földi országát, melyet az Üdvözítõ alapított, hogy az embereket erényre és boldogságra vezérelje; majd a Megváltó törvényeihez alkalmazkodó belsõ érzületet (Luk. 17,21. Vesd össze: Rom. 14,17.). Itt egyenesen Krisztus földi országa, az anyaszentegyház értetik.
Mt 3,3
sz. Máté megjegyzése.
Mt 3,3
Lásd Izai. 40,3. s követk. és a jegyzeteket.
Mt 3,3
János a pusztában kiáltónak szava. Õ serkenti föl kiáltása által a bûn álmában szendergõ s pusztaságban fetrengõ világot. Õ nem azon isteni ige, mely az embereket Isten fiaivá átváltoztatja, hanem csak serkentõ szózat.
Mt 3,3
elegyengetvén a hegyeket (a kevélység minden dagályát), betöltvén a völgyeket (az ál-alázatosság levetése által); átalában az üdv minden akadályainak elháritása által, a gonosz szokások, hajlamok stb. megszûntetése által.
Mt 3,4
durva teveszõrbõl készítve. Ez volt a legszegényebb és azért prófétai öltözet (Kir. IV. 1,8. Zsid. 11,37.).
Mt 3,4
A keleti nagy sáskákból és a vad méhek mézébõl áll keleten a legszegényebbek eledele. – Nézd az útkészítõt! Megtagad minden puhaságot és testi érzékiséget.
Mt 3,5
Sokan tolonganak Isten országa felé, de kevesen komolyan, és legkevesebben állandó kitartással.
Mt 3,6
Ezen keresztség értékét János maga határozza meg a 11. versben.
Mt 3,6
mint ez már az ó szövetségben parancsolva volt. Lásd Móz. III. 5,5. 6-ik jegyz. Móz. IV. 5,7. – Az elismerést mindig a megvallás fejezi ki, mint a gondolatot a szó.
Mt 3,7
A farizeusok, a zsidók egyik felekezete (lásd az utolsó jegyz. a Makkab. II. k.), különösen sokat tartottak hagyományaikra és a külsõ istenitiszteletre, nem sokat törõdve a törvények szellemével; a szadduceusok a zsidó szabadelvûek egy nemét tették, kik a zsidó vallás legtöbb tanítmányát elvetették. Mind a ketten azt reménylették, hogy a dolgoknak imént hirdetett új rende az õ tanaikat fogja megerõsíteni. Mikor észrevették, hogy csalódtak, többé nem mentek keresztségre. Lásd Luk. 7,29.30. Máté 21,26.
Mt 3,7
Gonosz, ördögi (Móz. I. 3. r. Jel. 12,9.) szülõk gyermekei (Jerom. Gerg.). Vesd össze: Máté 12,34. 23,33. Ján. 8,44. A kifejezés keménynek látszik, de a beszéd igaz.
Mt 3,7
azon esetre, ha megmaradtok gonosz érzületetekben. A jövendõ harag az Isten itélete.
Mt 3,8
Tegyétek a törvény cselekedeteit. Lásd Luk. 3,11. s követk.
Mt 3,9
Ne építsetek külsõ elõnyökre, Ábrahámtól való származástokra.
Mt 3,9
emberekké, Ábrahám szellemi gyermekeivé képezni. Lásd Rom. 9,7. Gal. 3,7.
Mt 3,10
Az Isten már kész tõletek az Isten országát itt és ott megvonni, és titeket pokolra (Máté 25,41.46. Jel. 20. r.) adni. Vesd össze: Luk. 13,7.
Mt 3,11
nem vagyok méltó, neki a legcsekélyebb szolgálatot tenni. A saru, talpbõr volt, szíjakkal a lábhoz kötve; ezeket megkötni, feloldani, s bemenetkor a házba bevinni, a rabszolgák dolga volt.
Mt 3,11
János keresztelése csak a bûnbánat erényére felavató, jelképes szertartás volt; s onnanfelõl nem lévén megszentelõ ereje, a bûnöket nem vehette el. Krisztus keresztsége onnanfelõl a kegyelem Lelkével van egybekapcsolva, s önmagában újrateremtõ erõvel mûködik, a mennyiben a lelket megtisztítja, megszenteli és isteni szeretetre gyúlasztja (Jerom.).
Mt 3,12
A jókat a roszaktól elkülönzi; mint a szórólapáttal fölvetett szem a tiszta földre esik, a polyvát pedig a szél elviszi.
Mt 3,12
A jók fölvétetnek az Úr hajlékaiba, a gonoszok pedig tûzre vettetnek, mely soha el nem alszik. Vesd össze: Márk 9,43.45. Máté 25,46.
Mt 3,13
Vesd össze: Márk 1,9–11. Luk. 3,21–23. Ján. 1,32–34. Jézus alávetette magát az egész törvénynek (Gal. 4,4.), míglen halála által a keresztfán az elõkészületi állapotot megszûntette, s az embereknek szerzett kegyelem által az ó frigy jelképeit és szertartásait fölöslegesekké tette; épen azért akarta Jánosnak Istentõl rendelt keresztségét is fölvenni (Jerom.). Ennyiben egyszersmind a bûnösök közé akart állani, mivel a bûnösöket helyettesítette, s a büntetést érettök szenvedte (Hilár).
Mt 3,15
Az igazság itt az isteni rendelés helyett van, mint Móz. V. 4,5. 27,10.
Mt 3,16
Jézus.
Mt 3,17
Azonnal a keresztelés után láták Jézus, János (Ján. 1,32.) és hihetõleg a jelenlevõk közõl többen is az itt eléadott jelenetet, és hallották az égi szózatot. Ez isteni bizonyság volt, melyet a Szentlélek és a mennyei Atya az Isten Fiának e földön az õ igazolására tettek; ez bizonysága volt az õ mennyei küldetésének (Luk. 4,18.21.). Egyszersmind ez azon Lélek és tûz általi keresztség volt, mely itt a második emberiség elsõ emberén láthatólag véghezvitetett, mint az az õ társain, a benne újraszületetteken, láthatlanúl végbemegyen; mert habár ezekre a Szentlélek az õ kegyelmének egész, végtelen teljességét nem árasztja ki, és az Atya nem mondja ki fölöttük azon tetszését, mely csak az õ, s hozzája egészen hasonló Fiát illeti: mindazáltal az újraszületettek a Szentlélek kegyelme által megszenteltetnek, s ez által a mennyei Atya tetszését megnyerik. – A Szentlélek galamb képében, mint a tisztaság és szelidség jelvényében jelent meg (ar. sz. Ján.).
Mt 4
Mt 4,1
Amaz iszonyú Quarantania pusztába, Jeriko és Jerusalem között, mint a hagyomány tartja.
Mt 4,1
a Szentlélektõl, kinek teljessége közvetlen elõbb áradt rája a keresztségben (Luk. 4,1.).
Mt 4,1
hogy a csendben és magányban böjtölés és imádság által magát jövendõ hivatásához elõkészítse, megerõsítse, és hogy a sátán kisérteteit megállja. A dolog természetéhez egészen illõleg következik e részben az isteni hivatás után Krisztus gyõzedelme a sátán kisértése fölött. Valamint az elsõ ember a sátántól megkisértetett, úgy Jézus, az új emberiség elsõ embere is megkisértetni engedé magát a sátántól, hogy nekünk példát adjon, mint gyõzhetjük le a sátáni incselkedéseket a kegyelem, imádság és az Isten igéje által (Ar. sz. János, Hilár).
Mt 4,2
Ennyi ideig böjtölt Mózes (Móz. V. 9,9.18.), Illés (Kir. III. 19,8.); negyven évig tartózkodott Izrael, mint a bûnös emberiség képviselõje, a pusztában (Zsolt. 94,10.). Jézus ez idõ alatt mitsem evett Luk. 4,2. szerint. Többen a szentek közõl késõbb is huzamosan megtartóztatták magokat minden eledeltõl.
Mt 4,2
A természetfölötti eltelés az elmélkedéssel és imádsággal, egy ideig, az említett negyven napig, az étel természetes vágyát egészen lecsendesítette, míg azok lefolytával Isten akaratjából az ismét megjött. A szentek élete erre nézve csodálandó bizonyítékokat szolgáltat.
Mt 4,3
Hogy ezt a sátán tudta, már csak azért sem lehet feltünõ, mert ker. János Jézus isteni méltóságáról nyilvánosan (Ján. 1,34.) tett bizonyságot. De mivel Jézus mindenben oly igénytelennek és alázatosnak mutatkozott, lehettek kétségei. Ezek eloszlatása végett akará Jézust megvizsgálni s egyszersmind megkisérteni (Ambr.).
Mt 4,3
Fordítsd a te isteni erõdet most arra, hogy éhségedet kenyér által lecsillapítsd, átalában, tulajdon szükségleteid kielégitésére. Jézus önmegtagadó szeretettel egész életén át csak Istennek és az embereknek szolgált. Hihetõleg böjtölése alatt mennyei Atyjának ez áldozatot ismételve fölajánlotta; azért igyekezett õt a sátán önzésre csábítani.
Mt 4,4
Az Üdvözítõ minden kisértést az Isten igéjével utasít vissza. – Tégy hasonlóképen (vesd össze: Efez. 6,17.).
Mt 4,4
Lásd Móz. V. 8,3. Az ember nemcsak közönséges táplálékkal él, hanem az Isten igéjével is, mi által minden lett és fentartatik (Zsolt. 32,6.). Ezen Ige más dolgokat is, p. o. az izraelitáknál a mannát, s így imádságot és elmélkedést is rendelhet táplálékúl (Hilár). Voltak szentek, kik csupán az Oltáriszentség vétele által éltek évekig. – Minden az Isten áldásától függ; Isten nincs kötve eszközökhöz.
Mt 4,5
A levegõn át, s a templomépület egyik födelére vivé (Jerom. Ger. Tamás és mások). Közönségesen amaz oszlopos tornácz födelét értik, melynél a templomhegy völgye legmélyebb volt. Hogy a Megváltó ezt magán végbevitetni engedé, nem lehet feltünõ, miután a sátán eszközei által még keresztre is hagyá magát feszíttetni. A levegõn át való vitel által a sátán arra vélte talán bírhatni Jézust, hogy, mint utóbb kivánta, a templomtetõrõl lebocsátkozzék.
Mt 4,6
Lásd Zsolt. 90,11. A sátán elõször testi kivánság által kisértett, utóbb kevélység (vakmerõség) által.
Mt 4,7
Lásd Móz. V. 6,16.
Mt 4,9
E világ fejedelme (Ján. 12,31. 14,30. 16,11.) elvivé õt a templomtetõrõl egy magas hegyre, megmutatá neki a világ négy része felé terjedõ tartományokat, leirta azok dicsõ voltát, és hozzá tevé: Ezt neki adja mind, ha imádja õt. Ez a sátán utolsó akaratja, hogy magát Isten helyébe állítsa. Utolsó kisértete legingerlõbb, legveszélyesebb volt, a bírvágy – a szemek kivánsága.
Mt 4,10
Lásd Móz. V. 6,13.
Mt 4,11
elhozák neki azt, mire az õ szent emberiségének szüksége volt, és imádák õt. A ki a sátánt legyõzi, angyalok társasága és vigasztalása által jutalmaztatik meg.
Mt 4,12
Lásd alább a 14. r.
Mt 4,12
hogy hasonló sorsra ne jusson. Az õ órája még nem jött el.
Mt 4,13
mely Genezaret tavánál, a galileai tengernél volt.
Mt 4,13
Zabulon és Neftali nemzetségrészei a nevezett tenger mellett voltak, amazé délre, ezé éjszakra.
Mt 4,14
Lásd Izai. 9,1.2. és a jegyzeteket.
Mt 4,15
Némelyek ezen út alatt épen ama Zabulont és Neftalit értik; mások a tengernek keleti partját.
Mt 4,15
Galilea, melyben sok pogány lakott a zsidók között.
Mt 4,16
E kifejezések „sötétség, halálárnyék“ képei a pogányok között lakó galileabaliek tudatlanságának.
Mt 4,17
Lásd Máté 3,2. Jézus az õ tanítását elõhirnökének prédikálásához csatolja, és föllép, miután amaz lelépett, mint a nap a hajnali fény után. – Bûnbánat és hit a szövege minden prédikácziónak.
Mt 4,18
Simon, Jónás fia volt, Betszaidából, a nevezett tenger mellõl. A Péter nevet már elõbb nyeré Judeában, midõn õt Jézus elõször meglátta. Lásd Ján. 1. r. 44-ik jegyz.
Mt 4,19
kik az embereket a világ romlottságából kivonják, és a mennyországnak megnyerik. Vesd össze: Jerem. 16,16. Ezekiel 47,10. – A tanítónak isteni hivatással kell bírnia.
Mt 4,20
A ki Krisztusnak a tanítói hivatalban vagy különben szolgálni akar, annak érzékisége megtagadása által a világot el kell hagyni.
Mt 4,21
Ez a Jakab idõsbnek neveztetik, különböztetésûl ama Jakab apostoltól, ki Alfeus fia volt.
Mt 4,22
A görög szerint: a hajót.
Mt 4,22
A természeti kötelességek felbonthatlanok, de a kegyelem hivásának engedniök kell (Hilár). Az Úr tudatlan halászokat választott apostolaiúl, hogy a hit elterjedése ne a tudománynak és ékesszólásnak tulajdoníttassék (Jerom.).
Mt 4,23
ima- és gyülekezet-házaikban.
Mt 4,23
az örömizenetet a jövendõ országról. Lásd Máté 3,2.
Mt 4,23
Minden rosz a bûntõl jõ; ki a bûnt elveszi, a testet is meggyógyítja.
Mt 4,24
az ördögtõl megszállottakat; ezektõl különbözõk azok, kik az ördögtõl csak ösztönöztetnek. Az ördögtõl megszállottak nem csupán betegek (nehézkórosak, lépkórosak, búkórosak), mint alább 8,31.32. a sertésekkel való történet tanítja; mert a puszta betegség nem könyörög, hogy a sertésekbe mehessen; s még kevésbbé teheti meg egy beteg rásztkórsága, hogy egy sertés nyáj a tengerbe rohanjon. Az ördög (a sark után incselkedõ, ki az Úrnak és az õ községének álnokúl kárt teszen Móz. I. 3,15.), miután az Isten Fiának megjelenésérõl bizonyos volt, föllépett minden erejével, hogy országát e földön, melyet a bûn által alapított, föntarthassa. Innen annyi sok ördöngös Jézus idejében, és a zsidók ördögi dühössége az Üdvözítõ ellen. Õ azon volt, hogy Krisztust megsemmisítse, s még folyvást arra tör most is, hogy országát földúlja; de czélját nem éri el, és az õ gonoszsága saját romlására üt ki.
Mt 4,24
a nehézkórban szenvedõket.
Mt 4,24
a köszvény vagy szélhüdés által részben vagy egészen elnyomorodtakat.
Mt 4,25
Keletre a galileai tengertõl volt egy, tíz városból álló kerület, melyben legnagyobb részt pogányok laktak.
Mt 5
Mt 5,1
Vesd össze: Luk. 6,17–49. Lukács szerint, a Megváltó lejött a hegyrõl. Mind a kettõt meg lehet egyeztetni, ha fölveszszük, hogy Jézus, miután a hegyen imádkozott, lejött, hogy a hegy alján egybegyûlt népnek prédikáljon; azután pedig, miután a népsereg mindinkább növekedett, fölment az emeltebb helyre, hogy onnan a népnek érthetõbben szólhasson. Ezen hegy mai napig is mutattatik Genezaret közelében, és a nyolcz boldogság hegyének neveztetik.
Mt 5,1
választott apostolai. Õk mellette voltak kitüntetésûl, és hogy a néptolongást is gátolják.
Mt 5,2
A következõ beszéd nem mindjárt Krisztus tanitói hivatalának kezdetén, hanem késõbben tartatott; sz. Máté azért adja itt elõ, hogy olvasóinak, a zsidóknak, azonnal megmutassa, mit várjanak az új törvénytõl, és miben különbözik az az ótól. Az egész beszéd egy nagy ajtó gyanánt tekinthetõ, melyen át a sz. evangélista az evangéliom tulajdon szellemébe bevezet.
Mt 5,3
Boldogok (itt és ott) azok, kiknek szivök e világ javaihoz nem ragaszkodik, kik azok hiányát békével tûrik, s ama javak birtoka mellett, a mennyország után úgy törekszenek, mintha azokat nem is bírnák (Kor. I. 7,29.30.); ezek a keresztény érzület mennyországát magokban hordozzák, s túl a síron megnyerik a mennyországot (lásd Máté 3,2.). Ezeknek ellentétei, kik nem úgy éreznek, ama gazdagok, kikre az Úr jajt mond Luk. 6,24. (Jerom. Bazil. Bernárd). A földi jó magában foglalja mindazt, mik a földön vagyunk, a mit bírunk és tehetünk. Azért, a ki ezekben érzésére nézve szegény, alázatosnak is mondathatik. Azért értik többen a sz. atyák közõl (Hilár, Ágost. Ar. sz. János, Ambrus stb.) a lelki szegények alatt az alázatosokat. A világ azt mondja: Mily boldogok a gazdagok, kik pénzzel és mindennemû jóval bírnak!
Mt 5,4
kik nem haragusznak, nem veszekesznek, nem versengenek, hanem inkább tûrnek és hallgatnak (Ágost. Tamás). A világ azt mondja: Mily boldogok, a kik mindenen áttörhetnek, és mindenben erõt nyernek!
Mt 5,4
mindenütt békében és nyugodtan élnek (Ar. sz. Ján.); egyszersmind: ezek fogják bírni a jövendõ örökséget (Ágost.). A földet, országot gyakran nevezik a próféták képleg a mennyország helyett.
Mt 5,5
a kik szomorkodnak e világon saját és mások inségén, a bûnökön, fájdalmakon stb.
Mt 5,5
már itt az evangéliom vigasztalása által, mint szent szomorkodók az Istenhez tartoznak; a síron túl az örök jutalom által. A világ azt mondja: Mily boldogok, a kik mindig vigadnak és nevethetnek!
Mt 5,6
Kik forró vágygyal égnek az erényért és istenességért (Jerom.). Luk. 6,21. szerint, értelme ez is lehet: Boldogok, a kik igaz érzülettel éheznek és szomjúhoznak, vagy mivel az ételtõl magok megtartózkodnak, vagy mivel abban hiányt szenvednek; ezek más módon itt és a síron túl megelégíttetnek. A világ azt mondja: Mily boldogok, a kiknek vágyai ez élet javaira nézve mindig teljesednek, a kik mindig el vannak telve!
Mt 5,7
kik részvéttel vannak embertársaik iránt, és tettleg is segélyt nyujtanak, a mint telik tõlök.
Mt 5,8
kik tiszta, bûntõl ment, a földiekhez való minden ragaszkodástól megtisztúlt, angyali szivet bírnak (Jerom. nisz. Gerg. Ágost.).
Mt 5,8
mert csak az egészen tiszta lélek láthatja az Istent. Itt a földön is az Istent, az õ igazságát csak azon mértékben láthatjuk, a mennyiben tiszta szivûek vagyunk.
Mt 5,9
kik békeségben vannak önmagokkal és embertársaikkal. Béke van bennünk, ha amaz igazi rend, melyet a bûn földúlt, ismét helyre van állítva, ha a test a léleknek, és a lélek Istennek engedelmeskedik (Ágost.). Ez a tökéletesség, a bevégzettség állapotja, és azért jutalmaztatik már itt a békeség isteni érzésével, az örök boldogság elõízével (Ján. 14,27.).
Mt 5,9
azaz: mert õk Isten fiai, (annak hivatni, annyi, mint azzá lenni; mert a név a dolog lényegét fejezi ki). Isten fiaivá lesznek, Istennel ismét az eredeti viszonyba léptek vissza, a mennyiben önmagokban rendezettek, tökéletesek lettek (lásd az elõbbi jegyz.); õk hasonlókká lettek Krisztushoz, a béke férfiához, ki a békét bírja és adja, ki helyreállítója minden rendnek (Efez. 2,4. s követk.); õk tehát fiai és örökösei is az Istennek.
Mt 5,10
ha mindjárt halálig üldöztetnek is az én tanításomért. A nyolcz boldogság összevéve képezi a három lépcsõt az Istenhez; ezek: a megtisztúlás (alázatosság, szelídség, bûnbánat által 3. 4. 5. v.), a megszentûlés (a minden erény elnyerésére törekvõ buzgó vágy által, különösen pedig a szeretet által 6. 7. v.), az Istennel való egyesûlés (a tökéletes szívtisztaság, békeség és Istenért való szenvedés által 8. 9. 10. v.). Szépen mondja errõl sz. Ágoston: Mi által szerezzük meg az Isten országát? Szegénység által az uralmat, fájdalom által az örömet, fáradság által a nyugalmat, alázat által a dicsõséget, halál által az életet. – A boldogságról szóló tanítás után, mely kevés szóval a keresztény tanítás szellemét tartalmazza, következik egyenesen az apostoloknak szóló oktatás 11–17. v.
Mt 5,12
Lásd Máté 21,35.
Mt 5,13
Nektek, a sóhoz hasonlólag, rendeltetéstek, az embereket a földön a rothadástól, az erkölcsi romlástól, a belsõ feloszlástól (lásd 13-ik jegyz.) megóvni, és Isten elõtt kellemesekké, kedvesekké tenni. Ne gátoljon ebben titeket az üldözés. De ha erre nincs erõtök, vagy magatok is sótalanok, földies érzületûek lesztek, hogyan használjanak erre titeket? El fognak vetni, mint valami haszontalan dolgot.
Mt 5,14
rendeltetéstek, a világot tanítástok által megvilágosítani, oktatni.
Mt 5,14
Lépjetek tehát bátran elõ, nem félve az üldözésektõl.
Mt 5,15
mert ott elalszik az. Tehát ne féljetek; mert a félelem eloltja világtokat.
Mt 5,17
Annál kevésbbé kell pedig félnetek a bátor föllépéstõl, minthogy én nem jöttem a mózesi vallástörvényt megszûntetni, hanem azt tökéletessé tenni, s bizonyos fensõbb módon visszaadni. A sz. atyák szerint, Jézus teljesítette a törvényt, a mennyiben, legtökéletesebb értelemben mindent megtett, mit az erkölcsi törvény parancsolt, és tanítványait is erre kötelezte; azután a mennyiben az erkölcsi törvényt, mint a következõkbõl kitûnik, annak szelleme szerint fölfogni tanította; végre a mennyiben a szertartási törvényt nem csak követte, hanem fensõbb módon lélekben és igazságban vissza is adta.
Mt 5,18
Biztosítalak titeket, hogy a törvény legkisebb részecskéje sem marad teljesítetlen (a 21-ik jegyz. értelmében) mindaz ideig, míg a világ elmúlik, mintegy elenyészik, s a mennyországba feloszlik (vesd össze: Máté 13,39. Péter II. 3,7. Jel. 21,1.).
Mt 5,19
azaz: legkisebb lesz.
Mt 5,19
Legcsekélyebb, azaz semmi parancsnak sem tartották a farizeusok azt, mely az emberek gondolatait és kivánságait korlátozza (Móz. II. 20,17. lásd a következõt is), és elégnek tartották a törvény betûjét teljesíteni, hátravetve annak szellemét. Ellenben Jézus, kinek új religioja a sziv átváltozására és gyökerestül az egész belsõ ember megszentûlésére czéloz, azt mondja: hogy a ki azon törvények közõl, melyek a belsõ érzület megszentelésére czéloznak, és a mi által egyedûl teljesíttetik a törvény, csak egyet is semminek tart, és a szerint tanít, az nem tartozhatik mennyeknek országához, annak élõ tagja sem itt, sem a síron túl nem lehet (Ágost. Jerom. ar. sz. János.).
Mt 5,19
az a mennyországba fog tartozni, melyben mindenki nagy, király, Isten fia, Krisztus örökös-társa (Ágost.).
Mt 5,20
kik a törvénynek csak betûjére és nem szellemére figyelnek, s így azt nem teljesítik, csak külsõ jócselekedetekre törekszenek, és nem az érzület belsõ megszentelésére, pedig az igazság csak ez által lesz tökéletessé.
Mt 5,21
Ez utóbbi a zsidó irástudók új határozata volt. A zsidóknál legrégibb idõktõl két törvényhely volt, egyik az itélõszék minden városban, mely papokból és családfõkbõl volt összeállítva; másik a fõtörvényszék (a magas tanács, a szinedriom), mely 72 tagból állott, s Jerusalemben volt székhelye, a legnagyobb ügyek és bajok elintézésére.
Mt 5,22
értsd: minden (igaz) ok nélkül és szeretetlenûl; mert vannak esetek, melyekben a harag bizonyos neme, a boszankodás, meg van engedve, ha különben az szeretetbõl származik, s az Isten dicsõségére és embertársaink javára czéloz.
Mt 5,22
haszontalan, semmirekellõ!
Mt 5,22
a magas tanácsra, lásd a 27-ik jegyz.
Mt 5,22
azaz: istentelen, elvetemûlt! Lásd Zsolt. 13,1.
Mt 5,22
A 21. 22. v. értelem ez: Õsatyáitoknak a pusztában törvényûl adatott: Ne ölj! Ezt a ti tanítóitok csak a valóságos gyilkosságra magyarázzák, s a gyilkost átadják itéletre. Én pedig azt mondom nektek, hogy e törvény a szeretetnek harag és szidalom által való sérelmét is tiltja, és a ki atyjafiára szeretetlenûl haragszik, már itéletem alá tartozik; még inkább, ha belsõ neheztelését felebarátjának külsõ szidalmazása által is kitûnteti; különösen pedig, ha felebarátját nagy mértékben megbecsteleníti; ez esetben még örök kárhozatot is von magára (Ágost. Hilár. ar. sz. Ján.). Az itéletet, a fõtörvényszéket a 22. v. nem kell betûszerinti értelemben venni; ez által csak az jelentetik, hogy a szeretet csekélyebb sérelme csekélyebb módon, súlyos megsértése pedig kárhozattal büntettetik (Ágoston). A két csúfnév: „raka és bolond“ itt átalán a szeretet csekélyebb és súlyosabb megsértéseûl vétetik. Méltó a gehenna tüzére, a pokol tüzére. Gehenna, völgy volt Jerusalem mellett, hol Molok bálványnak (Kir. IV. 23,10.) áldozatokat s minden tisztátalant égettek, és oda vetettek. Ezért a gehenna késõbb a pokolnak, minden romlás tûzörvényének, s a föld erkölcsi szemetjének neve lett.
Mt 5,24
Minden szeretetlen bántalom (22. v.) elkerülése, s ha az megtörtént, a kiengesztelõdés, oly szükséges, hogy azok nélkül semmi külsõ vallási cselekvény, minõ p. o. az áldozat, Isten elõtt kedves nem lehet.
Mt 5,26
Az Úr hasonlításképen mondja: Valamint okosabban teszesz, ha hitelezõddel tisztába jösz, mielõtt õ átadna téged a bírónak: úgy engesztelõdjél ki haladék nélkül azzal, kit megbántottál, míg vele a földön élsz, nehogy õ, vagyis inkább az igaztalanság, melyet rajta elkövettél, az igaz bíró elõtt vádoljon, ki téged addig nem bocsát ki a büntetés helyérõl, míg az igaztalanság elégtétellel nincs leróva, vagy megbocsátva, ha az többé elégtétellel le nem róható (Jerom. Hilár, Ambrus). Az Úr ideig és örökkévaló büntetésrõl (a tisztitó helyrõl és pokolról) szól, a mint a szeretet sérelme csekélyebb vagy súlyosabb (Jerom. Orig. Ambrus).
Mt 5,28
A ti irástudóitok szerint, a hatodik parancs csak a valósággal elkövetett házasságtörésre vonatkozik: én pedig mondom nektek, hogy az alatt már a bûnös kivánság, a lélekben elhatározott tett is értetik.
Mt 5,30
29. 30. v. Ha téged valami, a mi neked oly kedves, mint jobb szemed vagy jobb kezed, tisztátalan kivánságra, vagy átalán bûnre akar csábítani: szakaszd el magadat attól erõszakkal; mert jobb a legnagyobb ideigvaló veszteséget szenvedni, mint örökre elkárhozni (Ágost. ar. sz. János).
Mt 5,32
a mi itt házasságtörés (Kor. I. 6,16–18. Ján. 8,41.).
Mt 5,32
Lásd a 31. 32. v. magyarázatát Máté 19,9.
Mt 5,37
A törvényben tiltva van hamisan esküdni. E tilalom, a ti irástudóitok szerint, csak a hamis esküvésre vonatkozik, mintha az által csak az esküszegés volna megtiltva; ezenfölûl azt állították, hogy csak az az eskü kötelezõ, mely magára, az Istenre, nem pedig az, mely az égre, földre, Jerusalemre s az ember fejére tétetik; én pedig azt mondom nektek: Mind az, mit valaminek megerõsítésére az „igen“ és „nem“ szón túl mondotok, a gonosztól vagyon; tehát ne esküdjetek, se az Istenre, se a hozzája tartozó dolgokra. Ezekre azért ne, mert Istenéi, s azokra esküdni annyi, mint Istenre esküdni. – Tehát minden eskü meg van tiltva? Ha az emberek olyanok volnának, minõknek lenniök kell, t. i. tökéletes keresztények, akkor az eskü fölösleges, és azért Isten bizonyságúl hivása vétkes lenne; de mivel e világ gonoszban fetreng, az egyiknek szive bizalmatlan és hitetlen, a másiké hazug, képmutatásra hajlandó, tehát az Istenre való hivatkozás, ezen keményszivûség miatt, a legnagyobb szükség esetében és nagyfontosságú dolgokban, különösen az itélõszék elõtt meg van engedve, sõt szükséges. E mostani tökéletlen s nem mellõzhetõ viszonyokra vonatkozólag mondja az Üdvözítõ, hogy a mi az „igen“ és „nem“ szón túl mondatik, nem épen gonosz ugyan, hanem csak a gonosztól, a mostani gonosz állapottól vagyon, s egyszersmind az által föltételeztetik. Ebbõl fejthetõ meg, miért engedték meg Isten és az apostolok magoknak az esküvést (Zsolt. 109,4. Rom. 1,9. Filip. 1,8.), és miért mondotta az anyaszentegyház minden századon át az esküt a fönebbi korlátok között megengedhetõnek, az ellenkezõ tanítást tévtannak bélyegezvén.
Mt 5,39
Törvényeitekben a visszatorlás joga is meg van adva, úgy, hogy biráitoknak szabad valakire azt mérni, mit õ másnak cselekedett (Móz. II. 21,24. Móz. V. 19,21.). Ezzel a ti irástudóitok a legigazságtalanabb és legönkényesebb magánboszúállásra éltek vissza. Én pedig mondom nektek: hogy önhatalmúlag és önkényesen a roszat roszszal visszatorolni senki ne merje. – Ez által a kereszténynek nincs megtiltva, kitérni a méltatlanságok elõl, vagy azokat ártatlan önvédelemmel elhárítani, vagy a boszút a törvényre bízni, hanem csak az önhatalmú és önkényes magánboszú van megtiltva. Ha valaki minden ellenállásról le akarna mondani, ez nem maradna csupán a kötelesség határai között, hanem a tökélynek magasabb fokára emelkednék, mint átalán kivántatik. Azért különböztetik meg az erkölcstanárok a kötelességet és tanácsot; mikor van ez utóbbinak helye, a lelkiismeret mellett a lelkiatya megmondja.
Mt 5,39
Ezzel nincs parancsolva, hogy azt valósággal meg kell tenni, hanem csak példaképen van felhozva, hogy inkább még egyszer oly nagy méltatlanságot szenvedjünk, mint a roszért roszszal fizessünk, és minmagunkat megboszúljuk. Krisztus a szolgának, ki õt arczúl üté (Ján. 18,23.), maga sem nyujtotta másik orczáját; hanem kész volt e méltatlanságot még egyszer inkább elszenvedni, mint önmagát megboszúlni. E helyen, úgymond sz. Ágoston, nem az van mondva, mit kell testileg tennünk, hanem mire kell bensõleg készen lennünk. E szerint kell a következõ példákat is érteni: hogy az ember kész legyen inkább mindent elszenvedni és föláldozni, mint a szeretetet önhatalmú és önkényes boszúállás által megsérteni.
Mt 5,40
A törvény elõtt is légy kész inkább bármily áldozatra, minthogy magánboszú által a szeretetet megsértsd.
Mt 5,41
A görög szerint: menj vele még két mértföldnyire, – hogy neki az utat megmutasd, vagy terhét hordozzad. Tûrj el mindent, s légy kész áldozatra is, ha a szeretet sérelme nélkül máskép nem lehet. – Mit kell egyes esetekben tenni, vagy a kötelesség fölött még magasabb tökélyre törekedni, arra a fölvilágosúlt szeretet megtanít. Szeress, úgymond sz. Ágoston, és tedd, a mit akarsz.
Mt 5,42
Ne tagadj meg semmit annak, ki téged megsértett, még kevésbbé másnak, ki tõled kér, vagy kölcsönözni akar, ha hatalmadban áll, és a kérõnek üdvére szolgál; mert lehetetlenre és roszra senki sem köteleztethetik.
Mt 5,43
Az elsõt Isten parancsolta (Móz. III. 19,18.), a másikat hamisan az irástudók gondolták ki.
Mt 5,44
Mások a görögöt így: kik rajtatok igazságtalanságot tesznek.
Mt 5,46
mi érdemetek leszen?
Mt 5,46
Ezt a legalacsonyabb érzelmû, legközönségesebb emberek, a keményszivû, önzõ és haszonlesõ vámszedõk is megteszik. A vámszedést a romaiaktól közönségesen csak ilyféle zsidók vállalták át.
Mt 5,47
A görög szerint: mi jelest tesztek?
Mt 5,48
az ily hõsi szeretet által, mely elõbb tanúlságúl eléadatott.
Mt 6
Mt 6,1
jócselekedeteiteket, alamizsnátokat.
Mt 6,1
különben tetteitek elvesznek az örökkévalóságra nézve. Örök jutalmat csak örök tettek nyernek, azaz, olyanok, melyek Istenrevaló tekintettel, Istenért és Istennel az Örökkévalóval végeztetnek. A keresztény ember Istennel él és azért igazságban él; a földiekben elmerûlve, látszólag élni, – ez épen ellentéte a kereszténységnek.
Mt 6,2
Midõn alamizsnát adsz, ne akarj avval zajt ütni, mint a képmutatók, kik nyilvános helyeken adakoznak, hogy a sok néptõl láttassanak és dicséretet arassanak.
Mt 6,2
Isten mitsem hagy jutalom nélkül; a földies tett földi, mulandó jutalmat nyer, – minõ az emberek dicsérete stb. átalában olyat, a minõ kerestetik.
Mt 6,3
Olyannak kell lenned, mintha magad sem tudnád, s azért minden öntetszést, minden dicsvágyat kerülnöd kell.
Mt 6,4
A görög szerint: megfizet neked nyilvánosan – egykor az itélet napján (Luk. 14,14. Kor. I. 4,5.). Alamizsnát Istenért kell adni, így nyer az Istentõl örök jutalmat.
Mt 6,6
A görög szerint: megfizet neked nyilvánosan. – Az imádság tehát érdemes valami. Hogy is ne volna, midõn az lélekzete a magasb életnek, s az Isten és emberek iránti szeretetbõl származik. Hogy azok, kik az imádságot tették életök fõczéljává, mitsem tesznek a világért: épen nem lehet állítani. Hogy a történelem legnagyobb és legáldásosabb eseményeit mi dönti el, a hõs kardja, az országló eszélyessége-e, vagy pedig egy, kamarájában imádkozónak fohászai? egykor a végitélet fogja kitûntetni.
Mt 6,7
A pogányok hosszú dicsénekeket zengedeztek isteneiknek, és szükségeiket hosszasan adák elé (vesd össze: Kir. III. 18,26. Ap.cs. 19,34.35.). Õk a meghallgattatást a könyörgés szavaira alapították. Pedig nem e vagy ama könyörgés szavaitól függ az imádság meghallgattatása, hanem az imádkozónak jószándékától; mert csak a jó szándékhoz adhatja Isten az õ helybenhagyását.
Mt 6,8
Mennyei Atyátok nem szorúlt arra, hogy szükségeitekre õt hosszas elõterjesztésekkel figyelmeztessétek. – De miért imádkozunk hát? Nem az Istenért, úgymond sz. Ágoston, hanem minmagunkért, mivel a jó után epedõ kivánság által az imádságban mutatjuk meg, hogy mi a jót, melyet Isten nekünk adni mindenkor akar, csakugyan akarjuk, és hogy mi arra méltók vagyunk. Mert, folytatja tovább sz. Ágoston, Isten mindig kész az õ világosságát elménkkel és lelkünkkel közleni, de mi nem vagyunk mindig készek azt elfogadni. Erre az imádság készít el minket. Továbbá, ar. sz. János szerint, a puszta szóból álló imádságot a hosszúval nem kell egyértelmûnek venni; mert lehet hosszasan imádkozni a nélkül, hogy a végre üres szavakat használnánk. Maga Krisztus és sz. Pál is hosszasan imádkoztak (lásd Máté 14,23. Luk. 6,12. Rom. 1,9. s követk.).
Mt 6,9
Jézus egy minta-imádságot ad nekünk, mely sok szó nélkül az igazi érzületet tartalmazza. T. i. annak három elsõ kérése Isten dicsõségének terjesztésérõl, az utóbbi négy saját és felebarátunk üdvérõl szól (Ágost.). Ez magában foglalja mindazt, mire egy keresztény ember köteles.
Mt 6,9
Ez a bevezetés, mely igaz, gyermeki bizalmat önt a könyörgõbe, midõn Istent, mint jóságos Atyát ismerni tanítja.
Mt 6,9
Eszközöld, Uram! hogy téged minden emberek, mint szentet ismerjenek, tiszteljenek és szeressenek. A név itt Isten valója, maga, Isten helyett vétetik (Móz. II. 23,21.).
Mt 6,10
Add, hogy anyaszentegyházad az egész földön elterjedjen, és kegyelmed minden szivben uralkodjék.
Mt 6,10
oly õszintén, tisztán és gyorsan teljesítsék azt az emberek, mint a szent angyalok mennyországban.
Mt 6,11
Szószerint: a mi lényünkhöz (szükségünkhöz) tartozó kenyeret, azaz, mindennapit. Az alatt mindaz értetik, mi a lélek és test fentartására szükséges, – az Isten igéje, az Úr teste, a mindennapi szükséges táplálék (Ar. sz. Ján. Theophil. Ágost. Ciprián).
Mt 6,13
Ne engedj oly körülmények, viszonyok, alkalmak közé jutni, melyek minket, kik oly gyarlók vagyunk, bûnre csábíthatnak.
Mt 6,13
a bûntõl, mi kútfeje minden egyéb rosznak. Némely görög kiadásokban e verset következõ szavak fejezik be: Mert tied az ország, a hatalom és dicsõség mindörökké. Amen. – De e szavak nem valódiak, mert a legrégibb görög kéziratokban és atyáknál, valamint Luk. 11,4. sem fordúlnak elõ. Csak a görögök régi egyházi könyveiben voltak azok meg, s ezekbõl csúsztak be némely késõbbi kéziratokba. – Amen! annyit tesz: Úgy legyen!
Mt 6,14
Mert csak a megbocsátó szív alkalmas az isteni bûnbocsánatra.
Mt 6,16
Az Úr ismét visszatér amaz intelemre, hogy mindenben csak a valóságot, és nem a látszatot kell keresni.
Mt 6,16
nem mosdanak meg, és lecsüggesztik fejöket.
Mt 6,16
Lásd a 2-ik jegyz.
Mt 6,17
Mosdjál meg szokás szerint; szokatlanság által ne tedd feltünõvé böjtölésedet. A kenet szokásban van a keletieknél. Lásd Kir. II. 12,20. Préd. 9,8.
Mt 6,18
Lásd a 6-ik jegyz.
Mt 6,20
Az Úr itt más látszatot támad meg, a földi jót, mi jónak látszik, de valósággal a mennyei javak nélkül nem az, sõt inkább veszteség. És valamint ez egész részben a szivet csak a valóra, a mennyeire parancsolja irányoztatni, úgy itt is csak a valódi, mennyei kincsekre, melyek el nem rabolhatók és el nem enyésznek. A földi kincsek alatt a Megváltó mindazt érti, mi az emberek birtok- és dicsvágyának élesztésére szolgál. A mennyei kincsek a mindennemû jócselekedetek.
Mt 6,21
Más görög olvasásmód szerint: A ti kincsetek, szivetek. Mert a hol kincsed, legkedvesebbed vagyon, oda irányúl minden vágyad, gondolatod és cselekvésed; ha kincsed földi, vágyad is a földiek után esd, és azokkal elenyészik; ha kincsed mennyei, szándékod és cselekvésed is a mennyeiek után törekszik, és örökké megmarad.
Mt 6,23
Mint az egyenesen, tisztán látó szem az egész testet helyes irányban vezérli, a káprázó vagy egyébképen beteg szem az ember útját elhomályosítja, és õt elejti: úgy a tiszta, egyedûl csak Istenhez irányzott szív minden gondolatnak, kivánságnak és tettnek helyes irányt ad, míg az ingatag, a világ mindenféle javaihoz ragaszkodó, s az Istenre nézve elvakúlt szív minden gondolatot, kivánságot és tettet megront, és bûnre visz (Ágost. Gerg.). Mily nagy lehet ez a sötétség!
Mt 6,24
kik ellenkezõt parancsolnak (ar. sz. Ján.).
Mt 6,24
Szemed ne kancsalítson, Istenben és egyszersmind a világban a kincset ne keresse; ez nem is lehet meg.
Mt 6,24
A görög szerint: egyikhez ragaszkodni fog stb.
Mt 6,24
azaz: gazdagságnak. Értsd egyszersmind a világ minden többi javait.
Mt 6,25
Az Üdvözítõ tiltja ama kicsinyhitû aggódást (30. v.), mely az életfentartás megszerzésénél Istenrõl és az õ áldásáról egészen elfeledkezik. Dolgoznunk kell, úgymond sz. Jeromos, de minden szorongató aggodalmat félre kell tennünk. Úgy dolgozzál, mintha Isten mitsem tenne; de egyszersmind úgy bízzál, mintha mindent Isten tenne.
Mt 6,25
A görög szerint: mit egyetek és mit igyatok.
Mt 6,25
Isten adta az életet és testet, vajjon nem fog-e tápláléktokról is gondoskodni?
Mt 6,27
Az ember egészen tehetetlen az Isten nélkül, õ magán mitsem fordíthat, mire való tehát az Isten nélküli aggodalom?
Mt 6,28
magokba szivják ugyan a föld nedvét, s annyiból szintén dolgoznak, és bizonyos tekintetben szövik szép ruhájokat; de a mellett nem aggódnak, vajjon munkájok czélt ér-e?
Mt 6,29
és öltözetök mégis dicsõbb, mint a legdicsõbb királyé volt.
Mt 6,30
A növények szárait, gyökereit stb. Palesztinában is igen használják fa helyett tüzelõûl.
Mt 6,32
szorongó aggodalommal.
Mt 6,32
A görög szerint: Hisz tudja mennyei Atyátok stb.
Mt 6,33
Igyekezzetek anyaszentegyházam méltó tagjaivá lenni, erre jobban törekedjetek, mint minden egyébre, és igyekezzetek megigazúlni (megtisztúlni, megszentûlni), mint az parancsolja, s akkor örök jutalmatokhoz járulékúl az ideigvaló szükségesek is megadatnak (Ágost. ar. sz. János).
Mt 6,34
Ne aggódjatok szorongva a jövendõrõl szükségeitekre nézve; mert éltetek minden napja a nélkül is elég gondot ad, különösen a gonosz leküzdése által magatokban és körülöttetek; minek nevelnétek a bajt még fölösleges aggodalom által?
Mt 7
Mt 7,1
Krisztus nem a törvényes itéletet tiltja, hanem a megitélést a mindennapi életben, midõn felebarátunk hibáját szeretetlenûl gonosznak és büntetésre méltónak mondjuk. Vannak rosz cselekedetek, úgymond sz. Ágoston, melyek jó szándékból történhetnek. Ki itélhet azokról más, mint az Isten? – A keresztény ember tulajdon hibáit tartja szemei elõtt, nem pedig máséit; hacsak mint elõljáró nincs hivatva itélettételre. Vesd össze: Rom. 14,4–10. Kor. I. 13.
Mt 7,2
Azon emberek, kiket ti szigorúan itéltek, titeket is szigorún fognak itélni, és az Isten sem lesz egykoron az itéletben irgalmas ahhoz, ki itt felebarátjáról irgalom nélkül itél. Lásd Máté 6,14.15. Midõn felebarátodat elkárhoztatod, úgymond ar. sz. János, tenmagadat kárhoztatod el; te szigorú itélõszéket állítasz magad ellen, és ingerled a bírót, hogy veled keményen bánjék.
Mt 7,3
Felebarátod csekély hibáit észreveszed, és tulajdon nagy hibáidat nem ismered el.
Mt 7,5
Kezdd elõször tulajdon hibáidat jobbítani, azután gondolhatsz arra, hogy felebarátodat jobbítsd.
Mt 7,6
Az elõbbi versekben meg van mondva, hogy különös hivatás nélkül ki itélhet és taníthat, ki nem, t. i. csak az, ki elõbb önmagát megitélte és megjavította; most elõadatik, kit kell itélni és tanítani, kit nem. T. i. nem kell ezt tenni a nyilvános, megátalkodott, eb- és disznótermészetû embereknél, vagyis, az oly megátalkodott vallásgúnyolóknál, kik haragosak lévén, mint az ebek, minden természet- és érzékfölötti igazságot megugatnak, leszólnak; ilyenek a baromi kéjekbe jobbíthatlanúl egészen és teljesen elmerûltek is. Ezek elé a fensõbb igazság és szent szeretet gyöngyeit nem kell vetni; mert nem lévén ahhoz érzésök, feldühûlnek, s a hit hirdetõjét széttépni akarják; mások az õ fertelmöket többre becsülik a gyöngyöknél, s ezeket abban gondatlanúl eltapossák.
Mt 7,7
Most e részben többrendbeli bölcs mondatok következnek, melyek egymással nincsenek szoros összefüggésben. Itt a 7–12. v. az állhatatos imádság meghallgattatásáról van szó. E kifejezések: kérés, keresés, zörgetés azt jelentik, hogy az imádságnak állhatatosnak kell lenni. Minden kérés, mely valódi szükségletért könyörög, meghallgattatik az Istentõl; mert Isten akarja, hogy meg legyen az nekünk, mire szükségünk vagyon. Az ilyen imádság nem egyéb, mint Istennek az emberek által kifejezett akarata, és ennek teljesûlni kell. Maga a Szentlélek az (Rom. 8,26.), ki bennünk és értünk kimondhatlan fohászokkal kéri az Isten akaratát; a mit pedig a Lélek kér, az meghallgattatik. A meghallgattatás mértéke tehát az Isten akaratja. Lásd Máté 26,42. 6,10.
Mt 7,8
jót (testének és lelkének szükségest) 11. v.
Mt 7,10
Vajjon egy földi atya szükségesért könyörgõ fiát nélkülözni hagyja-e, s ez által kárt okoz-e neki? A szükségesek jelképeül van itt a szegényebbek tápláléka, a kenyér és hal. A kõ és kigyó a hiányt és az evvel összekötött hátrányokat jelképezik.
Mt 7,11
nem vagytok bûn nélkül.
Mt 7,11
Ha ti, bûnös atyák, megadjátok gyermekeiteknek a szükségest, melyet õk kérnek, és nem hagyjátok, hogy nélkülözzenek és kárt szenvedjenek: mennyivel inkább megadja a mennyei Atya a szükségest azoknak, kik õt kérik?
Mt 7,12
Gondoljuk be magunkat felebarátunk helyzetébe, és kérdezzük magunktól, hogy egy vagy más súlyos helyzetben mit kivánnánk. Ezt cselekedjük felebarátunknak.
Mt 7,12
Ez már az ó szövetségben meg van parancsolva. Lásd Tób. 4,16.
Mt 7,14
A szoros kapu és a keskeny út, melyeken át az életre t. i. az örök boldogságra juthatni, az Isten parancsolatai (vesd össze: Zsolt. 26,11. 118,32.). Szorosaknak és keskenyeknek mondatnak, mert a gonosz kivánságnak nem engednek tágas tért, és azokat szorosan kell teljesíteni. A tágas kapu és széles út, melyek veszedelemre, azaz örök kárhozatra visznek, jelentik a féktelen kivánságot (Ágost.). Vesd össze: Máté 20,16. A szoros ajtót tehát az embernek érzéki, a keskeny útat pedig szellemi részére alkalmazhatjuk.
Mt 7,15
a hamis tanítóktól, különösen az akkori irástudóktól, kik magokat a próféták helyébe tolták föl.
Mt 7,15
kik szépen, és látszólag alaposan tudnak beszélni, de tanitásukkal, mely által a bûnös kivánságnak és álszabadságnak tágas tért engednek, veszélybe döntenek.
Mt 7,16
az õ tetteikbõl. A legügyesebb képmutató is végre elárúlja álnokságát.
Mt 7,19
Lásd Máté 3,10.
Mt 7,21
Nem az, ki külsõleg tanításomat vallja, magát kereszténynek, engem Krisztusnak csupán nevez: hanem ki az isteni parancsokat teljesíti, s magát tõlem valóban oly függõnek mutatja, mint a hív szolga, az fog egykor üdvözûlni.
Mt 7,22
az itélet napján.
Mt 7,22
a te nevedben és erõd által. Jövendölni nem csupán annyit tesz, mint isteni sugallásból szólni, s a jövendõ dolgokat elõre megmondani, hanem egyszersmind átalán tanítani. Lásd a 15. v. (Kor. I. 14,1. Péter II. 1,21.).
Mt 7,22
Isten üdvintézményeiben a földön megtörténik, hogy az üdv isteni mûveit végbeviszik néha méltatlanok is, kik külsõ hivatásból és Isten elnézésébõl lesznek az õ szolgáivá. Igy jövendölt a méltatlan Kaifás (Ján. 11,49–52.), és a gonosz Bálaám (Móz. IV. 24,3.). De ezen isteni mûvek épen azért, mert Istenéi, nem szereznek érdemet végrehajtóiknak; mert azok akaratjok ellen történtek, ha nem szóval, legalább tettleg, a mennyiben akaratjok Istennek ellenszegûlt, istentelen volt. Mily intõ példa ez az Úr minden szolgáira nézve, hogy akaratjokat valósággal az Isten akaratával Istenért cselekedett tetteikben összhangzóvá tegyék! Vesd össze: Kor. I. 13,2.
Mt 7,23
Az ilyeneket szolgáiúl nem ismeri el Krisztus, mert akaratjok ellen szolgái az Úrnak. Lásd az elõbbi jegyz.
Mt 7,24
A görög szerint: hasonlítom azt a bölcs emberhez stb.
Mt 7,25
A kõszikla tehát, mely minden viszontagságnak és megtámadásnak, a test, világ és gonosz lélek minden kisérteteinek, minden szorongatásnak, a halál és egykori itélet (22. v.) minden félelmeinek ellenáll, nem más, mint a szent szeretet tevékenységében élõ hit.
Mt 7,27
az ily emberek balesete igen nagy leszen.
Mt 7,28
bensõleg egészen meg voltak illetve.
Mt 7,29
mint ki az igazság által a szív mélyébe nyúl, azt fölindítja, és teremtõ erõvel újra hangolja; az igazságnak is élete által új nyomatékot szerez (Gerg.).
Mt 7,29
kik az igazságot, s ezt tiszta szándékból ritkán, s azért nem Istennel és nem Istentõl hirdették. A görögben csak ez van: az õ irástudóik.
Mt 8
Mt 8,2
A poklosságról lásd Móz. III. 13. r.
Mt 8,2
Ez által jelentette ki, úgymond ar. sz. János, mily nagy volt az õ hite. Nem mondja: Ha Istent kéred értem; hanem azt mondja: Ha akarod, megtisztíthatsz engem. Ki az akarathoz folyamodik, a hatalomról nem kétkedik.
Mt 8,3
Jézus közönségesen külsõ cselekvények által gyógyított, bár erre egy szava, sõt csak gondolata is elegendõ lett volna; hihetõleg, ez a meggyógyítandóknak erõsebb vagy gyengébb hitökre vonatkozólag történt, egyszersmind azt akarván megmutatni, hogy az ember belsõ megszentelése, melynek csak képe volt a betegségek és sérelmek meggyógyítása, az õ országában a bensõleg mûködõ kegyelemnek külsõ szerei, t. i. a szentségek által eszközöltetik.
Mt 8,3
Az Úr felelete egészen alkalmazott volt a kéréshez; mert a minõ a hit, olyan a meghallgattatás (Jerom.).
Mt 8,4
Ezt parancsolván Jézus, arra akart minket tanítani, hogy jó cselekedeteinket titkoljuk (ar. sz. János). Isten azokat majd akaratunk ellen is napfényre hozza, ha az õ dicsõségére és embertársaink javára nézve szükségesnek látja. Néha Jézus más okokból is parancsolta azt, hogy a népgyülöngést, irigységet, kedvetlenséget eltávoztassa.
Mt 8,4
A poklosságból meggyógyúltak kötelesek voltak magokat a pap elõtt bemutatni, hogy ez bizonyságot adjon meggyógyulásukról, s végre áldozatot kellett fölajánlaniok. Lásd Móz. III. 14,2. s követk. Krisztus még nem végzette be munkáját; azért utasított még a mózesi törvényhez. De miután bevégzette, a mózesi isteniszolgálat, fensõbb módon, a keresztény istenitisztelet által lõn ismételve, és ennyibõl megszûntetve. A poklos csak akkor ismertetett el tisztának, mikor a pap tisztának nyilvánította. A poklosság ennélfogva is képe volt a bûnnek (Móz. III. 13. r. 5-ik jegyz.), melytõl nincs megtisztúlás a pap feloldozása nélkül.
Mt 8,4
hogy hatalmamról az egész nép elõtt bizonyságot tegyenek. Mások szerint: hogy abban egy bizonyságot, tanúságot lássanak arra, hogy nekem minden hatalom adatott, és hogy nem jöttem a törvényt megszûntetni, hanem teljesíteni.
Mt 8,5
valószinûleg Galilea negyedes fejedelmének, Heródes Antipasnak szolgálatában. Luk. 7,5. szerint, ez pogány volt, de jó indulattal viseltetett a zsidókhoz, kiknek zsinagógát is építtetett. Kétségkivûl az úgynevezett jámborokhoz tartozott, ki az igaz Istent elismerték. Luk. 7,1. s követk. szerint, a százados nem személyesen, hanem zsidó barátai által folyamodott Jézushoz, kik az õ nevében szólottak.
Mt 8,8
Mily alázatosság! úgymond sz. Ágoston. Az, ki magát méltatlannak érzi, hogy Jézust házába fogadja, ez által méltóvá teszi magát arra, hogy Jézus az õ lelkébe szálljon.
Mt 8,9
Valamint alattam szolgák vannak, kiknek én egy szóval parancsolhatok: úgy hatalmadban vannak a természeti erõk, csak egy szóval kell parancsolnod, és az, ki beteg, meggyógyúl. A százados tehát elismerte az Üdvözítõ isteni hatalmát, és bízott abban.
Mt 8,10
A görög szerint: magában Izraelben sem. A csodálkozás, melyet Jézus kijelentett, nem onnan eredt, mivel tán a százados hite elõtte váratlan volt, hanem azért fejezte ki magát álmélkodással, hogy az õt kisérõ népet e nagy hitre figyelmeztesse (Ágost.).
Mt 8,11
Az örök boldogság gyakran hasonlíttatik vendégséghez (Máté 22,30. Luk. 13,29. 22,11. s követk.), mivel az az embernek megnyugvása, öröme és kielégitése (Zsolt. 16,15. 35,9.).
Mt 8,12
Az egykori asztal- és országtársak, a zsidók, a mennyországon kivül levõ sötétségre taszíttatnak. Sötétség a szerencsétlenség képe (Izai. 42,7.), melynek ellentéte, az örök világosság, Istennél vagyon.
Mt 8,12
fájdalom és düh tulajdon szerencsétlenségökön.
Mt 8,14
Lásd Márk 1,29–34. Luk. 4,38–41.
Mt 8,15
ételt készíte neki.
Mt 8,16
a hûvösön.
Mt 8,16
Lásd Máté 4,24.
Mt 8,17
Lásd a megfejtést Izai. 53,4. s követk.
Mt 8,18
a tenger túlsó partjára, hogy magányba vonúljon; ar. sz. János szerint: hogy a hiú kitüntetéseket elkerûlje. Lásd Márk 4,35. s követk. Luk. 8,22. s követk.
Mt 8,19
Én állandó tanítványod leszek, és soha nem hagylak el.
Mt 8,20
és azokra, kik engem követnek, nem vár kedvezõbb sors. Ez elég volt ezen irástudónak, ki, mint a többi irástudók, a kényelmes életet és tekintélyt szerette, hogy kedvét elveszítse a Jézushoz való csatlakozástól. Krisztus szegény volt és semmivel sem bírt. Éjszakára tanítási ideje alatt nem is volt bizonyos helye, hol megvonúlhasson. Gyakran imádságban töltötte az éjeket, az idõjárás viszontagságainak kitéve, s a természetnek csak a legnélkülözhetlenebb nyugalmat adta meg. E szerint a keresztény ember semmihez se kösse szivét s akaratját. Krisztus szolgájának, úgymond sz. Jeromos, nincs semmije, csak Krisztus. Hogy Jézus magát ember fiának fogja nevezni, már Dániel által (7,13.) megjövendöltetett. Azért nevezte magát így, mivel megtestesûlésében van az õ váltságmunkájának középpontja, és Jézus megtestesûlése a mi üdvünk gyökere. Egyébiránt e kifejezés mutatja, hogy Jézus több, mint csupán ember. Mert ha csupán ez lett volna, akkor ezen név, mi különben magától értetik, nevetséges leendett.
Mt 8,21
A hagyomány szerint, melyet alexandriai sz. Kelemen õrzött meg, ez Filep apostol volt.
Mt 8,22
A tanítvány atyjafiai holtak, azaz, a lélek és kegyelem, az erény és istenesség életére nézve holt emberek voltak. Ezekhez a tanítványnak nem kellett többé visszatérnie, mert ezek õt Jézus követésérõl lebeszélhették volna; hagynia kellett a holtaknak eltemetni halottjaikat. Jézus ez által nem tiltja az utolsó kötelesség megadását a szülõk iránt; õ csak arra akart tanítani, hogy az üdvösség dolga mindenek elõtt való, és hogy mindazt el kell kerûlnünk, mi abban akadályunkra lehet (Ambrus).
Mt 8,26
Az isteni békefejedelem (Izai. 9,6.) lecsendesít minden háborgást a természetben és emberben. Az apostolok kicsinyhitûek voltak; mert hittek ugyan Jézus hatalmában, de azt nem hitték, hogy midõn alszik is, tudja a veszélyt, és megszabadíthat (ar. sz. Ján.). Ha a viszontagságok, szenvedések és kisértetek zajában vagy, akkor mintegy alszik Jézus; de azért higyed, hogy õ mégis tud rólad és megszabadíthat. Midõn a világ dühöng, a sátán incselkedik, a test föllázad, úgymond sz. Bernárd, és mégis benned bízom; mert van-e benned bízó, ki megszégyenûlt volna? A görög szerint: megdorgálá a szeleket stb.; ez talán azon szellemi hatalmakra vonatkozik, kik ama förgeteget elõidézték; mert hogy e világ fejedelme az õ angyalaival együtt annak elemeiben mûködik, a szentirás tanítja (Efez. 6,12.).
Mt 8,27
Több hajó volt a tengeren. Lásd Márk 4,36.
Mt 8,28
Némely görög kéziratokban gadarenusok, másokban gergezenusok említtetnek. Geraza, Gadara, Gergeza városok egy kerületben voltak, nem messze a galileai tengertõl, azért egymással könnyen fölcseréltethettek; legtöbb ok szól Gadara mellett, mely a nevezett tengertõl délkeletre feküdt.
Mt 8,28
Sz. Márk és Lukács csak egy ördöngösrõl szólnak. Hihetõ, hogy a kettõ közõl csak az egyiket, a dühösebbiket tartották szem elõtt. Mások szerint, Máté itt két ördöngösrõl szóló két történetet kapcsol egybe. Az ördöngösökrõl, vesd össze: Máté 4,24.
Mt 8,28
Hogy kit a sátán megszáll, rendkivüli hatásának kell lennie a megszállottak testére nézve is, világos abból, mert a test szoros kapcsolatban van a lélekkel; hogy azzal közönségesen dühödtség, õrülés, szélhüdés jár, megfejthetõ a közönséges idegbetegségekbõl is, melyekben az ördöngösök egyenesen szenvednek, a mennyiben az idegrendszer legszorosabb összefüggésben van a lélekkel. Hogy a nevezett ördöngösök sírboltokban, t. i. a zsidók által sírboltokúl használt üregekben a városon kivûl tartózkodtak, Luk. 8,29. szerint, azért történt, mivel a gonosz lélek oda ûzte õket.
Mt 8,29
Hagyj békét nekünk! E szavak: „Jézus, Istennek Fia!“ (lásd Máté 14,33.) világosan mutatják, hogy ezen emberekbõl másnemû lélek szólt; mert az ördöngösök sem azt nem tudhatták, hogy a partraszállottak között Jézus ott van, sem azt, hogy õ Isten fia; legkevésbbé lehetett pedig õrjöngõtõl várni ily vallomást.
Mt 8,29
A gonosz lelkek elestök kezdetétõl fogva kínoztattak, s a poklon kivûl is gyötörtetnek, mert a pokol tüze ég azon kivûl is; de valamig a sátán e világ fejedelme, s a gonosz lelkeknek hatalmok van az embereket kisérteni és gyötreni, ezen szabadságuk által sorsukat némileg enyhébbnek találják, mely azonban egészen meg fog szûnni, ha egykor Krisztus a földön minden szivet megnyer, és elkezdõdik az utolsó itélet, mely után pokolba örökre elzáratnak. Azt hitték, hogy az Úr ez itéletet idõ elõtt már most akarja tartani.
Mt 8,30
A görög szerint: Messze tõlök.
Mt 8,30
Gadarában nagy részt pogányok laktak, s így a kerület többi városaiban is; a pogányok pedig élhettek sertéshússal.
Mt 8,31
Ne zárj el a pokol mélységébe (Luk. 8,31.), hagyj élnünk a földön. A sertéseket azért választhatták, hogy a gerazenusoknak az által kárt okozzanak, s õket Jézus ellen föllázítsák.
Mt 8,32
Kérdik némelyek: „Mikép tehetett Krisztus oly igazságtalanságot, hogy azon embereket 2000 sertés (Márk 5,13.) tönkretételével megkárosította?“ Ez egészen hasonlít amaz oktalan kérdéshez: „Mikép lehet Isten oly igazságtalan, midõn megengedi, hogy ittott a marhavész pusztítson?“ Az egyszerû felelet erre az: hogy ott, hol a barom elhull, az emberek megelevenednek, szivöket a Mennybelihez emelik, s abban keresnek vigasztalást.“
Mt 8,33
Lásd Márk 5,15. Luk. 8,35–37.
Mt 8,34
Hogy a rendkivüli, rettegett férfiú nekik még nagyobb károkat ne okozzon. Valóságos képe ama mindennapi történetnek, midõn az ember a földi dolgokhoz ragaszkodik, s azokat Krisztusnál többre becsüli. Az ilyen ember minden habozás nélkül kéri a Megváltót, hogy az õ természetfölötti áldásával távozzék el tõle, mert nem tûrheti el, hogy a mi érzéki, mulandó és rosz, azt tõle elrabolja.
Mt 9
Mt 9,1
Kafarnaumba, hol közönségesen tartózkodott.
Mt 9,2
Hol volt Jézus, és mint hozták hozzája az inaszakadtat, bõvebben elõadják Márk és Lukács evangélisták. Sz. Máté többnyire csupán a nagy eseményeket tartja szemei elõtt, kevéssé törõdve, hogy azokat egyes körûlményeik szerint és idõrendben adja elõ. A többi evangélisták sem mindenkor pontosak ebben. Igy tûnik elõ az isteni Ige, külsõ tökéletlenségében, valamint a test gyarlóságaiban, a bûnt kivéve, a földön megjelent. Távol legyen tõlünk, hogy ezen megütközzünk; sõt inkább ez isteni leereszkedés gyarló voltunkhoz hitünk erõsitésére szolgáljon.
Mt 9,2
Az isteni kijelentésekben és igéretekben, különösen pedig a Jézus Krisztus által lett megváltásban való hit az elõkészület megigazúlásra. A trienti sz. gyülekezet szerint (6. ülés 6. fejez.) itt ez a hit értendõ.
Mt 9,2
Ezen igék mutatják, hogy az inaszakadt nem csupán testi fájdalmaitól, hanem bûneitõl való szabadúlást is várt Jézustól. Hogy ezt a legtöbb szenvedõk összekapcsolták, már abból is valószinû, mivel a zsidók a farizeusok által arra taníttattak, hogy az õ fogyatkozásaik mindenkor személyes bûneik következései (vesd össze: Ján. 9,2.). Ez annyiból igaz volt, a mennyiben a rosz átalán, a bûn következése; de tévedés és szeretetlenség volt, minden szenvedõ fogyatkozásait az õ személyes bûnei büntetéseûl tekinteni.
Mt 9,3
Mert a bûnt senki sem bocsáthatja meg, csak egyedûl az Isten; õ tehát hasonlóvá teszi magát Istenhez, s ez által káromolja és szidalmazza õt.
Mt 9,5
A tehetetlen ember egyiket sem viheti véghez; de a farizeusok elõtt tán nehezebbnek látszott a beteget egy szóval meggyógyítani, mivel ezzel semmi csalás nem lehetett összekötve. Jézus tehát az elõttök nehezebbnek látszó dolog véghezvitele által meg akarta nekik mutatni, hogy a mi elõttök kevésbbé nehéznek látszik, azt is meg teheti, t. i. a bûnöket megbocsáthatja.
Mt 9,8
A görög szerint: csodálkozának. – A csodálatos az Isten közelébe visz minket, kitõl félünk mindaddig, míg bûnösök vagyunk.
Mt 9,8
azaz: ily hatalmat adott egy embernek. Jézust a legtöbben csodatévõ prófétának nézték.
Mt 9,9
Márk és Lukács Lévinek nevezik õt. A zsidók gyakorta két névvel is bírtak. Máté annyit tesz, mint Theodor, azaz, Isten adománya.
Mt 9,9
Lásd a bevezetést ezen evangéliomhoz.
Mt 9,9
Értsd a testi s lelki követést. Máté ezután asztalához hítta Jézust, mint Lukács elbeszéli. A szegényeket, kikhez tanítványaival együtt Jézus is tartozott, megvendégelni, a zsidóknál különös vallási kötelesség volt (Móz. V. 26,12.).
Mt 9,10
azaz: sok vámos, kiket bûnösökûl tekintettek. E vámosok alárendelt adószedõi lehettek Máténak. A vámosok, mivel a gyûlölt adót szedték a pogány romaiak számára, s e mellett sok igaztalanságot követtek el, mint bûnösök gyülöletesek voltak, s mint a tisztátalan pogányok, tisztátalanoknak tartattak.
Mt 9,12
tanítványainak, kik vele a farizeusok észrevételét közölték.
Mt 9,13
Jelen igék értelme a héber szólásmód szerint ez: Én az emberszeretet cselekvényeit eléje teszem a csupán külsõ istenitiszteletnek (lásd ennek bõvebb értelmezését Jerem. 7. r. 24-ik jegyz.). Jézus mondani akarja: Mivel Isten a szeretet cselekedeteit többre becsüli a külsõ isteni szolgálatnál, azért viseltetem szeretettel a bûnösök iránt. Hogy Jézus a külsõ istenitiszteletet nem vetette meg, bebizonyította az által, hogy a mózesi törvénynek magát mindenben alája vetette.
Mt 9,13
kik magokat igazaknak tartják, mint a farizeusok (Hilár, Jerom. Béda).
Mt 9,13
Hova lennénk, ha Krisztus nem ugyanazon érzületet vitte volna magával az égbe, melyet a földön kitûntetett?
Mt 9,14
Lásd Máté 3. r. Márk szerint, farizeusok is voltak velök.
Mt 9,14
A közönséges böjti napokon kivûl a farizeusok még két napot böjtöltek hetenkint. Lásd Luk. 18,12. János az õ tanítványait bûnbánatra intette, melylyel a böjtölés együtt járt. De ez csak elõkészület volt a Messiás tanításához. Azonban némely tanítványai az õ tanítását nem elõkészületi, hanem önálló tanításképen fogták fel, s külön felekezetet képeztek, melynek tagjai késõbb „János keresztényeinek“ neveztettek, kik keresztelõ Jánosról sokféle képtelenséget tanítottak.
Mt 9,15
A görög szerint: a võlegény és menyasszony tereme.
Mt 9,15
Krisztus az õ anyaszentegyháza võlegényének nevezi magát, melyet élete árán vett (Efez. 5,25.26.27.). Az apostolok az õ társainak neveztetnek, mert õk benne és vele, papi hatalmoknál fogva, építik az egyházat, és gyermekeket nemzenek az örök életre. Majd az õ halála után keseregjenek. Az elsõ századoktól kezdve megböjtölték a keresztények ama napot, melyen a võlegény tõlök elvétetett, t. i. a pénteket, sokan a szombatot is.
Mt 9,16
mert az új foltot nem bírja meg az ócska ruha, mely mellette kireped, s a szakadás még nagyobb lesz.
Mt 9,17
Mind a két hasonlat azt akarja kifejezni: hogy a régihez nem illik az új, ha mind a kettõt összevegyítjük, rosz jõ ki belõle; épen úgy nem illenek tanítványaimhoz, míg a Szentlélek által meg nem újulnak, újra nem teremtetnek, az új szellem gyümölcsei, a böjtölés, szomorúság és nélkülözés; ezek most károsan hatnának rájok, elkedvetlenítenék õket, vagy még elszakadásra is bírnák. Ar. sz. János erre megjegyzi: Ne kivánjunk mindent mindjárt kezdetben mindenkitõl, hanem a mennyit lehet. Tehát magadat és másokat az alsóbb fokról vidd magasabbra, s ne elõzd meg a természetes fokozat menetét.
Mt 9,18
egy zsinagóga-fõnök Kafarnaumból, egyike azon tisztviselõknek, kik az isteniszolgálat rendére ügyeltek.
Mt 9,18
most haldoklik, Márk 5,23. szerint, de mivel azonnal utána jött egy szolga (Luk. 8,49. Márk 5,35.), értesítvén az atyát leánya haláláról, sz. Máté hozzá tette: most halt meg.
Mt 9,18
Õ a kézrátevést szükségesnek tartotta. Igy vannak különféle fokozatai a hitnek vagy bizalomnak.
Mt 9,20
mert szégyenlette, tisztátalannak tartotta magát, és hitte stb. lásd a követk.
Mt 9,21
Úgy hitt, és úgy történt vele. Ne itéld meg tehát az együgyûek hitét; midõn a szent ereklyékbõl (reliquiákból) származó erõben bíznak, ezen erõt mégis az üdv és élet kútfejére viszik vissza. Isten látja az õ hivõ gyermeki szivöket. A zsidók, Móz. IV. 15,38. szerint, négy bojtot tartoztak viselni felsõ ruhájok négy szegletén, hogy az Isten parancsaira mindig emlékeztetve legyenek.
Mt 9,23
A mint meghalt valaki, azonnal síposokat és sirató asszonyokat híttak, hogy gyászénekek elzengése által sirassák veszteségöket. Lásd Jerem. 9,17.
Mt 9,24
mert én föltámasztom halálából, s így az õ halála csak álom. Minden kereszténynek halála csak álom; mert az Úr föltámasztja õket az élet napjára, ha az éjnek ez ideje elmúlik. Lásd Tessz. I. 4,13. s követk. A valódi halál csak a lelki halál.
Mt 9,25
mert méltatlan volt rá, hogy Krisztus erejének tanúja legyen.
Mt 9,27
Messiás, Üdvözítõ! Lásd Máté 1,1. 12,23.
Mt 9,27
Jézus az egész úton nem felelt, hogy hitöket és állhatatosságukat próbára tegye.
Mt 9,29
Lásd Máté 8,3. és 9,21.
Mt 9,30
Megtiltá nekik komolyan és nyomatékosan, hogy megmutassa, mennyire idegen volt a hiú dicsvágytól, és hogy azt mi is megvessük.
Mt 9,32
kinek némasága nem természeti okokból, a halló érzék hibájából, hanem a gonosz lélektõl származott (Ar. sz. Ján.).
Mt 9,34
Lásd Máté 12,14. s követk.
Mt 9,35
az Isten országáról szóló evangéliomot. L. Máté 4,23.
Mt 9,36
terhelve mindenféle testi és lelki inséggel.
Mt 9,36
Lásd Zakar. 10,2. és a jegyz.
Mt 9,37
A nép üdvért, tanításért és az inségbõl való szabadúlásért eped; de hiányzanak, kik azt hirdessék és osztogassák. Akkoron csak Krisztus és keresztelõ János tanítottak; az irástudók csak magoknak éltek, s ezenkivûl a népet még tévutakra vezették.
Mt 9,38
Az Úr tehát némi részben a hivõk könyörgésétõl függeszti föl a jó pásztorok küldését. Azért rendelt a kathol. anyaszentegyház is négy idõszakot az évben az úgynevezett kántor-böjtöket, melyekben a hívek bûnbánat, böjtölés, imádság és jócselekedetek által kérjék ezen kegyelmet az Istentõl.
Mt 10
Mt 10,1
Vesd össze: Márk 6,7–13. Luk. 9,1–6. A tizenkettõ egy testületet képez, megfelelve Izrael tizenkét nemzetségének, melyekhez elõször küldettek (6. v.).
Mt 10,1
az ördögökön.
Mt 10,1
Az anyaszentegyház alapításához szükséges csodatévõ erõ volt az apostolok jellemzõ hatalma; azért említtetik itt különösen; egyébiránt a megalapított anyaszentegyház kormányzására azon hatalmok volt, melylyel most a püspökök és papok bírnak.
Mt 10,2
azaz: követ, küldött. Ezek tulajdon értelemben fölhatalmazottjai, hatalomeszközei voltak az Úrnak, megáldva csodatévõ erõvel.
Mt 10,2
Simont mindenik evangélista legelõször nevezi, bár rendre nézve a többieknél egymástól eltérnek (vesd össze: Márk 3,14–19. Luk. 6,13–16.), és bár az õ bátyját, Andrást elõbb hítta Jézus (Ján. 1,37–42.). Itt elsõnek neveztetik azon elõnyénél fogva, melyet neki Krisztus, Máté 16,18. szerint, a többiek fölött adott. Õ tehát elsõ itt, nem a számsornál fogva, – mert a többiek sem hozatnak föl szám szerint; hanem rangjánál fogva, vagy, mint ar. sz. János mondja, mivel õ a korifeus, azaz, elöljáró, vezetõ, a testület feje.
Mt 10,2
Neveztetni, a szentírási szólásmód szerint, igen sokszor annyi, mint, lenni. Tehát: ki Péter, a kõszál, az alapkõ.
Mt 10,2
Az apostolok kettesével hozatnak föl; mert Jézus kettesével küldé õket az evangéliom hirdetésére. Márk 6,7. Máté 4,18.
Mt 10,3
Lásd Máté 4,21.
Mt 10,3
az evangélista.
Mt 10,3
Lásd Ján. 1,44.
Mt 10,3
Ez ugyanaz, ki Ján. 1,45. 21,2. Natánaelnek neveztetik.
Mt 10,3
Lásd Ján. 11,16. 14,5. 20,24–29.
Mt 10,3
az Úr rokona, az ifjabb (Ap.cs. 15,13. s követk.).
Mt 10,3
A görög szerint: Lebbeus, más néven, Taddeus, közönségesen pedig Júdás, az ifjabb Jakab testvére, tehát Jézusnak is rokona.
Mt 10,4
azaz: a buzgó.
Mt 10,4
azaz, a Kariotból, Júda nemzetség egyik városából (Józ. 15,25.) való férfiú.
Mt 10,4
A sz. evangélista úgy adja elõ a dolgot, a mint van, harag és gyülölség nélkül (ar. sz. Ján.). Júdásnak mennyi alkalma és módja volt gonosz indulatát az Úr szent társaságában megnemesíteni és megjobbítani! Igy engedi Isten a roszat a jók között maradni, sõt maga is fölveszi ezek közé, hogy a gonosz magát meggyõzetni hagyja a jóktól. Ha ezt nem teszi is, azért nem akadályozza a jót, hanem eredményre segíti; mert habár Júdás az Üdvözítõt keresztre viszi is, de épen ez által kell elõmozdítania a váltság munkájának megalapítását.
Mt 10,5
Ne prédikáljatok most a pogányoknak és szamaritánusoknak. A szamaritánusok egy kerület lakói voltak Judea és Galilea között, utódaik ama kevés izraelitáknak, kiket az asszíriai király, Szalmanazár, Izrael népének elhurczoltatása után az országban hagyott, és pogány népekkel vegyített össze. Õk Mózes törvényét is tartották, s egyszersmind a bálványozást is gyakorolták, melylyel azonban késõbb felhagytak. A zsidók megvetették õket, valamint viszont õk is gyülölték a zsidókat (vesd össze: Kir. IV. 17. r. és a jegyzeteket).
Mt 10,6
Mert a zsidóknak igértetett meg minden próféta által, hogy köztök fog a Messiás megjelenni; azért õk valának az üdvre elõször meghivandók. Nekik nagyobb szükségök is volt erre, mint a pogányoknak és szamaritánusoknak, mert gonosz pásztoraik elfogúltságban tartották õket emberi rendeleteik által, s a Megváltóért epedõ vágyat nem hagyták bennök kifejlõdni. A pogányok és szamaritánusok sokkal több fogékonysággal bírtak náloknál, mint a következés mutatta, midõn a sz. apostolok, miután Izrael magától az üdvöt eltaszította, utasítást nyertek, hogy a pogányoknak is prédikáljanak.
Mt 10,7
Lásd Máté 4,23. 3,2.
Mt 10,8
Lásd e rész 1. v.
Mt 10,8
A csodatettekért az apostolok semmi földi jutalmat nem várhattak. Ettõl különbözék a szõllõmunkások bére (Luk. 10,7.).
Mt 10,9
Az üres és nagy övek erszényekûl szolgálnak a régieknél.
Mt 10,10
készletben vagy váltás kedvéért. Lásd Márk 6,9.
Mt 10,10
Ha egy botot visznek is, de ha elvesztik, tovább errõl se gondoskodjanak. Lásd Márk 6,8.
Mt 10,10
Midõn tehát prédikálni mentek, se pénzt, se táskát, se több ruhát az útra ne vigyetek; mert a nép, melynek prédikáltok, köteles titeket táplálni, és szükségeitekrõl gondoskodni. – Kik szellemi javakban gazdagok valának, földi javakban szegényeknek kellett lenniök. Az apostoloknak tehát meg volt engedve alamizsnát elfogadni, s azt szükségeikre megtartani; csak a jövõ iránti aggasztó gond volt megtiltva a nevezett tárgyakra nézve. Hogy Jézus az alamizsna megtartását a mindennapi szükségek födözésére megengedte, kitûnik Ján. 12,6. Ez a késõbbi idõben, midõn a pogányok között éltek, és sok üldözést kellett szenvedniök, az apostoli missiók fentartására szükséges rendszabálylyá lett.
Mt 10,11
ki, mint sz. Jeromos mondja, többre becsüli azt, mit tõletek vesz (lelki tanítások által), mint a mit õ nektek nyujt (testi szükségeitekre).
Mt 10,12
Ez volt a régi zsidók köszöntése. Krisztus és az apostolok szájában, kik a béke, az Istennel és emberekkel való kiengesztelõdés igéit magokkal hordozták, ez nem volt üres szó, hanem jelentése annak, mit hozni akartak.
Mt 10,13
tanítástok magatoknak fog használni (Ágost.).
Mt 10,14
megmutatandók ez által, hogy semmi viszonyban nem akartok velök lenni, mivel az Isten kegyelmét magoktól eltaszítván, fejökre az Isten haragját vonják.
Mt 10,15
mert ama természet ellen vétõ bûnösökhöz az isteni hírnökök nem küldettek.
Mt 10,16
a szelídséget és béketûrést kivéve, minden más fegyver nélkül.
Mt 10,16
A kígyó óvatos, vigyázó, s a veszélyben csak fejét igyekszik õrzeni, melyet többi testével körbe fogván, azt védeni s a halálos csapástól biztosítani törekszik. A galamb, képe a gyanútlan õszinteségnek, az elfogúlatlan szivegyügyûségnek, a szelíd, ártatlan érzésnek. Mind a két állat tulajdonait egyesíteniök kellett az apostoloknak. Gyanútlan õszinteséggel, szelíd kegyességgel, csak a mennyeieket tartva szemeik elõtt, kellett viseltetniök embertársaikhoz, még legnagyobb elleneikhez is a közéletben; óvakodni, minden botrányt kerûlni, minden veszélyt megelõzni, s ha nem volt kikerûlhetõ, mindent föl kellett áldozniok, csakhogy az egy szükségest – a tiszta lelkiismeretet megmenthessék.
Mt 10,17
Az ostorozás a zsidóknál akkori idõben a mózesi törvény megszegéseért nagyon szokásban volt, mi a zsinagógákban átkozódások közt vitetett véghez.
Mt 10,18
hogy az én tanításom isteni, és menthetlen az, ki annak ellenszegûl (Hilár, Teofil).
Mt 10,20
Az én Atyám Lelke, mely az enyém is (Gal. 4,6.), bölcseséget és bátorságot önt belétek.
Mt 10,21
Krisztus szakadást hozott az emberek közé, a békeség férfia kardot hozott a családok kebelébe; mert a fogékony sziveket magához vonja, s ez által mások gyûlöletét fölébreszti. A keresztény érzés- és cselekvésmódban van valami büntetõ, és azon kedélyeket, melyek magokat megbüntettetni és megjobbíttatni nem hagyják, fölingerli maga ellen, és ez a gyûlölet minden testi rokonságot félre tesz, mivel az ember belseje mélyében s abban látja magát megtámadva, a mire törekszik s a mit szeret. Az emberiségnek itt megjövendölt szakadása az apostolok második küldetésénél ment egészen teljesedésbe, mikor t. i. a pogányokhoz küldettek. Valamint t. i. az ó szövetségi próféták gyakran foglalták össze egy képben a jövendõnek hasonló eseményeit, habár ezek idõre nézve egymástól igen távol voltak: úgy foglalja itt össze Jézus is a korábbi és késõbbi idõszakot. A fönebbirõl egyébiránt bizonyságot tesz késõbbi idõkben a vértanúk története. Sz. Borbála és Krisztina tulajdon atyjoktól, sz. Lucza tulajdon fiától – vitettek halálra.
Mt 10,22
mivel keresztények vagytok. A név itt ismét a valóságot jelenti. Gyûlölni fognak titeket, mivel természetfölötti, s a rosz lelkiismeretet büntetõ erénynyel bírtok. A természeti erényt, jószivûséget, s az abból származó jótékonyságot az emberek iránt, a világ szeretetre méltónak találja, érzi, hogy ez a vele rokon földbõl terem; de a tulajdonképen való keresztény erényt, az önmegtagadást, bûnbánatot, az Istennel való folytonos és bensõ társalkodást az imádságban, gyûlöli, mert érzi, hogy abban az õ halála van (Jakab 4,4.).
Mt 10,22
a ki állhatatos lesz a világ gyûlöletének békés elviselésében, s így a keresztény érzületben is, mely ellen ama gyûlölet támad, mi egyébiránt Isten ajándéka, mint a trienti sz. gyülekezet tanítja (6. ülés, 13. fejez.).
Mt 10,23
Izrael városai itt, mint különben gyakorta (Péld. 11,11. 29,8. Sirákf. 31,29. 36,15.) az izraeliták helyett vétetnek. Az értelem tehát ez: Bizony mondom nektek (és utódaitoknak): még nem térítitek mind meg az izraelitákat, midõn az utolsó itéletre másodszor eljövendek. A zsidók átalános megtérése az idõk végével fog bekövetkezni (Rom. 11,25.26.); de akkor is el fogják némelyek magoktól az üdvöt taszítani (lásd Zakar. 14. r. s a jegyz.). Vesd össze: Cornel. a Lapide.
Mt 10,24
Nem lehet igényetek jobb sorsra az enyémnél.
Mt 10,25
A legtöbb görög kéziratban Belzebul van, azaz, a lakás (pokol) ura, az ördögök legfõbbje (Máté 12,24.). Belzebub filisztei bálvány, mentõ a legyektõl és egyéb nyavalyáktól (lásd Kir. IV. 1. r. 3-ik jegyz.) a nép balhite szerint. Belzebul, úgy látszik, fölcseréltetett Belzebubbal, vagy a hasonló hangzás miatt, vagy gúnyképen; lényeges egyenlõség annyiból volt közöttük, a mennyiben a bálványimádás a sátán mûve, s ez a bálványok alatt magának istenitiszteletet adatott (lásd Zsolt. 95,5.). – A világ a jót rosznak, a roszat jónak nevezi (Izai. 5,20.); mert neki csak az a jó, mi kivánságainak kedvez.
Mt 10,26
De azért, hogy titeket félreismernek és üldöznek, ne féljetek tõlök; a ti ártatlanságtok és az én tanításom igazsága majd napfényre jõ, s a legdicsõbb gyõzelmet fogja kivívni a világon (ar. sz. Ján.).
Mt 10,27
A tanítást, melyre én kevés tanúk elõtt oktattalak, nyilvánosan hirdessétek minden embernek. – A háztetõk keleten laposak, s nem ritkán tétetnek azokról nyilvános hirdetések; de ezzel csak az van mondva, hogy az apostolok Krisztus tanítását hozzák nyilvánosságra, hogy a világ annak ismeretére eljusson.
Mt 10,28
Féljetek inkább Isten megbántásától, ki titeket pokollal büntethet.
Mt 10,29
Jézus, hogy a félelemtõl megóvja tanítványait, utalja õket az Isten gondviselésére, kinek országaért munkálkodnak. Ki a verebeket táplálja, melyek oly csekély értékûek, és hajszálainkat megszámlálta, hogyne gondoskodnék híveirõl, különösen pedig szolgáiról, s hogyne tartaná meg az õ igazi életöket, ha testöket megöletni engedi is?
Mt 10,30
Az isteni gondviselés vezérli a legkisebbet is; mert a legkisebb is az egészhez tartozik, mint a legnagyobb. Azért gondot visel az Úr a legkisebbre is (vesd össze: Máté 14,20. Ján. 20,5.). Isten a te életed legcsekélyebb körülményei felett is õrködik; azért légy hû te is a kicsinyben (Máté 25,21.).
Mt 10,33
Épen mivel az õ oltalma alatt vagytok, nincs miért félnetek, nyiltan megvallani, hogy ti az én tanítványaim vagytok; a ki pedig engem megtagad, én sem fogom õt ismerni Atyám elõtt (vesd össze: Máté 7,23. és Rom. 10,10.).
Mt 10,34
Ne higyétek, hogy a tanítás, melyet ti az én nevemben hirdettek, békésen, ellenmondás nélkül elfogadtassék; nem fog az békét szerezni, hanem ellenmondást mindhalálig. Vesd össze: 21. v.
Mt 10,36
Ugyanazon házban, hol némely hû követõim lesznek, mások a hitetlenségben megátalkodnak, és titeket üldözni fognak.
Mt 10,37
Lásd 21. v.
Mt 10,38
Ki a legnagyobb szenvedést is, melyet neki a világ (a test és sátán is) okozhat az én szolgálatomban, nem veszi föl magára, nem méltó azon tisztességre, hogy az én tanítványom legyen, nem érdemes a jutalomra. – A kereszt, melyet a gonosztevõnek magának kellett vinni a vesztõhelyre, itt minden szenvedés képeûl vétetik.
Mt 10,39
A ki életet és földi jólétet nyer az én nevem és dicsõségem megtagadása által, az a valódi, az örök életet elveszti, és örök halállal fog meghalni a pokolban; a ki ellenben a jelen életet és jólétet az én nevem és tanításom megvallása által elveszti, az örök életet nyer érte. – Ezen igék ugyan egyenesen a kereszténységnek elsõ, szorongatott idejére szólnak, de egyszersmind minden idõre, a mennyiben a kereszténység mindig veszélyek és küzdelmek között vagyon, s jóformán mindig, ha nem testi, legalább lelki önfeláldozást kiván tõlünk. Ez utóbbira vonatkozva, jelen vers értelme ez: A ki életét (kivánságait, a testi embert) teljes erõben tartja, azt nem öldökli, az nemesebb életének halált szerez; a ki ellenben kivánságát, a testi embert elveszti, az nemesebb életét megtartja mindörökre. Megjegyzendõ e szó: „érettem.“ Minden önsanyargatásnak, önmegtagadásnak czéljáúl csak õt, azaz, a mi megszentelésünket, az Isten dicsõségét és felebarátunk üdvét kell tartani. A pogányok is sokszor megtagadták magokat és pedig iszonyú módon, de az õ megtagadásuknak nem volt meg ama czélja, s azért az nem is volt észszerû.
Mt 10,40
E vers értelme összefüggésben ez: Egyébiránt titeket sokan szivesen is fogadnak, védenek, és igéitekre szivöket megnyitják; ezek engemet és magát az Atyát fogadják be. Ez nem üres kép, hanem való igazság; mert Krisztus és az Atya az õ Lelkökkel minden igaz keresztényben élnek (Ján. 17,22.23. Péter II. 1,4.).
Mt 10,42
E két vers értelme: A ki egy hithirdetõt szivesen fogad, és szavaira figyel, mivel hithirdetõ, az a hithirdetõ jutalmát nyeri el, nemcsak azért mivel az õ tanításának elfogadása által maga is a hithirdetõ polczára emelkedett, hanem mivel védelme által amannak munkái eredményében részt veszen. A ki az igazat azért fogadja be, mert benne az Úr követõjét látja, ezen igaznak jutalmát fogja megnyerni, épen mivel az õ erényei követése által az õ polczára emelkedik, és az õ munkáiban, melyet ez intelem és jó példa által az õ védelme alatt végbevisz, részt veszen. A ki tanítványaim közõl a legcsekélyebbnek (legszegényebb-, legigénytelenebbnek) bármi csekély adományt nyujt is, mivel az én tanítványom: ez azért örök jutalmat fog nyerni; mert ez által maga is tanítványaim közé lép.
Mt 11
Mt 11,2
Lásd Máté 4,12.
Mt 11,3
Hogy ker. sz. János a Megváltó magas méltóságáról tökéletesen értesûlve volt, kitûnik Máté 3,17. és az õ saját nyilatkozataiból (Ján. 1,29.34. 3,30–36.); hogy a fogságban sem kétkedett, eléggé bizonyítja Jézus mondása (7. v.), mely szerint õ nem volt széltõl ide s tova hányatott nádszál; de hogy tanítványai közõl többen kétségben voltak Jézus iránt, tanítja az írás (Máté 9,14.) és az õ késõbbi elpártolásuk története. János tehát ezen kérdéseket csak az õ kétkedõ tanítványai miatt tehette, hogy Jézus maga nyilatkozzék elõttök, és hitöket megerõsítse (Hilár, ar. sz. Ján. Cirill, Teofil).
Mt 11,4
másoktól.
Mt 11,4
mert épen azon órában (Luk. 7,21.) tett Jézus több csodát.
Mt 11,5
Beszéljék a cselekedetek, ki vagyok én, – rendeltetésemnél fogva mindenek Megváltója, valósággal pedig a szegényeké, a lelki vakok- sánták- poklosok- siketek- és halottaké, kik váltság után epednek.
Mt 11,6
Ez intõ megrovás volt a kételkedõ tanítványokra nézve (ar. sz. Ján.). Õk hihetõleg azt remélték, hogy Jézusban földi királyt nyernek, s midõn látták, hogy szegénységben és alacsony sorsban jelent meg, õbenne megbotránkoztak és kétkedtek. Boldog, ki semmiben meg nem botránkozik azokból, mik Jézus Krisztus imádandó személyét, az õ tanítását, életét, halálát, érzelmeit és erényeit illetik. Az ilyen keresztény nem hallgat a test és vér csábító szavára, csalódható eszére; õ csak a hit szavára hallgat, s a hit világossága szerint gondolkodik és itél.
Mt 11,7
Ker. János kérdésébõl balvélemény támadhatott volna felõle a nép között; hogy ezt megelõzze, azért szól Krisztus ker. sz. János magas erényérõl, érdemérõl és föladatáról. Jézus következõ szavait (7–14. v.) ily összefüggésben lehet gondolni: Kicsoda ker. János? Õ czélját állhatatosan követõ (7. v.), önmegtagadó (8. v.), rám mutató (9. v.) elõkövet (10. v.). A természetesen születettek között senki sem áll följebb nálánál, de mégis kisebb õ, mint azok, kik az Isten országának teljes áldásába léptek be (11. v.). Õ az, ki Isten országát hirdeti, s ki a bûnbánat erejét prédikálja (12. v.); mert a többi próféták egész Jánosig nem az Isten országának valóságos elérkezését hirdették, hanem arról, mint jövendõrõl szóltak (13. v.); János pedig, mint az Úr elõkövete, Illés erejével lépett föl (14. v.).
Mt 11,7
János az õ czélját szigorúan követõ, rendíthetlen férfiú, ki mindenkor azt mondja, mit egyszer kimondott (ar. sz. János). Jánosnak Jézus elfogadására kellett készíteni az embereket, s miután az üdv elõkészülete a bûnbánat, mint bûnbánó lépett föl; s mivel a bûnbánó elsõ tulajdona az állhatatosság minden akadály legyõzésében, itt hát elõször az õ lelki erõssége dicsértetik.
Mt 11,8
Vagy János talán elkényeztetett ember volt? Ilyenek a királyi udvarokban vannak. Õ sanyargatással gyõzte le ez élet gyönyöreit és kényelmeit.
Mt 11,9
János több volt, mint próféta, mert a már megjelent Krisztusra mutatott, s az utat országába közvetlenûl elõkészítette bûnbánat által.
Mt 11,10
Lásd Malak. 3,1. s a jegyz.
Mt 11,11
Mindazon emberek között, kik eddig születtek, nincs nagyobb keresztelõ Jánosnál, de azért minden tulajdonképeni polgára a mennyországnak, ki a megszenteltetés áldását, mely abban osztogattatik, magán teljes mértékben tapasztalta, magasabban áll, mint õ (Maldonat, Cirill, Izidor). János, sanyarú életet élvén, az elõkészület lépcsõjén állott, mint átalán az ó szövetségi szentek, és habár már anyja méhében megtisztúlt (Luk. 1,41.), mégsem volt tulajdonképen az Úr tanítványa. Egy másik, de kevésbbé természetes értelmezése a fönebbi szavaknak ez: Minden eddig születettek között nincs nagyobb ker. Jánosnál; de mennyországban a legcsekélyebb (ki fiatalabb nálánál, t. i. én), nagyobb, mint õ. E szerint Krisztus Ján. 1,15.-re vonatkozik.
Mt 11,12
sõt tovább és mindenkor, minthogy az idõhatározó szócska, a szentirási szólásmód szerint, gyakorta a jövõt is magában foglalja. Lásd Máté 1,25.
Mt 11,12
János idejétõl, ki bûnbánatot hirdetett, mostanig, és mostantól mindenkoron szükség van a bûnbánat erõszaktételére (az üdv akadályainak erõszakos elháritására), hogy itt és a síron túl a mennyországba juthassunk. Mennyeknek országa erõs küzdéssel jár, és az erõs küzdõk ragadják el azt.
Mt 11,13
E versnek az elõbbivel való összefüggésérõl lásd a 7-ik jegyz.
Mt 11,14
azt is mondhatjuk, hogy õ Illés; mert õ bûnbánathirdetõ, mint Illés (Luk. 1,17. Máté 17,12.).
Mt 11,14
az idõk végezetével. Lásd Malak. 4,5.6. Az események az Úr elsõ és utolsó eljövetelénél sokban hasonlók egymáshoz. Az elsõnél János lép föl Illés erejével, az utolsónál maga Illés jelen meg, hogy a zsidókat az Úrhoz térítse; az elsõnél itélet tartatott Jerusalem fölött, az utolsónál a közitélet fog tartatni. Azért a próféták s maga Krisztus is az elsõ és második eljövetel eseményeit gyakran állítják egymáshoz. Vesd össze: Máté 24. r.
Mt 11,15
az vegye szivére, hogy János bûnbánat-hirdetõ, és térjen meg. De ah! sem Jánosra, sem rám nem hallgatnak. Lásd a követk.
Mt 11,17
A görög szerint: gyászénekeket is énekeltünk stb.
Mt 11,17
A mostani nemzedék hasonlít a játszó gyermekekhez, kik azt akarják, hogy társaik vegyenek részt azon játékaikban, melyek nekik tetszenek, ugyanazoknak pedig szemökre hányják, ha ezt nem teszik. Épen ezt akarják a mostani zsidók és tanítóik is, az irástudók, hogy a mi tanításunk a jövendõ országról az õ tetszésökhöz alkalmazkodjék, s megvetnek és ócsárlanak mindkettõnket, mivel ezt nem teszszük. – Igy, fájdalom! sok községben csak azon hitszónokok és lelkipásztorok kedvesek, kik úgy szólván, a mint õk fújják, úgy járják; kivánataikat teljesítik, panaszaikba beleegyeznek, ha ezek még oly ellenmondásban vannak is az igazsággal és szeretettel. Más pásztorok, kik nem az õ tetszésök szerint járnak el, mitsem érnek, akármit tegyenek.
Mt 11,18
más emberek módja szerint.
Mt 11,18
Az ördög elámította õt. Lásd Ján. 10,20.
Mt 11,19
mint mások.
Mt 11,19
Lásd Máté 9,11. Sem én, sem János nem tehetünk kedvökre. Mivel a mi tanításunk az õ kivánataikkal nem hangzik össze, a mi életmódunkban keresnek ürügyöt, hogy minket legyalázzanak és megvessenek.
Mt 11,19
De a bölcseség, a mint az Jánosban és bennem megjelent, igaz bölcseségûl ismertetik el követõitõl, az én tanítványaimtól.
Mt 11,21
Mindkettõ város Genezaret tavának nyugati partján, közel Kafarnaumhoz, Jézus tartózkodási helyéhez, melyek legtöbbször voltak tanúi az õ tanításának és csodatetteinek.
Mt 11,21
a két kéjelgõ pogány városban, melyek azonban az evangéliom hirdetését nem hallották. Vesd össze: Izai. 23. r.
Mt 11,21
szõrzsákba öltözvén, s fejöket bûnbánat jeléûl hamuval behintvén, vezeklési cselekedetek által igyekeztek volna eleget tenni bûneikért.
Mt 11,22
mert talán nem annyira a cselekedet, mint a szándék és az ismeret foka vétetett volna nálok tekintetbe.
Mt 11,23
majd itéletkor? A görög szerint: Kapernaum, mely égig magasztaltattál föl (az által, hogy a Messiásnak lakhelye s annyi csodáinak tanúja vagy).
Mt 12,36
Némely görög kéziratok szerint: mert ha Sodomában és Gomorrában történtek volna stb.
Mt 11,25
A következõ imádságot Jézus akkor mondta, midõn a hetven tanítvány visszajött küldetésébõl, és õ mûködésök szerencsés sikerérõl értesûlt. Lásd Luk. 10,17–21.
Mt 11,25
Dicsérlek téged, és hálát adok neked, mindenható Atyám! hogy az üdv igazságainak befogadására, melyeket a magokat bölcseknek és okosaknak képzelõ kevélyek elvetettek, a tudatlanokat, az üdvös tudomány után vágyódókat bensõleg fölébresztetted és megerõsítetted. – Elrejteni, itt annyit tesz, mint megengedni, hogy elrejtve maradjon, s a hálaadás csak a kijelentésre vonatkozik, nem pedig az elrejtésre, mi csak amaz álbölcsek kevély s a kegyelemmel ellenszegûlõ érzületének következménye. Sz. Ágoston és Gergely ezen igékbõl azon következést vonják, hogy ha némelyek az evangéliom hirdetésének hisznek, mások nem hisznek: ez az isteni kegyelem és igazság mûve; mert azok, kik hisznek, Isten kegyelme által bensõleg megvilágosíttatnak, hogy higyenek; azok, kik nem hisznek, Isten igazságos itéleténél fogva kevélységök és egyéb vétkeik miatt, nem világosíttatnak föl úgy, hogy valósággal higyenek, habár hihetnének, és valóban hinnének is, ha az Isten által nekik elegendõ mértékben nyujtott kegyelemmel együttmûködni akarnának.
Mt 11,26
Igen, Atyám! ez a te akaratod, hogy engem csak a kicsinyek értsenek, valamint a te akaratod volt, hogy magam is kicsiny, csekély legyek, az emberek alakjában és természetében. A választottság Isten részérõl egészen ellenkezik a világ szellemével. Ez csak a gazdagokat, okosokat és hatalmasokat választja; Isten pedig a szegényeket, tudatlanokat és gyengéket választja, s õket lélekben gazdagokká, bölcsekké és hatalmasokká teszi. Miért? hogy elõtte senki ne dicsekedjék, hanem a ki dicsekszik, az Úrban dicsekedjék. Lásd Kor. I. 1,31.
Mt 11,27
E vers elõadja a módot, mikép jelenti ki magát az Atya a kicsinyeknek. Ez, úgymond Jézus, a Fiú által történik (Ján. 6,40.), azaz, a Fiú és az õ kis hívei prédikálása által (vesd össze: Kor. I. 1,17–21.), valamint az õ Lelke által (Ján. 14,26. Gal. 4,6.). Hogy pedig a Fiúnak valósággal van hatalma és ereje a mennyei bölcseséget közleni és osztogatni, kitûnik az õ hatalomteljességébõl (vesd össze: Máté 28,18.), és az õ bensõ viszonyából az Atyához, mi kölcsönös meg- és átismerés, mint a vers elsõ fele kifejezi.
Mt 11,28
részint bûnökkel (ar. sz. Ján. Jerom. Ágost.), részint a farizeusi rendeletek terhével (Teofil), részint ez élet szenvedéseivel és kisérteteivel.
Mt 11,28
a terhet leveszem rólatok, feloldozlak, megenyhítlek, megujítlak titeket.
Mt 11,29
az evangéliomi törvény, a hit és szeretet igáját.
Mt 11,29
különösen alázatosságot és szelídséget, mi minden szentség alapja.
Mt 11,29
akaratomnál fogva; mert sokan alázatosak szóval, de kevesen szivben (Bern.). A kereszténynek alázatossága, tulajdon gyengéinek és méltatlanságának érzete, a szivben lakik, de alkalmilag egyszerûen, természetesen és keresetlenûl tûnik elõ.
Mt 11,29
a lelki nyugalom, a béke betér hozzátok.
Mt 11,30
mert a szeretet (vagy az isteni kegyelem) mindent könnyûvé tesz, a mennyiben természetfölötti erõvel bír, és egyedûl szabadíthat meg minden gátló befolyástól. Azért tulajdonképen csak a keresztény ember szabad, mert csak ez bír szent szeretettel.
Mt 12
Mt 12,1
Ez eseményt húsvét utánra teszik a 31. évben.
Mt 12,1
Mózes törvénye szerint (Móz. V. 23,25.) az éhezõknek szabad volt kalászokat tépni. Az Úr szolgálatában töltötték a tanítványok az egész napot a nélkül, hogy ettek volna, s most szükségbõl éhöket szegény táplálékkal csillapíták.
Mt 12,2
Szombaton a kalászszedés tilalma, ama késõbbi kicsinyes tilalmakhoz tartozott, melyeket a zsidók a szombat megszentelésére rendeltenek.
Mt 12,3
Jézus nem keresi, volt-e a farizeusoknak joguk ezt cselekedni a mózesi törvény szerint, hanem a kivételekrõl szól, melyeket a szükség vagy magasabb tekintetek, vagy az isteniszolgálat és a felebaráti szeretet tenni megengednek.
Mt 12,4
Valamint Dávid, szükség esetében, midõn az igazságtalan Saultól futott, vétlenûl megéhezvén, a szentélybõl kerûlt kitett kenyeret megehette, így szabad volt tanítványimnak is kalászokat szaggatni éhségök lecsillapítására. E történet le van írva Kir. I. 21,1. s követk. A kitett kenyerekrõl lásd Móz. III. 24,6–9.
Mt 12,5
A papoknak szabad volt szombaton az áldozatokat levágni, az oltárra föltenni, megégetni, a kisdedeket körûlmetélni. Lásd Móz. III. 6,8. s követk. Móz. IV. 28,3. Vesd össze: Ján. 7,22.24.
Mt 12,6
Ha már a mózesi templomszolgálat végett szabad volt a szombati nyugalmat feltörni, mennyivel inkább szabad az én szolgálatom végett? mert csupán e szolgálat végett éheztek tanítványaim, s éhségök lecsillapítására szaggattak kalászokat.
Mt 12,7
Ha ti törvényeitek szellemét ismernétek, mely szerint nem annyira a külsõ istenitisztelet, mint a szeretetnek belsõ szent érzelme van parancsolva, s ha ti e szeretettel és szent érzülettel bírnátok, tanítványimat ártatlanoknak ismervén, nem itéltétek volna el.
Mt 12,8
A Messiás a szombat fölött áll, valamint az egész mózesi törvény fölött, nem hogy azt fölbontsa (Máté 5,17.), hanem, magasb értelemben, visszaadja. Ki szombaton csak a sürgetõ szükséget, melynek kielégitését Isten is akarja, vagy pedig az isteniszolgálatot és a felebaráti szeretetet tartja szem elõtt, az nem töri föl a szombatot, hanem megszenteli magasztosabb módon, megnyugodván Istenben, kinek kedvéért a szombat rendeltetett. Lásd Móz. I. 2,3.
Mt 12,10
mint a szombat megszentségtelenítõjét.
Mt 12,12
Lásd a 4-ik jegyz.
Mt 12,15
mert még nem jött el az õ órája. Máté 26,45.
Mt 12,18
igaz religiot. Lásd Izai. 42. r. s a jegyzeteket.
Mt 12,19
Nem lesz dicsekvõ szószátyár.
Mt 12,20
Õ az embereket, kikben a jónak csak gyenge maradványa van még fön, nem taszítja el magától, hanem lassankint az üdvre vezérli. Lásd Izai. 42. r.
Mt 12,20
mígnem az igaz religio az egész földön kivívja uralmát.
Mt 12,21
A legtávolabbi pogány nemzetek benne fogják vetni bizalmokat, tanításában fognak találni vigasztalást, békét és üdvösséget. A név itt ismét a valóságot jelenti.
Mt 12,22
A vakság és némaság, következménye volt az ördöngösségnek (ar. sz. Ján.).
Mt 12,23
a második Dávid, a Messiás. Lásd Máté 9,27.
Mt 12,24
Belzebubról lásd Máté 10,25.
Mt 12,25
Minden város, minden ház és ország csak egy czélra törekvõ, egyetértõ közremûködés által állhat fön; ha ez megszûnik, akkor a város, a ház vagy ország fölbomlik és tönkre jut. Ha az ördög velem együtt mûködnék, akkor õ az én czélomra – az emberek üdvére mûködnék, s tulajdon országát tönkre tenné.
Mt 12,27
A zsidók között ez idõben és elõbb voltak emberek, kik az Isten szent nevének, vagy más, az Istennel bensõ egyesûlésben álló, már elhúnyt személyek nevében ördögöket ûztek ki (vesd össze: Ap.cs. 19,13. Márk 9,37.38.). Ha e mellett sok balvélemény csúszott is be, mint Flav. József beszéli, hogy némelyek bizonyos, Makerus mellett termõ gyökér erejének tulajdoníták az ördög kiüzését: de azért nincs ok tagadni, hogy jámbor zsidók valósággal ûzhettek ki gonosz lelkeket. A zsidó nemzet Isten népe volt, s mily gyakran és mily sokféle módon mutatta ki Isten közöttük és általok az õ hatalmát, egész történetök bizonyítja.
Mt 12,28
Ha pedig én Isten ereje által ûzöm ki az ördögöket, s így tehát Isten velem van, akkor az én beszédemnek, hogy elközelgetett mennyeknek országa, igaznak kell lenni.
Mt 12,29
Mikép ragadhatnám el a sátántól övéit (a bûn és mindenféle inség által az õ hatalmába esett embereket), ha nem volna fölötte hatalmam, s egyszersmind nem tartanám õt megkötözve? Csak mivel ellene és fölötte erõsebb vagyok, úgy tehetem ezt. Vesd össze: Izai. 49,24.25.
Mt 12,30
Miután a Megváltó a farizeusoknak megmutatta, hogy képtelenség az õ ördögûzését az ördög erejének tulajdonítani, intve és fenyítve végzi beszédét. Ti farizeusok! kik a nép tanítói vagytok, de velem lenni nem akartok, mondom nektek, hogy mindazon tanító, ki nincs kizárólag és határozottan az én tanításom mellett, szükségképen az én ellenségem; és mindazon tanító, ki a népet nem gyüjti országomba, szétszórja azt, s mint elszéledett nyájat, veszélybe viszi. Az igazság és tévely, Krisztus és a sátán között nincs közép. Azért mondja sz. Ágoston: Vagy Istenéi vagyunk, vagy a sátánéi; közép nincsen.
Mt 12,31
Azért (ezen ellenséges érzület miatt, melylyel irántam vagytok), mondom nektek, hogy minden káromló beszéd és minden bûn, mely mindig az Isten szentségének káromlása, bocsánatot nyer az Istentõl, de a Szentlélek ellen való bûn és káromlás nem nyer. Ez abban állott, hogy a szembeötlõ bizonyságok és tulajdon jobb meggyõzõdésök ellenére, azt, mit a Szentlélek Krisztusban munkált (28. v.), a gonosz léleknek tulajdonították (24. v.), s így a jót rosznak, az istenit ördöginek nevezték. Mindaz, ki a kereszténységnek, vagy valamely parancsot vagy tilalmat tárgyazó tiszta tanítmánynak fénye elõtt szemeit készakarva behunyja, s magát, jobb meggyõzõdése ellenére, arra vinni törekszik, hogy a roszat jónak, a jót rosznak tartsa, ugyanazt cselekszi. Mivel ezen vétekkel az akaratnak teljes megátalkodása és ellenszegûlése van összekapcsolva, tehát az természeténél fogva gyógyíthatlan és megbocsáthatlan. Kik az ilyen vétkekben vannak, hasonlók ama halálos betegekhez, kik nem csak minden gyógyszert megvetnek, hanem ezenfelûl mindent elkövetnek, hogy vesztöket siettessék. Az ilyenek egyedûl csoda által szabadúlhatnak meg. Az Isten tehet ugyan csodát, és adhat nekik kegyelmet, hogy vakságukból diadalmasan megtérhessenek; de ha ezt nem teszi, az õ itélete igaz marad. E lehetõség tekintetébõl könyörög az anyaszentegyház az ilyen bûnösökért, valamint õket a sz. gyónásra is bocsátja úgy, mint másokat.
Mt 12,32
A jövendõ világ a zsidókra nézve a messiási világ volt itt és a síron túl, valamint a mennyország erre is, arra is vonatkozik (Máté 3,2.), de úgy, hogy majd az egyikre majd a másikra szóló vonatkozás túlnyomó. Itt a sírontúli tisztítóhely értetik (Ágost. Gerg. Béda, Bern.), hol minden megbocsátott nagy bûnökért eleget lehet tenni, s hol minden bocsánandó vétkek a szenvedett bûnhödés után elengedtetnek. Szólani, itt annyit tesz, mint káromlani, s azután, átalában vétkezni, a mennyiben minden vétek által az Isten káromoltatik. Krisztus a farizeusok ellenében azt akarja mondani: Ha ti csupán engem káromoltatok volna, mint ezt mások is cselekedték (Máté 13,54–58. Ján. 7,41. Tim. I. 1,13.), ez nektek megbocsáttathatnék; de mivel egyszersmind a Szentlelket is káromoltátok, a mennyiben az õ nyilvános cselekvését, minden másnak (23. v.) s így magatoknak meggyõzõdése ellenére is, melyet bennetek õ ébresztett, az ördögnek tulajdonítjátok: ez nem bocsátható meg nektek. E szerint az Isten Fia ellen elkövetett vétkek azok, melyek nem eltökéllett, szántszándékos vakságból erednek, hanem részben meggondolatlanságból s emberi gyarlóságból vitetnek véghez; a Szentlélek elleni vétkek pedig azok, melyek nem csupán a Megváltó törvénye ellen, hanem a Szentlélek által közlött jobb ismeret ellen való szántszándékos ellenszegûléssel, s így egyenesen a Szentlélek ellen követtetnek el.
Mt 12,33
Ha jóknak akartok látszani, legyenek jók cselekedeteitek (gondolataitok, szavaitok és tetteitek), vagy pedig legyen összehangzó gonosz tetteitekkel egész valótok, és valljátok meg, hogy bensõleg is gonoszak vagytok; mert a gonosz tettekrõl ismertetik meg a gonosz ember, mint rosz gyümölcseirõl a rosz fa (Ágost. Maldonat).
Mt 12,34
ti, teljesen megromlottak! Lásd Máté 3,7.
Mt 12,34
Miután a szó hû kifejezése belsõ gondolkodástoknak és egész valótoknak, mit szólhatnátok egyebet káromlásnál?
Mt 12,36
melynek nincs észszerû alapja, mely nem Isten dicsõségén és embertársainak javán alapszik. Mások a görögöt így: minden gonosz igérõl.
Mt 12,36
mennyivel inkább ti, kik káromlást szóltok a Fiú és Szentlélek ellen, és a szerint cselekesztek? – A milyen a beszéd, olyan az ember, és a milyen az ember, úgy fog megitéltetni, tehát beszéde szerint fog megitéltetni. Ha hiúsággal van tele, hiú, hivalkodó az õ beszéde, és e szerint fog megitéltetni és megbüntettetni; mert semmi hiú nem állhat meg Isten elõtt.
Mt 12,37
Épen mivel olyan az ember, a milyen beszéde. Az ember beszédei tehát az õ ügyállásának mindennapi jegyzõkönyvei Isten elõtt.
Mt 12,38
Némelyek a farizeusok közõl, kik õt káromolták, s ezért általa megrovattak (24–37. v.), így felelének: Elismerünk téged mesterûl, ha nekünk az égen (Márk 8,11.) csodajelt, valami rendkivüli mennyei jelenést mutatsz; mert a földi jelek, beteggyógyítások nem elegendõk nekünk, mivel azok más erõktõl, az ördögtõl is származhatnak, mennyei jelt azonban csak Isten által tehet az ember.
Mt 12,39
mely az Istennel kötött frigyet hûtlenûl megszegte.
Mt 12,39
A csodák, a földi úgy mint az égi jelenések, bizonyítékúl csak a jóakaratú hivõkre nézve szolgálnak (lásd Máté 13,58.), mert csak ezeknek van ahhoz fogékonyságuk, míg a roszakaratú hitetlenek, különösen a megátalkodottak, mint a farizeusok, épen oly kevéssé akarnak látni csodajelt, mint az igazságot, s azt mindig más erõknek tulajdonítják. Ezen hitetleneknek az Isten, hogy irgalmánál fogva õket egészen el ne hagyja, nem ad más jelt, mint a kereszténység csodáját, különösen annak fõ bizonyítékát, az Úr föltámadását, melyben hinniök kell, ha meg akarnak szabadúlni.
Mt 12,40
Lásd Ján. 2,1. A három nap és éjjel, a héber szólásmód szerint, úgy értendõ, hogy Jézus az elsõ nap egy részén, második nap egészen, s a harmadik egy részén át lesz a sírban (a pokol tornáczában). Mikép lehet az, hogy már Jónás életsorsában van valami Jézus Krisztuséból? Valamint a természetben a felsõbbrendû lények az alsóbb rendûekkel összefüggésben lévén, amazok ezekben némileg elõképezve, jelölve vannak: úgy volt Jézus élete is némi részben jelölve, elõképezve azon szent emberek életében, kik az õ útját elõkészítették.
Mt 12,42
A pogány niniveiek (Jónás 3,5.) és Szába pogány királynéja (Kir. III. 10,1. s követk.) égi jel nélkül is megtéríttettek, ez Salamon, amazok Jónás által; ti pedig nem hallgattok rám, habár nagyobb hatalmam és méltóságom van, mint Jónásnak és Salamonnak; azért egykoron ama pogányok fogják rátok mondani a kárhoztató itéletet az itélet napján. Az elvakúlt zsidók miképen fognak már itt megbüntettetni, Jézus a következõ példabeszédben mutatja meg (43–45. v.).
Mt 12,43
Istentõl oda ûzetve, hogy az embereknek ne ártsanak (Tób. 8,3.).
Mt 12,43
A gonosz lelkeknek nincs nyugalmok, hanem szûntelen gyötörtetnek; de az õ gonosz akaratjok kielégíttetik, s némi nyugtot nyer akkor, ha az embereknek árthat.
Mt 12,44
ama lélekbe, melyet elhagytam.
Mt 12,44
a lelket üresen találja minden kegyelemtõl és erénytõl, mintegy kisöpörve, s az õ számára szép, kényelmes lakásúl elkészítve.
Mt 12,45
Ezen ember lelki állapotja roszabb lesz, mint megtérése elõtt volt. Mily nagy intés és tanúlság ez mindazokra nézve, kik szerencsések lehettek igazán megtérni! Bár csak õrizkednének a visszaeséstõl, mi a vétkezést lassankint megszokássá, s a megtérést majdnem lehetetlenné teszi!
Mt 12,45
A zsidók a babiloni fogság után lemondtak a bálványimádásról és a pogány szokásokról, a gonosz lélek mintegy kiment belõlök, s nemsokára a következõ makkabeusi dicsõ korszakban a zsidó religio legfényesebb diadalát ülte; de csakhamar azután oly romlottság harapózott el az Isten népe között, minõ azelõtt soha nem volt (lásd az utolsó jegyzetet a Makkab. II. könyvében). Vallási szakadások támadtak, különösen a farizeusoké, kik Mózes tiszta tanítását megmérgezték. A gonosz tanítók gonoszabb tanítványokat nemzettek, úgy, hogy Kirsztus idejében a zsinagóga nem volt egyéb, mint minden kegyelemtõl és jobb szellemtõl kiüresedett ház, fölékesítve ugyan a képzelt igazság kevélységével, s látszólag szent és tiszta, külsõ cselekvények által, de valóban egészen üres és puszta, valódi sátántanya volt. Igy a sátán teljes hatalommal bírt fölöttük, s az õ lelki állapotjok gonoszabb volt, mint valaha; mert gyilkosaivá lettek az Isten Fiának, s lassankint ama vakságba estek, melyben, a természetfölötti erénynek meghalva, még most is bolyonganak.
Mt 12,46
t. i. az õ rokonai, nagybátyjai. Lásd Máté 1,25. 24-ik jegyz.
Mt 12,46
hogy a farizeusok közõl, kik õt meg akarták fogni, kiragadják, és Názáretbe vezessék vissza. Az atyafiak ezen fölûl azt vélték, hogy tán õrûlt. Márk 3,21. Vesd össze: Ján. 7,5. A szûzanya hihetõleg csak azon szándékból követte õt, hogy biztosságba helyezze.
Mt 12,47
A görög szerint: akarván veled szólani.
Mt 12,50
Most nincs annak ideje, hogy atyámfiait ismerjem, és akaratjokon járjak. Mennyei Atyámtól rámbizott tisztemnek gyakorlatában mindazokat ismerem atyámfiainak, kik pontoson teljesítik az õ akaratját, melyet én hirdetek.
Mt 13
Mt 13,1
Kafarnaumban.
Mt 13,1
a genezareti tenger mellett.
Mt 13,2
hogy a tolongásból visszavonúljon.
Mt 13,3
A hasonlat, a példabeszéd, elmondása valamely eseménynek, mely megtörténhetett volna, de nem történt meg, hanem csak föltaláltatott azon végre, hogy általa valamely igazság jelképleg elõadassék.
Mt 13,3
E példabeszédet maga az Úr fejti meg a 19. s következõ versekben.
Mt 13,5
A mag kifelé hajtott, mert mélyen gyökeret nem ereszthetett.
Mt 13,6
melyek által a nedvet magokba szívhatták volna védelemûl a hõség ellen.
Mt 13,8
Némely mag száz, némely hatvan, némely pedig harmincz magot termett.
Mt 13,9
A kinek fogékonysága és jóakarata van a dolog mélyébe hatni, az fontolja meg.
Mt 13,11
Mivel ti fogékonyak vagytok az én titokteljes tanításaimra, készséges hitetek van, s épen azért azokat megértitek; ezek pedig ama fogékonysággal nem bírnak. Krisztus azt akarja mondani: A legalkalmasabb tanításmód hivõkre és hitetlenekre nézve a hasonlatok által való elõadás. A hivõk nem ijednek vissza a képes elõadás nehézségeitõl, hanem annál mélyebben hatnak be, és Isten õket annál jobban megvilágosítja. A hitetlenek pedig az igazságot rejtõ képek határozatlan és rejtélyes voltánál fogva, gátolva vannak azt szidalmazni és gyalázni (vesd össze: Máté 7,6.), a nélkül, hogy el volna tõlök véve a lehetõség, hogy azok értelmébe behassanak, ha ezt komolyan és Isten kegyelmével akarják. Vesd össze: Máté 11,25.
Mt 13,12
a kinek fogékonysága, készséges hite van az isteni tanításhoz, az ilyen az ismeretben fokonkint fog haladni; a kiben pedig nincs meg e fogékonyság, attól még az a csekély világosság is, melylyel bír, elvétetik, úgy, hogy az igazságra nézve mindinkább elvakúl. Valamint a természeti, úgy az erkölcsi világban sehol sincs megállapodás; valamint a jó, úgy nõ a rosz is, és megállani, már annyi, mint visszaesni.
Mt 13,13
mivel a fogékonytalanság és hitetlenség állapotában vannak, melyben az ember azt véli, hogy lát, pedig nem lát; azt hiszi, hogy ért, pedig nem ért. Mivel ily állapotban vannak, ehhez alkalmazottnak kell lenni a tanításmódnak is. A példabeszédekben, az, kinek fogékonysága nincs az igazságra, csak az elbeszélt eseményt érti, de nem a természetfölötti igazságot, mely az által eléadatik. Lásd 4-ik jegyz.
Mt 13,15
Nem akarnak hallani és látni, így tehát az igazságra és megtérésre nem juthatnak.
Mt 13,16
De boldogok vagytok ti, hogy nem csupán külsõleg nézitek csodáimat, mint a farizeusok, és külsõleg halljátok igéimet, hanem fogékonysággal és készséges hittel is bírtok az én életem és tanításom fölfogására és megértésére.
Mt 13,18
Habár a tanítványok a példabeszédet már értették (11. v.), az Úr annak még mélyebb értésébe vezeti õket, mert a kinek van, annak adatik (12. v.).
Mt 13,19
nincs hozzája fogékonysága és készséges hite. Lásd 9-ik jegyz.
Mt 13,19
a sátán.
Mt 13,19
Az igének, mely az ilyenhez intéztetik, olyan sorsa van, mint azon magnak, mely az útfélre vettetik. Valamint ez keménysége miatt a magot be nem veheti, úgy a megkeményedett szív sem veszi be az isteni tanítást. Ilyen fölött a sátán nyer hatalmat, a mennyiben az Isten igéjét elrabolja, elhomályosítja stb. és a szivet vakságában tartja. – A személy itt az ige helyett vétetik, ki ezt beveszi, mivel ennek gyümölcsözése a személytõl függ.
Mt 13,21
A köves hely kevés földdel, azon embereket jelenti, kik az Isten igéjét örömmel fogadják ugyan, de teljes lelkökbõl, teljes belsõ erejökbõl azt magokban kifejleni nem engedik. Az ilyeneknél csak külsõleg van meg a kereszténység, mely nem tartós nálok. Ha szorongatás, üldözés támadja meg az ilyenek új életmódját, megbotránkoznak, kétkednek, ingadoznak, elesnek, és az igét megvetik.
Mt 13,22
a földiekért, a nõért és gyermekekért, a hivatalért és méltóságért, az örömekért és élvekért való gondok.
Mt 15,24
az Istentõl adott kegyelem szerint, a tökélynek egyik vagy másik fokára lépvén, azzal együtt híven mûködnek.
Mt 13,24
Lásd megfejtését 36–43. v. A mennyország a szerint Isten anyaszentegyháza a földön, melyben jók és roszak vegyest találtatnak.
Mt 13,32
Valamennyi kerti növények közt a keleti mustárnövény a legnagyobb. Oly nagyra nõ, mint a fa, sok ága van és széles levelei. Valamint a mustármag nagy fává nõ, úgy Isten anyaszentegyháza a földön kezdetben kicsiny ugyan, de késõbb kiterjed minden emberre nézve, kik alatta menedéket akarnak keresni. Az Üdvözítõ jelképûl nem választja a legnagyobb fát, hanem a legnagyobb, fanemû bokrot, valószinûleg azért, mivel Isten anyaszentegyháza a földön minden fönsége mellett sem lép ki soha az alázatosság állapotából.
Mt 13,33
Valamint egy kevés kovász sok lisztet megsavanyít, midõn a nélkül, hogy észrevennék, azt minden részében áthatja: úgy hatja át mennyeknek országa, az Isten anyaszentegyháza, természetfölötti erejével, csendes bensõ mûködéssel lassankint az egész emberiséget, megújít, megnemesít mindent, mi magát készakarva el nem vonja. Ugyanez alkalmazható minden egyes emberre nézve is. A keresztény érzület, a hol igazán jelen van, áthatja a lelket és testet, megnemesíti minden gondolatainkat, szavainkat és tetteinket a legkisebb mozdúlatig.
Mt 13,34
Minden tanitását jelentékeny, titokteljes beszédben adta elõ. A hasonlat, példabeszéd, itt átalán a titokteljes, elmés beszéd helyett vétetik. Vesd össze: Zsolt. 77,2.
Mt 13,35
hogy beteljesedjék, mit az isteni Ige a próféták által szólott (Móz. V. 18,15.), különösen pedig a prófétai énekes, Ázáf által (Zsolt. 77,2.), hogy Isten titokteljes beszédek, talányok stb. által vezérel az üdvre. Az ó szövetségbõl idézett hely itt, mint gyakorta, nem szóról szóra adatott. Krisztus és az apostolok ezt azért tették, hogy egyes helyekre nézve, melyeket ki akartak emelni, különös nyomatékot adjanak, vagy pedig, hogy az ó szövetségi helyeket bõvebben kifejtsék.
Mt 13,36
Lásd a 15-ik jegyz.
Mt 13,38
az igaz keresztények, Isten anyaszentegyházának élõ tagjai.
Mt 13,41
Az „és“ itt „azaz“ helyett van.
Mt 13,42
Lásd Máté 8,12.
Mt 13,43
megdicsõûlnek testben és lélekben. Lásd Dániel 12,3. és a jegyz.
Mt 13,43
Lásd a 9. v.
Mt 13,44
Az igaz hit és az igaz boldogság azon kincs, melyet Isten kegyelme megtalálni enged. Áldozd föl, ha szükség, mindazt, mi elõtted kedves a földön, hogy azt megnyerd és megtarthasd. Ez a kincs el van rejtve, mert e világ bölcsei Krisztus bölcseségét esztelenségnek tartják; elrejtve kell azt tartani, mert a test, világ és gonosz lélek azt elrabolni törekszenek.
Mt 13,46
Vesd össze: Péld. 8,11.
Mt 13,50
Lásd a 42. v. Ez és az elõbbi példabeszéd tanítja, hogy Jézus Krisztusnak egyetemes látható anyaszentegyházához nem csak a választottak, hanem az elvetettek is, nem csak a jók, hanem a roszak is tartoznak; habár nem tartoznak oda a nyilvános tévtanítók, az egység középpontjától elszakadtak, s az itéletileg kizárottak (excommunicáltak).
Mt 13,51
A görög szerint: Igen, Uram!
Mt 13,52
a keresztény anyaszentegyház minden igaz tanítója.
Mt 13,52
ó és új igazságokat az ó és új szövetségbõl (Jerom. Ágost.), mindenféle lelki táplálékot a különféle szükséghez képest.
Mt 13,54
Názáretbe.
Mt 13,54
A görög szerint: zsinagógájokban.
Mt 21,35
A görög szerint: Jakab, Józes, Simon és Júdás. Ezek Jézus unokatestvérei voltak, fiai ama Máriának, ki Kleofásnak felesége, s a boldogságos Szûznek rokona volt (Ján. 19,25.). A nevezett Jakab az ifjabbik Jakab, egyik a tizenkét apostol közõl. Júdás, Jakab testvére, azon Júdás, kitõl egy levelet bírunk, szintén egyike a tizenkettõnek.
Mt 13,56
nõrokonai átalában.
Mt 13,57
Megütköztek, zavarba jöttek az õ alacsony sorsán; mert õk is azt hitték, mint az idõben a zsidók legtöbbnyire, hogy a megigért Messiás, mint földi király, külsõ nagy fénynyel fog föllépni. A két apostol csakhamar és bánkódva tért meg ezen véleménytõl. Mily sokan megütköznek még most is a kereszténységnek látszólagos alacsony, egyszerû voltán!
Mt 13,57
mert az emberek a velök és mellettök nõtteket közönségesen nem becsülik többre, mint magokat.
Mt 13,58
mert a csodák csak a készséges, fogékony szivekre nézve szolgálnak az igazság bizonyítékaiúl. Lásd Máté 12,39. 36-ik jegyz.
Mt 14
Mt 14,1
Heródes Antipas. Lásd Máté 2,22. 21-ik jegyz.
Mt 14,1
mindjárt a lefejeztetés után, mivel Jézus már régebben föllépett. A hiú világfi keveset törõdött Jézus tanításaival és tetteivel; mert azok nem szolgáltak kéjei kielégítésére (ar. sz. Ján.).
Mt 14,2
Föltámadása után nyerte a természetfölötti erõket. Az üres világfi mitsem tudott a természetfölötti világról, és nem is hitt abban; de hogy a dolgon könnyen átessék, s mélyebb vizsgálat által ne zavartassék érzéki nyugalmában, a föltámadás tanát hozta elõ, mi elõtte csak népbabona volt, Mivel Heródes ker. Jánosra vonatkozólag szól, az evangélista alkalmat vesz a szent elõkövet halálát és ennek okait elbeszélni.
Mt 14,3
A görög szerint: az õ testvérének, Filepnek feleségeért. Ez különbözõ személy Fileptõl, a negyedes fejedelemtõl Luk. 3,1. Heródiás, leánya volt Aristobulusnak, a nagy Heródes egyik fiának (lásd az utolsó jegyz. Makkab. II. könyvéhez). Heródes õt nõûl fiának, Filepnek adta, de ezt kizárta az örökösödésbõl, ki azután csak mint magán ember élt. Heródiás, hogy uralkodónõ lehessen, többre nézte a viszonyt Heródes Antipással, ki az õ kedvéért, nejét, az arab fejedelemnek, Aretásnak leányát, magától eltaszította.
Mt 14,10
János foghelye, némelyek szerint, Makerus volt, egy keleti határerõsség, nem messze Heródiumtól, hol akkor Heródes tartózkodott.
Mt 14,13
Márk 6,31. szerint, Jézus egy puszta vidékre ment, Julia Betszaidájában, Genezaret tavának keleti partjára, Filep, negyedes fejedelem tartományába, ki jószivû uralkodó volt. Jézus hihetõleg Heródes Antipas cseleit akarta elkerûlni, mert az õ órája még nem jött el.
Mt 14,14
azaz, a mint a népet látta, elõlépett.
Mt 14,15
hogy ennyi népnek estebédet szerezni lehessen.
Mt 14,19
Lásd Luk. 9,16. Jézus hálaimádságot mondott; mert az Isten igéje által áldatik meg az eledel. Lásd Tim. I. 4,4.5. Midõn a kenyereket megszegé, megsokasítá isteni teremtõ erejével a darabokat, és tanítványainak adá, hogy oszszák szét.
Mt 14,20
A lelki eledel után éhezõk testileg is megelégíttettek. Igy szolgál a természet a léleknek, ha ez az igazi életre jut, s testi szükségeink is fedezve lesznek, ha Krisztushoz híven ragaszkodunk.
Mt 14,20
Annak jeléûl, hogy az Isten nem fösvénykedik adományaiban.
Mt 14,21
A görög szerint: mintegy ötezer férfiú.
Mt 14,22
A tanítványok csak nehezen váltak el Jézustól (Jerom.). Jézus elküldé õket, hogy a sereg, mely õt királylyá akarta tenni (Ján. 6,15.), õket, kik még gyengék voltak, részére ne hódítsa. És magánosan imádkozni is akart. (23. v.).
Mt 14,23
Habár Jézus Krisztus egyesûlése az Atyával folyvást tartott, és soha egy perczig sem szakadt meg, mégis volt meghatározott ideje imádságra, nekünk tanúlságúl, hogy az imádság elsõ kötelessége a kereszténynek. Az imádság volt az õ lelkének élete; mely csak akkor szûnt meg imádkozni, hogy cselekvõleg mûködjék, midõn Atyjának akarata úgy hozta magával; és újra visszatért az imádsághoz, mihelyt megszabadúlt.
Mt 14,25
Az éj akkoron, romai szokás szerint, négy õrváltásra vagy részre osztatott, mindenik három órából állván. A negyedik õrváltás reggeli három órára esett, midõn Palesztinában még nyáron is sötét van.
Mt 14,30
Míg csak hitt Péter, mindaddig természetfölötti erõvel bírt; mert az erõs hit az embert Istenhez kapcsolja. A ki kétkedik, Istent elhagyja, így Isten erejét nélkülözi, és saját tehetetlenségének esik áldozatúl.
Mt 14,34
A görög szerint: Genezaret.
Mt 15
Mt 15,2
A régi (farizeusi) tanítmányt. Lásd az utolsó jegyz. a Makkab. II. könyvéhez.
Mt 15,2
Ez toldalék volt a tisztúlási törvényekhez, melyeket Isten adott. Vesd össze: Márk 7. r.
Mt 15,3
Miért vádoljátok ti tanítványaimat, kik csak a ti tanítóitoktól szabott emberi parancsot hágják át, midõn ti szabadságot vesztek, még az isteni törvényt is megszegni, s másoknak is tanácsoljátok, hogy szegjék meg, csakhogy hagyományaitokat fentartsátok? Lásd a követk. Egyébiránt óvakodjék mindenki a farizeusok pótléktanait és hagyományait egybehasonlítani Isten anyaszentegyházának hagyományaival és parancsaival. A farizeusi hagyományok nagy részben valótlanok és a zsidó tanítók által költöttek voltak; a kathol. anyaszentegyház hagyományai pedig isteni kijelentések, ha az egyház azokat ilyenekûl mondja ki. Ezek megerõsítik, mi a szent irásban följegyeztetett, vagy kiegészítik, mi abban nincs megírva, vagy értelmezik, mi abban homályosan van kifejezve. A farizeusi törvények fensõbb teljhatalomból származtak ugyan (lásd Máté 23,2.3.), de olykor ellenkeztek az isteni törvényekkel, s akkor nem voltak kötelezõk; az anyaszentegyház parancsai nemcsak hogy a Jézus Kirsztus által alapított szellemi hatalomtól jõnek, hanem egyetlen czéljok is az, hogy Isten törvényeinek határozottabb és biztosabb teljesedést és foganatot eszközöljenek; mert az anyaszentegyház Krisztus helytartója a földön, és csupán azt teszi és parancsolja, mit Jézus Krisztus minden egyes körûlmények között tenne és parancsolna, ha a földön járna. Vesd össze: Máté 18,17.
Mt 15,4
Lásd Móz. II. 20,12.
Mt 15,4
Lásd Móz. II. 21,17.
Mt 15,6
Az 5. 6. v. értelme ez: A ti hagyományotok azt tartja: Ha egy fiú így szól szegény szülõihez: A mit szükségtek fölsegítésére adhatnék, a templomnak áldozom, s ez nektek hasznotokra lesz! – s az ilyen fiú nem sérti meg a szeretet és hála kötelességét szülõi iránt; föl van mentve a kötelességtõl, hogy szülõit gyámolítás által tisztelje. Ezen hagyományotok által, mely nem Istentõl, hanem tõletek származik, Istennek a szülõk tiszteletére nézve adott törvényét megszegni engeditek, s így magatok is megszegitek. – Valószinûleg a farizeusok rábeszélték a gazdag fiúkat, hogy vagyonukat az õ kezelésök alatt levõ templomkincstárba adják, mellõzve szülõiket, ha ezek inségben sanyarogtak is.
Mt 15,7
kik külsõleg, templomi áldozattételre intvén, engem tisztelni látszotok, belsõleg pedig, lebeszélvén másokat az isteni törvény megtartásáról, engem megvettek és megvetni tanítotok.
Mt 15,11
Krisztus ezzel nem azt akarta mondani: Egyetek és igyatok, a mit akartok, ez által soha nem vétkeztek; mert a bizonyos étkektõl való megtartózkodást az isteni törvény parancsolta, melyet õ nem felbontani, hanem teljesíteni akart (Máté 5,17. Vesd össze: 23,2.3.); s ha e szavak szorosabb értelemben nem vétetnének, az italok általi megrészegûlést is szabadnak nyilvánította volna. Krisztus ez által csak azt akarta mondani: Nem a (tisztátalan, vagy tisztátalan kéz által megfertõztetett, vagy valóban tiltott) eledel az, mi magában megfertõzteti az embert, hanem a belsõ rosz, és külsõleg is rosz cselekedetekben nyilatkozó érzület teszi az embert tisztátalanná és vétkessé. Krisztus itt is, mint mindenkor, a farizeusokat a belsõ érzületre, mint fõdologra vezérli vissza, a nélkül azonban, hogy az Istentõl, vagy az Isten által rendelt hatalomtól parancsolt külsõ cselekvényt fölöslegesnek mondaná. Ebbõl kitûnik, hogy azok, kik az anyaszentegyház böjtölési és megtartózkodási parancsát megvetik, mily fonák módon ferdítik el Jézus ezen mondását, hogy engedetlenségöket az által szépítsék. Mert épen az általok felhozott igékben van kimondva rájok a kárhoztató itélet, Igen, te Isten egyházának megvetõje! nem magában az eledel, melyet az õ parancsa ellenére elbízott kevélység- és szemtelen engedetlenséggel élvezesz, tesz téged vétkessé, mert minden étel, mint Isten adománya, jó, s mivel csak a testnek való, lelkedet nem illeti: hanem a szádból jövõ vakmerõ szó, melylyel az Istentõl rendelt hatalomnak ellenszegûlsz, engedetlenséged, féktelen falánkságod és élvezetvágyad, ezek fertõztetnek meg tégedet.
Mt 15,12
miután a népet elbocsátotta (Márk 7,17.).
Mt 15,12
megütköztek tanításodon, szentségtelennek tartván azt.
Mt 15,13
Hadd beszéljenek és ócsároljanak; õk és az õ tanításaik elvesznek, mert nem tartoznak Istenhez. Lásd Máté 13,30.
Mt 15,14
Ez áll, oh keresztény! a te kivánságodról is. Ez vak, és csak (a kegyelemtõl vezérlett) értelem visz téged az igaz úton, és tart meg azon.
Mt 15,15
Lásd a fönebbi (11. v.) homályos beszédet.
Mt 15,20
Lásd a 8-ik jegyz.
Mt 15,21
azaz, közeledett e vidékhez (vesd össze: 24. v.).
Mt 15,22
a kánaániaktól származott asszony, egy pogány nõ. A kánaániaktól származtak Tírus és Szídon lakosai, kik késõbb a görögöktõl feníciabelieknek neveztettek.
Mt 15,22
azaz, oh Messiás! Lásd Máté 1,1.
Mt 15,22
Lásd Máté 4,24. 8,28. és a jegyzeteket.
Mt 15,23
és kiméne a házból, melyben tanított, mint a sz. Márkkal való összevetésbõl kitûnik. Jézus ezt azért tette, hogy az õ hitét, reményét, alázatosságát és állhatatosságát próbára tegye, mint ar. sz. János megjegyzi, alkalmat adandó neki, jámbor érzelmei kijelentésére.
Mt 15,23
Tedd meg neki, és ereszd útjára.
Mt 15,24
Krisztus küldetve volt ugyan a pogányok megváltására is, de nem akart közöttük tanítani; ezt apostolaira bízta. Lásd Ap.cs. 10,13.46.47.
Mt 15,26
A görög szerint: ebecskéknek, kölyköknek. – Krisztus az akkori zsidók szólásmódja szerint beszél, kik a pogányokat, mint tisztátalan, fajtalan bálványozókat, ebeknek nevezték. A beszéd kissé keménynek látszik; de Krisztus megalázza, kereszttel látogatja néha ama jámbor lelkeket, kik tõle valamit kérnek, hogy még alázatosabban és buzgóbban könyörögjenek az õ kegyelméért.
Mt 15,27
Úgy van, én, mint az ebkölyök, nem vagyok méltó a fiak között ülni az asztalnál; de mivel az asztalról lehulló morzsalék az ebeknek jut, oh juttass nekem bármi keveset a te kegyelmedbõl! – Ha olyan vagyok is, mint az eb, mégsem vagyok egészen idegen, táplálj engem, mint olyat; mert az ebecske nem tudja elhagyni ura asztalát (ar. sz. Ján.)
Mt 15,28
az alázatosság, szeretet, tisztelet és állhatatosság által.
Mt 15,30
A görög szerint: nyomorékok.
Mt 15,31
A görögben még ez is van: és a nyomorékokat fölépülni.
Mt 15,32
Vesd össze: Máté 14,15–21. az ötezernyi nép táplálását.
Mt 15,39
A görög szerint: Magdala. Magedan vagy Magdala (Magdalel Józ. 19,38.) Neftali nemzetség-részében erõs város volt, másfél órányira Tiberiástól dél felé.
Mt 16
Mt 16,1
Lásd Máté 3,7. 13-ik jegyz.
Mt 16,1
A kisértés a következõ kivánatban állott.
Mt 16,1
Miért égi jelt? lásd Máté 12. r. 34-ik jegyz.
Mt 16,4
A görög eléje teszi: Ti képmutatók!
Mt 16,4
Az égi jeleken, melyek sokszor csalnak, el tudtok menni, és jósoltok azokból tiszta vagy borús idõt: az idõk jeleit pedig, melyekbõl oly világosan kitûnik, hogy a Messiásnak már el kellett jõni, nem akarjátok megérteni. – Ez idõjelek egyrészt már azoknak bekövetkezett teljesedésében mutatkoztak, miket a próféták a Messiás személyérõl és hivataláról jövendöltek; abban, hogy Dániel évhetei (Dán. 9.) már lefolytak, de különösen, hogy a zsidóktól az uralkodás elvétetett (lásd az utolsó jegyzetet a Makkab. II. könyvéhez).
Mt 16,4
Lásd Máté 12,39. és a jegyz.
Mt 16,6
hamis tanításától, mert a törvénynyel ellenkezik (12. v.).
Mt 16,7
A kovász szónál eszökbe jutott, hogy kenyeret nem hoztak magokkal, s e miatt töprenkedtek. Azt hitték, Jézus nem akarja, hogy a farizeusoktól vegyenek kenyeret.
Mt 16,13
az Antilibanon tövéhez, Jordán forrásainál.
Mt 16,14
A legtöbb zsidók nem tudtak meggyõzõdni arról, hogy Jézus a Messiás; mert õk ebben egy nagy királyt vártak, ki õket a népek igájából ki fogja szabadítani; õk a próféták által megjövendölt kettõs eljövetelét, alacsony sorsban és dicsõségben, nem tudták megkülönböztetni; de mivel Jézus személyében mégis rendkivüli csodaerõk valának láthatók, a Messiás elõkövetének tarták õt, vagy egyiknek ama szent férfiak közõl, kik, az õ véleményök szerint, a Messiás eljövetekor fel fognak támadni halottaikból, hogy országát megalapítani és terjeszteni segítsék.
Mt 16,16
Te vagy a megigért és elküldött Messiás (lásd Máté 1,1.), s mint ilyen, nem csupa ember, hanem egyszersmind Istennek valóságos Fia, isteni természettel és valósággal bíró, egyetlen egyszülött Fia.
Mt 16,17
János Fia (Ján. 21,16.17.). Minden boldogság Jézusnak mint Messiásnak elismerésén alapszik, és hogy õ neki, mint Isten Fiának hatalma van, Isten fiaivá tenni. E megszólitásból vette eredetét azon szokás a kathol. keresztények között, melynélfogva sz. Péter utódját, az anyaszentegyház fejét „Beatissime Pater“ czimen nevezik, mibõl késõbb a „Szentséges Atya“ nevezet képzõdött.
Mt 16,17
a természeti ember, a puszta ész. Vesd össze: Kor. II. 1,26. 38-ik jegyz.
Mt 16,17
Te isteni kijelentés által vagy tanítva. Más apostolok is már elõbb elismerték Jézust Isten Fiának (Ján. 1,49. Máté 14,33.); de mivel itt Jézus határozott isteni kijelentésrõl szól, mely Péternek tétetett, így az õ ismeretének is Jézus Krisztus személyérõl, attól, melylyel az apostolok eddig bírtak, különbözõnek kell lenni. Ezek nem bírtak egészen tiszta fogalommal Jézus isteni méltóságáról. Péter elismerése és vallomása világos és határozott volt. (Igy sz. Hilár, ar. sz. Ján. és mások). Megjegyzendõ az is, hogy Péter ugyan a többi apostolok nevében szól, de nem az õ megbízásukból, nem is az õ eddigi nézeteik szerint (mert ily határozottan nem ismerték õt Isten Fiának): hanem mint fõ szól, kinek elismerését és vallomását, miután azzal õket megelõzte, magokévá tették.
Mt 16,18
azaz, kõszál, szirterõs férfiú, alapkõ. E nevezeteket adá Péternek az Üdvözítõ, még mikor õt apostolának választotta (Ján. 1,42.); itt kifejti annak jelentését, vonatkozólag az egyház külsõ épületére.
Mt 16,18
az én látható országomat a földön.
Mt 16,18
azaz, a pokol erõssége, a pokol birodalma. A pokol gyakran mint kapukkal és zárakkal ellátott erõsség rajzoltatik (Jób 38,17. Zsolt. 9,15. Izai. 38,10.). A kapu, mint kitünõ rész, az egész helyett vétetik, mint az ozmán kapu, vagy fényes kapu, ma is az ozmán birodalom helyett használtatik.
Mt 16,18
E vers értelme: Valamint te, mennyei Atyám kijelentésénél fogva, az én isteni méltóságomat, mint Isten egyszülött Fiáét minden társaid elõtt elismerted és megvallottad, úgy én is kitûntetlek téged fölöttük, és neked földi országomban, híveim látható községében elsõséget adok elõttök, hogy te légy látható alapköve ezen külsõ épületnek, mely által ez oly erõt nyer, hogy a pokol ördögi hatalmasságai, kik az igazságot és erényt tévedéssé és gonoszsággá igyekeznek elferdíteni, nem vehetnek azon diadalmat. Krisztus világosan hívei látható községérõl szól; mert „Ecclesia“ néven nevezi azt, melynek a héberben Kahal (gyülekezet) az izraeliták látható társasága (Móz. III. 4,13.) felel meg. A többjelentésû „mennyország“ kifejezést, úgy látszik, szándékosan kerûlte, hogy a láthatlan egyházzal netalán leendõ fölcserélésnek elejét vegye. Ha itt az egyház látható gyülekezet, akkor ezen látható épület alapkövét is, mint láthatót, kell érteni; mert a láthatlan egyháznak láthatlan alap- és szegletköve csak maga Krisztus (Zakar. 3,9. Máté 21,42. Efez. 2,20.). A többi apostolok is neveztetnek ugyan (Jel. 21,14. Gal. 2,9.) alapoknak és oszlopoknak, de világosan csak oly értelemben, hogy egyes falak és részek alapjai és támaszai, a mennyiben az apostolok egész országokat és népeket megtérítettek, – nem pedig oly értelemben, mintha az egész épület alapjai volnának. Továbbá kitûnik a fönebbi szavakból, hogy Krisztus nem Péter hitét és vallomását tette az anyaszentegyház alapjáúl, hanem magát Pétert az õ hitéért és hitében; mert valamint az anyaszentegyház nem hitbõl, hanem hivõ emberekbõl áll, úgy a látható egyház kõszála is csak hivõ kõszál (Péter) lehet. Mindig is a látható személyes kõszál volt az, mely hitében az anyaszentegyházat a pokolnak, a tisztátalan hamis tanoknak megtámadásaitól megvédelmezte. Mialatt az anyaszentegyháztól elszakadt felekezetek eredeti tanaiktól idõ folytával többé-kevésbbé eltértek, mert nem bírtak látható egységponttal, a kathol. anyaszentegyház, az õ látható alapköve által, menten tartotta magát a hit- és erkölcsre nézve minden hamis tanítmánytól. Azért üdv, háromszoros üdv a kathol. anyaszentegyháznak, hogy szorosan ragaszkodik az alapkõhöz, melyet Krisztus az õ külsõ fentartása végett beléje letett. Ezt tanítják mindnyájan a sz. atyák.
Mt 16,19
A kulcsok, jelvényei voltak a legfelsõbb helyettesi felügyeletnek és hatalomnak a palota és az ország fölött (Izai. 22,22.). Én téged a földön helytartómmá teszlek, s neked adom a legfõbb törvényhozó és bírói hatalmat.
Mt 16,19
Megkötni és feloldozni, Izai. 22,22. szerint, egyenesen annyit tesz, mint a mennyországot bezárni és kinyitni, a keresztény községbe valakit fölvenni vagy abból kizárni; azután pedig: a bûnöket megbocsátani vagy megtartani, mert ezen alapszik a fölnyitás vagy bezárás; végre: valamit megengedni vagy eltiltani, s ilyennek nyilvánítani; mert az igaznak vagy nem igaznak megismerésén és annak kijelentésén is alapszik a fölnyitás vagy bezárás. A többi apostoloknak is megadatik késõbb (Máté 18,18. Ján. 20,23.) a megkötõ és feloldozó hatalom, hanem csak akkor, miután már Péter alapkövûl, a kulcsok legfensõbb hatalmával, ünnepélyes módon megválasztatott, mi által oda utasíttattak, hogy isteni hatalmokat csak a fõvel egyességben gyakorolják; mert csak egy választatott az egész anyaszentegyház alapkövévé, melyen az épület egész külsõ alkotmánya nyugszik; csak egy a háznak látható urává, a bezáró és fölnyitó hatalommal. Egyébiránt, hogy sz. Péter hatalmának az õ minden törvényes utódjaira át kellett szállania, ez már magában világos, és hogy ezen utódok a romai püspökök, ez történelmi tény. E püspökökrõl mondja a florenci egyetemes gyülekezet: Határozzuk, hogy az apostoli szent szék, a romai pápa, a lelki elöljáróság hivatalát viseli az egész világon, és hogy õ székörököse sz. Péter apostolnak, õ valódi helytartója Krisztusnak, feje az egész anyaszentegyháznak, atyja és tanítója minden keresztényeknek, és hogy a mi Urunk Jézus Krisztustól sz. Péter apostol személyében neki adatott át a teljhatalom az egyetemes anyaszentegyházat legeltetni, kormányozni, vezérleni a szerint, mint ez az egyetemes egyház határozataiban s a kánoni szent törvényekben rendeltetik.
Mt 16,20
hogy õ a Messiás, ezt azért tilalmazta, hogy elejét vegye a nagy néptódúlásnak, mielõtt az õ ideje eljött volna (vesd össze: Máté 8,4.). Az õ tetteibõl elég bizonyítékot nyerhettek a zsidók, hogy az õ méltóságáról meggyõzõdjenek; de maga is nyiltan vallotta magát Messiásnak (Ján. 5,18. s követk.).
Mt 16,20
a Messiás.
Mt 16,21
Azon elõmenetel után, melyet a tanítványok Jézus méltóságának ismeretében tettek, mélyebben vezette be õket az üdvintézmények ismeretébe.
Mt 16,22
Péter bármennyire volt is fölvilágosítva, mégsem tudta megegyeztetni az Úr kínszenvedéseit az õ Istenségével, még kevésbbé pedig szive szeretetével, melylyel isteni mestere iránt viseltetett.
Mt 16,23
Távozzál tõlem sátán (ellenkezõ)! te szenvedésemet s így a megváltást akarod gátolni (ar. sz. Ján. Jerom. Tam.). Sz. Hilár szerint, a sátán (ellenkezõ) megszólitás nem Péterhez, hanem az ördöghöz volt intézve, ki õt e beszédre kisértette.
Mt 16,23
Te ebben nem az Isten akaratja, hanem az emberi okosság és érzékiség szerint gondolkozol. Te nem fogod föl, hogy nincsen dicsõbb és hasznosabb, mint Isten szeretetében áldozattá lenni.
Mt 16,24
Nem csak nekem, hanem minden tanítványaimnak kell szenvedni. – Krisztus ugyan mindent megtett a mi üdvözítésünkre, de azért nem vagyunk fölmentve a kötelességtõl, hogy annyit tegyünk, a mennyit csak tehetünk. A mit mi megtehetünk, az magunk megtagadása s ez élet viszontagságainak elviselése. Bennünk a testi ember az, mi Isten törvényének ellenszegûl. Ebbõl kivetkezni, és ismeretünket, akaratunkat és cselekvésünket az isteni törvény szerint intézni, – ebben áll az önmegtagadás.
Mt 16,25
Lásd Máté 10,39. 53-ik jegyz.
Mt 16,26
Ha egyszer pokolra itéltetik, mivel fogja magát abból kiválthatni? Semmivel. Vesd össze: Zsolt. 48,8.9.
Mt 16,27
itéletre, hogy örökre üdvözítsen, vagy örökre elkárhoztasson.
Mt 16,28
nem halnak meg.
Mt 16,28
mígnem meglátnak engem itéletre jõni. Itt az õ elsõ eljövetele értetik a Jerusalem fölötti itéletre, melyet az apostolok közõl többen megértek. Az itélet elkezdõdött, mihelyt a romaiak elsõ hadserege Zsidóországba betört; velök kezdett el a zsidóság összeomlani, s a kereszténység elsõ diadalt ülni a világon. Az Úr ezen elsõ eljövetelét, mint elõképet, az õ második dicsõséges, az utolsó itéletre leendõ eljöveteléhez kapcsolja, valamint a 24. r. is Jerusalem pusztúlását a világ végezetével állítja össze. Nagy sz. Gergely a fönebbi versben említett eljövetel alatt átalán az anyaszentegyház diadalát érti, mely Krisztus mennybemenetele után, annak elterjedésével kezdõdött; ismét más sz. atyák (Hilár, ar. sz. János, Jerom. Ambrús) azt tanítják, hogy ezen eljövetele által országában – az õ, hat nap múlva bekövetkezendett megdicsõülését (szineváltozását 17. r.) értette.
Mt 17
Mt 17,1
Krisztus e három tanítványt különös kegyeire valószinûleg azért méltatta, mivel az ismeretnek és tökéletes életnek magasabb fokára jutottak, mint a többi apostolok, kik amazokkal nem állottak a szellemi élet ugyanazon polczán; és itt is valósúl, hogy a kinek sok van, annak még több adatik. A többi apostolok e nagy kijelentésekre tán nem bírtak még elegendõ szellemi készülettel.
Mt 17,1
Sz. Jeromos és Eusebius azt hiszik, hogy ez a Tábor-hegy volt Galileától délre. Nem szól ez ellen az, hogy Krisztus elõbb Filep Cezarea-városában (Máté 16,13.) tartózkodott; mert hat nap alatt lejöhetett a Tábor-hegyhez.
Mt 17,2
dicsõûlt alakban, mennyei fényben mutatkozék (Dán. 12,3. Jel. 10,1.). Ez a változás, Lukács szerint, éjjeli imádságában történt.
Mt 17,2
A görög szerint: fehérek, mint a világ.
Mt 17,3
Miért jelent meg Jézus az õ legbizalmasabb tanítványai elõtt mennyei fényben? ennek fõokát az 5. v. adja. Ez azért történt, hogy valamint tanításának kezdete elõtt a keresztségben (Máté 3,17), úgy kevéssel szenvedése elõtt is, mint azon isteni tanító legyen elõtüntetve, kire õket Mózes utalja (Móz. V. 18,17.18.); s itt megjegyzendõ, hogy kereszteltetésekor csak az õ isteni igazolása lõn közölve átalán, tanítói hivatalának közelebbi megjelölése nélkül a törvény és próféták iránti viszonyban; itt pedig Mózes és Illésnek együttvaló megjelenése által, ez is (a megjelölés) megtétetett, s csakis most tétethetett meg, miután a tanítványok Jézus tanításába mélyebben be voltak avatva. Krisztus t. i. megjelen Mózes, a törvényhozó, és Illés, a próféták legdicsõbbje között, annak jelentéseûl, hogy õ a mózesi állam- és vallási intézmények külsõ alkotmányát és a belsõ religiot, melyet szivökre kötni a próféták feladata volt, magasztosabb egységben az õ anyaszentegyházában vissza fogja adni, a mennyiben ez nemcsak külsõleg minden részeiben jól rendezett alkotmány, hanem a valódi belsõ szellemnek, az igazi újjászületésnek, erénynek és istenességnek tanítója. Mózes és Illés, Lukács szerint, Krisztussal az õ haláláról beszéltek, mert ez a középpont, melyben elõtte és utána mindnyájan feltalálják váltságukat és üdvözûlésöket; mert az ó szövetségi jámborok, kik a Krisztusban való tettleges hit által igazúltak meg, valóban csak akkor üdvözûlhettek, midõn az áldozathalál, a váltság munkája egészen végbevitetett, s ebbõl kitûnik, mint lehetett az, hogy ama szentek Krisztussal kizárólag az õ haláláról beszélhettek. Igy sz. Jerom. Ágost. és más sz. atyák. Ezenkivûl, a sz. atyák szerint, Jézus megdicsõülésének még czélja volt, megerõsíteni hitökben az apostolokat, hogy Krisztus kínszenvedésének nem sokára bekövetkezendõ idején az õ isteni küldetésérõl tévedésbe ne jõjenek, és mint sz. Leo megjegyzi, az Úr abban minden kereszténynek azt a nagy vigasztalást adta, hogy vele egykoron meg fognak dicsõíttetni, ha vele itt állhatatosan szenvednek.
Mt 17,4
Péter, a mennyei látványtól elragadtatva, mindig úgy akar maradni, s a három megdicsõültnek földi hajlékokat építeni. Nem tudta, mit mondott, megjegyzik Márk és Lukács. Az isteni örömek árja megfosztotta õt nyugodt eszméletétõl; és mint sz. Leo mondja: Az Úr nem felel Péter ajánlatára, mert az õ kivánata jó volt ugyan, de nem volt alkalmazott az isteni végzéshez, a mennyiben a világ semmi egyéb, hanem csak egyedûl Krisztus halála által üdvözûlhetett. És a hivõk, tanulságot véve Urok megdicsõülésébõl, ne kétkedjenek a mennyei örömekrõl adott igéretekben, de azonban tudják meg, hogy e világ kisértetei mellett elõbb könyörögjenek állhatatosságért, mint megdicsõülésért.
Mt 17,5
Akkor közéjök és a három megdicsõûlt közé fényes felleg (fényköd) vonúlt, mely a megdicsõülteket elvonta szemeik elõl. Mennél erõsebb a fény, annál kevésbbé lehet abba nézni, s a kik kivüle vannak, azokra nézve csak oly kevéssé átlátszó, mint a homály és árnyék, azért mondatik Istenrõl, hogy fényben és homályban lakik (Tim. I. 6,16. Móz. II. 20,21.); azért mondathatott itt is, hogy a fényes felleg az apostolokat megárnyékozá; mert mivel szemök a fénybe nem nézhetett, ez által olyan lett az rájok nézve, mint a homály és árnyék.
Mt 17,5
Lásd Máté 3,17. Péter II. 1,16–18.
Mt 17,5
Czélzás van itt Móz. V. 18,15.-re. Kereszteltetésénél (Máté 3,17.) nincs hozzá adva e parancs, hanem itt igen, mivel itt Krisztus, Mózeshez és a prófétákhoz viszonyítva, vezettetik be.
Mt 17,6
mivel az emberi gyarlóság az isteni dicsõség látását nem viselheti el (Jerom.).
Mt 17,9
Lásd Máté 16,20.
Mt 17,10
Illés eltûnt szemeik elõl (8. v.), és mégis azt mondják az irástudók, hogy neki a Messiás elõtt kell eljõnie. Mikép lehet ez? fejtsd meg nekünk.
Mt 17,11
A görög szerint: Illésnek ugyan elõbb el kell jõnie (t. i. az ember fiának második eljövetele elõtt) az idõk végezetével. Az „elõbb“ szó meg van Márknál is 9,11. Jézus megerõsíti itt betûszerinti értelmét Malakiás próféta jövendölésének (4,5.) Illés valóságos eljövetelérõl az idõk végezetével; egyszersmind a következõ versben szól azon jövendölésnek elõképes, bár kevésbbé tökéletes teljesedésérõl keresztelõ János személyében, kit Isten Illés lelkével és erejével (Luk. 1,17.), áldott meg, hogy Fiának az õ elsõ eljövetekor az utat elõkészítse.
Mt 17,11
a zsidókat ismét visszavezérli az isteni üdvintézményekhez, atyáik hitéhez. Jézus Krisztus megfejti Malak. 4,6. igéit, mikre Sirákf. 48,10. is vonatkozik. Lásd az ehhez tett jegyzeteket. Krisztus eljövetele tehát kétszeres: egyik midõn emberré lett és az anyaszentegyházat alapította; a másik, mikor ismét eljõ, mint világ birája. Igy Krisztusnak elõkövete is kettõ: egyik az õ elsõ eljöveténél, ker. János, másik a másodiknál, Illés.
Mt 17,12
gonosztevõnek nyilvánították, befogták és megölték.
Mt 17,14
A görög szerint: És midõn õk a sereghez érkeztek.
Mt 17,14
mert nehéznyavalyás, és ez által igen gyötörtetik. A nehéznyavalya, mely közönségesen az altest kóros idegzetében alapszik, leginkább holdváltozáskor jelentkezik. E fiú idegzetének kórságát, a 17. v. szerint, a sátán okozta; az is lehet, hogy titkos vétkei által a fiú maga vonhatta magára a sátán uralmát. Vesd össze: Máté 4,24.
Mt 17,14
ha tûznél vagy víznél van, mert eszméletét akkor elveszti.
Mt 17,16
A szemrehányás az atyának, fiúnak és az apostoloknak egyaránt szól hitök hiánya miatt (19. v.).
Mt 17,17
kemény fenyegetés közt parancsolá a sátánnak, hogy a fiút hagyja el, mint Márk 9,24. Luk. 9,43.-bõl kitûnik.
Mt 17,19
hitetek erõtlensége miatt. Ha a hit bizalommal van összekötve, Isten ezen és más esetben mindenhatónak és igéreteit teljesítõnek fog mutatkozni. De e bizodalomhoz Isten különös kijelentése kivántatik, hogy Isten ne kisértessék, azon kijelentés, hogy Isten az adott esetben akar csodát tenni. Az ily esetben tehet az ember csodát hit által, de csak azon hit által, melyet ama kijelentés követ. Illés próféta, sz. Péter, Pál, csodatevõ Gergely s átalán a szentek, csodáikat ilyen hitben tették.
Mt 17,19
Ha volna igaz hit bennetek (a 21-ik jegyz. szerinti értelemben), belsõ erõvel teljes hit, külsõleg bármi csekély, az emberektõl megvetett látszatban, olyan mint a mustármag, mely külsõleg kicsiny és csekélynek látszó, de bensõleg tele van termõ erõvel, – oly dolgokat vihetnétek véghez, melyek lehetetleneknek látszanak. Krisztus szavai betûszerint teljesedtek csodatevõ sz. Gergely történetében. Midõn õt egy templom épitésében egy hegy akadályozta, õ ama hitben kérte Istent a hegy áttételeért, és a hegy onnan áttétetett.
Mt 17,20
Az ily hatalmas gonosz lélek, mint a milyen ama fiút megszállotta, csak oly hit által ûzethetik ki, melyet (tartós) imádság és böjtölés támogat. Imádságot (Istennel való egyesûlést) és böjtölést (megtartózkodást minden olyantól, mi az érzékiséget táplálja, ingerli, s ez által a lelket megfertõzteti), a hit már átalán követel a gonosz lelkek kiüzésére; de ha ezek különös hatalommal bírnak, akkor az Istennel való egyesûlés különösen erõs, és a szív tisztaságára való törekvés, – az érzéki ösztönök fékezése, és az étel-italban még a szükségesektõl való megtartózkodás által is, – különösen buzgó legyen. Krisztus tehát mondani akarja, hogy azoknak, kik erõsebb ördögöket akarnak kiûzni, különös szívtisztasággal kell bírniok, s Istennel a legbensõbb egyesûlésben lenniök. Mások szerint, ez eszközök magokra a megszállottakra vonatkoznak; hogy ezek is, a mennyiben lelki erejök nincs egészen a sátán hatalmában, saját megszabadúlásukra szintén ezen hitet, s a mi ebben foglaltatik, fölébreszteni kötelesek, az magától értetik. A mire Üdvözítõnk az e nemû gonosz lelkekrõl tanít, azt, a sz. atyák utasítása szerint, megromlott hajlamaink és szokásos bûneink bensõ, gonosz szellemére alkalmazzuk. Ez is imádság és böjtölés által ûzhetõ ki. Kevélység és érzékiség által jött a bûn e világra; böjtölés által kell az érzékiséget, imádság által a kevélységet legyõzni.
Mt 17,22
Krisztus gyakrabban ismétli apostolai elõtt bekövetkezendõ szenvedését és halálát, hogy azután tévedésbe ne essenek, ha az õ igéi szerint minden be fog következni. Lásd Máté 16,21.
Mt 17,23
két drachmát, ez görög pénz volt, fél siklus (20 karjczárnyi) értékû. Minden izraelita 20 éven fölül húsvét táján évenkint ennyit tartozott adni a templomnak. Lásd Kir. IV. 12,4.
Mt 17,24
A földi királyok követelnek-e adót családbelieiktõl?
Mt 17,25
így én is ment vagyok az Istennek szánt adótól, mint Isten Fia, és ti is, miután Isten fiai vagytok (Ján. 1,12. Jerom. ar. sz. János, Ágost.).
Mt 17,26
megütközésre okot ne adjunk.
Mt 17,26
négy drachmát.
Mt 17,26
E csodatételnek fõleg az volt czélja, hogy Péter az õ meggyõzõdésében Jézus Krisztus isteni méltóságáról még jobban megerõsíttessék.
Mt 18
Mt 18,1
a Messiás új országában, az anyaszentegyházban. Mi adott alkalmat e kérdésre, elbeszélik Márk és Lukács, lásd a fönebbi idézeteket. Krisztus már nyilatkozott sz. Péter elsõségérõl a többi apostolok fölött (Máté 16,18.19.), és épen ezen apostolt tûntette ki most is az által, hogy Péterért fizetett és csodát tett; de mivel Jézus minden beszédének és cselekedetének volt valami titokteljes leple, melyet felfödni a Szentléleknek volt föntartva, és az apostolok csak a Szentlélek eljövetekor kezdették érteni tökéletesen Jézus minden szavait, tehát nem voltak tisztában azon elsõségrõl sem, melylyel közõlük egynek bírnia kellett. Jézus, az õ tanmódjához híven, elkerûli a kérdést, ki legyen elsõ a látható anyaszentegyházban, és a belsõ lelki világba lép át, tanítván, miben áll a lelki nagyság. Ezt nem egyedûl csak szóval tanítja, hanem jelképes cselekvénnyel is, közéjök állítván egy kisdedet.
Mt 18,3
Ha ti kevélységtekrõl, dicsvágyatokról le nem mondotok, és nem lesztek alázatosak és igénytelenek, együgyûek és elfogulatlanok, egyeneslelkûek és nyiltak, bízók és hivõk, mint a kisdedek, akkor lehettek ugyan külsõleg pogárai országomnak, de láthatlan országomba a szentek közé nem tartoztok, valamint egykor mennyországomnak örökösei nem lehettek.
Mt 18,4
A ki alázatos, az nagy az én láthatlan országomban, mely anyaszentegyházam élõ tagjaiból áll; a ki legalázatosabb, az legnagyobb. Krisztus ezen igékkel nem szûnteti meg a külsõ rangfokozatot az õ külsõ országában, az anyaszentegyházban, a mennyiben ez engedelmes hívekbõl és elöljárókból áll; õ itt épen nem szól a külsõ rendrõl, hanem csak a keresztény érzület belsõ országáról; ebben nem határoz a külsõ rang, hanem csak a gyermekded alázatosság, mint minden erény alapja.
Mt 18,5
A ki azok közõl, kik bennem hisznek, s alázatosságban és igénytelenségben a kisdedekhez hasonlók, valakit szivesen fogad, vagy bármiképen szeretettel van hozzá, mivel õ enyém és alázatosságban követõm: az ilyen nálam kegyelmet és oly jutalmat talál, mintha azt mind nekem tette volna; mert miután én ezen kicsinyekben élek, s így õk tagjai az én testemnek, a mit nekik tesznek, azt nekem teszik. Lásd Máté 10,41.42.
Mt 18,6
megvetõleg bánik vele, valami ártalmára van, különösen csábítás és rosz példa által, úgy, hogy megbotránkozik, elesik és vétkezik.
Mt 18,6
jobb volna neki, ha (mielõtt a botrányt elkövette) biztos halállal múlnék ki; mert akkor csak teste halna meg, a botrányadás által pedig megöli saját lelkét és talán amaz ártatlanok lelkét is. – A malomköveket keleten barmok hajtják; azért van a latin szövegben szamaras malomkõ. Az Üdvözítõ, úgy látszik, az apostolokat dicsvágyuk miatt intette óvakodásra a botránytól, mivel ez legroszabb benyomást tehetett volna a hivekre (Jerom.).
Mt 18,7
Boldogtalan a világ a botrányok miatt, mert az ártatlanok ezek által megsértetnek és elejtetnek, a botrányszerzõ gonoszok pedig magoknak még nagyobb veszélyt készítenek.
Mt 18,7
Mivel a világ gonoszban fetreng, s az emberek oly igen hajlandók a roszra, nem lehet máskép, mint hogy némelyek igen sok roszat szólanak és cselekesznek, s ez által a jókat megbotránkoztatják, õket elcsábítják, s a tévelynek vagy gonosznak megnyerik. De jaj e csábítóknak! mert õk keményen meg fognak büntettetni, mivel az én kegyelmemmel gonosz indulataiknak ellenállhattak volna.
Mt 18,8
A botrányról, mely másnak tétetik, áttér az Úr a belsõ botrányra, melyet az ember önmagának okoz. Lásd errõl a 8. 9. v. és Máté 5,30.
Mt 18,10
embertelen bánásmód, csábítás által.
Mt 18,10
Mert a ki e kisdedeket megveti, az megveti a hozzájok adott angyalokat is, és így megbántja azokat, kik Isten látására lettek méltók. Ezen és más (Móz. I. 48,16. Apost.cs. 12,15.) szövegen, valamint a sz. atyák hagyományán alapszik azon tanítmány, hogy minden embernek Istentõl rendelt tulajdon õrangyala van, ki mellette születésétõl haláláig õrködik. Mily nagy a lélek méltósága, úgymond sz. Jeromos, hogy mindenkinek tulajdon õrangyala van; mily veszélyes dolog megvetni egy ártatlant, kinek könyörgését angyal viszi a láthatlan örök Isten elé. De magad se vesd meg õt; figyelj rá, hallgass szavára, és ne utáld meg õt.
Mt 18,11
Ez a második ok, miért nem kell megvetni és megbotránkoztatni az ártatlanokat és alázatosokat, t. i. nem csak õrangyalaikért, hanem énérettem is, ki õket annyira becsültem, hogy eljöttem õket megváltani. A megvetés, melylyel õket illetitek, rám esik vissza. Én szeretem õket, mint a pásztor szereti nyáját; egy se, a legcsekélyebb se veszszen el közõlük.
Mt 18,15
Ha pedig megbotránkoztatott téged atyádfia (az 5-ik jegyzet értelmében), bármi módon megsértetett, gyõzd meg õt szelíden és gyöngéden az õ rosz tettérõl négy szem között; ha elismeri vétkét, és megjobbúl, úgy megmentetted atyádfiát. A 15. 16. 17. v. a barátságos megintésrõl és annak fokozatáról szólanak. Összefüggõleg itt Krisztus minden vétekrõl szól, mi által embertársainknak botrány okoztatik (Ágost. ar. sz. Ján. Jerom.).
Mt 18,16
hogy többek vallomása meggyõzze õt igaztalanságáról (ar. sz. Ján. Teofil. Ágost.), és hogyha ezekre sem hallgatna, s az ügy följebb vitetnék, ez a tanúk által igazoltassék.
Mt 18,17
egyházi elöljáródnak, a te és felebarátod lelkipásztorának, püspökének. Nem az egybegyûlt népnek, hanem azoknak, kiknek, mint Jézus alább közvetlen mondja, hatalom adatott a feloldozásra vagy megkötésre, a püspököknek és papoknak.
Mt 18,17
Ha pedig az egyházi elöljárókra sem hallgat, legyen neked, mint egy olyan, ki az egyház közösségéhez nem tartozik, ki az õ pogány töredelmetlensége, megátalkodottsága s a tévelyben és bûnben való nyilvános megrögzöttsége által magát a hivõk közösségébõl kiszakasztja; és az egyházi elöljáró jelentse ki ezt, rekeszsze ki az ilyet valósággal, hogy az ily mételyes juh az elkülönzés szégyene által meggyógyúljon, vagy legalább a ragály tõle a többiekre ne ragadjon (lásd Kor. I. 5,5.6.). Mivel a felebaráti intésnek czélja az, hogy felebarátunk megjavúljon, és mások a ragálytól megóvassanak, legyünk figyelemmel, hogy az alkalmazandó szer által elérhetjük-e az óhajtott czélt? Ha ehhez nincs remény, sõt talán abból még nagyobb rosz származhatnék, akkor azzal vagy föl kell hagynunk, vagy úgy használnunk, mint a testvéri szeretet, melynek minden cselekvésünket vezérlenie kell, az idõ, hely és körülmények szerint legalkalmasabbnak mutatja; mert Krisztusnak több rendeléseinél inkább azok szellemét, mint szavait kell szem elõtt tartani. Vesd össze: Máté 5,39.41.
Mt 18,18
Ennek összefüggése az elõbbivel ez: Ha az anyaszentegyházra sem hallgat, akkor olyan õ, mint az üdvöt megvetõ pogány, s az egyházi elöljáróknak joguk van õt kirekeszteni; mert nektek adom a megkötés és feloldozás hatalmát. E hatalomnál fogva, nem csak fölvenni és kizárni van jogotok, hanem a dolog természete szerint, a kizárt bûnbánót ismét befogadni; tehát a bûnöket megbocsátani vagy fentartani, tanítani és megitélni, mi tesz méltóvá a közösségbe való fölvételre, mi méltatlanná, mi a jogos és megengedett, mi a jogtalan és tilalmas (vesd össze: Máté 16,19.). Krisztus itt minden apostolainak osztá a bûnbocsátó és megtartó hatalmat, melyet azonban csak az õ fejök, Péter alatt, kell gyakorolniok (Máté 16,19. 29-ik jegyz.). Ez és a többi apostolok, valamint ezek törvényes utódai, a püspökök, képezik együtt a tanító és itélõ anyaszentegyházat, melynek isteni csalhatlanság adatott (lásd Máté 28,19.20.).
Mt 18,19
Még egyszer mondom nektek: Ha van egymás ellen valamitek, menjetek egymáshoz. Ezen egyesûlésben nagy áldás rejlik; mert az nemcsak hogy gyakran kibékülést eszközöl, hanem az imádság meghallgattatására nézve is nagy haszonnal jár; mert ha valamiért ketten könyörögnek, mennyi Atyámtól meghallgattatnak, csakhogy az összejövetelnek az én nevemben kell történnie. Lásd a következõt.
Mt 18,20
Jézus nevében összegyûlni, annyit tesz, mint Jézus helyett összejõni, tehát az õ czéljára, az õ országának terjesztésére, az õ rendelete szerint, átalán Isten akaratának teljesítésére. Vesd össze: Máté 7,7.8. Keresztrõl nevezett sz. János e helyre nézve megjegyzi: Tulajdona az alázatos léleknek, hogy nem mer egyedûl Istenhez járúlni, s hogy emberi vezérlet, emberi tanács nélkül nem érzi magát egészen biztosnak. Az Úr kivánja ezt; mert meg kell fontolnunk, hogy õ nem mondta: Hol egy egyedûl van, ott vagyok én; hanem, a hol legalább ketten együtt vannak. Ez által akaratját ismertette meg velünk, hogy egyedûl önmaga által senki ne higye, hogy az Istentõl nyert adományokkal mindenben bírja a helyes mértéket, az anyaszentegyháznak vagy az õ szolgáinak tanácsa és vezérlete nélkül. Vesd össze: Préd. 4,9–12.
Mt 18,21
Ha tehát a megegyezés és így az egyetértés oly jó, hányszor bocsássam meg felebarátomnak az általa nekem okozott méltatlanságot, hogy az egyetértést fentartsam? nemde igen sokszor? A hetes szám itt, mint másutt a sz. irásban, e helyett van: igen sokszor.
Mt 18,22
nemcsak igen sokszor, hanem számtalanszor, mindenkor (ar. sz. Ján. Ágost.). De miért hát a megfeddés (15. v.)? – felebarátunkért, hogy õt megjobbítsuk, és másokat óvjunk. Felejtsd el, úgymond sz. Ágoston, a méltatlanságot, de ne felebarátod sebét. Azon kell lenned, hogy ezt begyógyítsd.
Mt 18,23
Ezen parancsolt készségnél fogva a mindenkori megbocsátásra, országomban azon eljárást fogják követni, melyet ama király követett szolgájával, ki a könyörûletlen szolgával a legnagyobb szigorral bánt.
Mt 18,24
tizenöt millio tallérral, ily megfizethetlen adóssággal. Ily arányban adós az ember Istennek; mert minden ember adóssága Isten iránt lefizethetlen, végtelen, miután õ bûnben született és növekedett.
Mt 18,26
A görög szerint …Türelem, Uram! stb.
Mt 18,28
denárral, mintegy tizenhárom tallérral, mi jelentéktelen összeg volt az elõbbihez képest. Mindazon bántalmak, melyeket nekünk mások okoznak, jelentéktelenek azokhoz képest, melyekkel mi vétünk Isten ellen.
Mt 18,34
A hitelezõ a romai törvények szerint járt el, melynél fogva adósát nyakon ragadhatta, a biróhoz vihette, mint adóst vádolhatta, bezárathatta s vele tetszése szerint bánhatott.
Mt 19
Mt 19,1
Krisztus Jerusalembe a bekövetkezõ húsvéti ünnepekre a bevett számítás szerint 32. évben kelt útra.
Mt 19,3
próbára tévén jártasságát a törvényben, hogy az õ itéleteibõl alkalmat vehessenek õt vádolni.
Mt 19,3
Akkor tájban, mintegy 40 évvel Kr. e. a törvényes okokra nézve, melyeknél fogva a nõ elbocsátható, két vélemény támadt. Sammai Rabbi és az õ iskolája úgy vélekedtek, hogy a házassági elválás csak házasságtörés miatt, vagy más igen nagy fontosságú esetben engedhetõ meg; ellenben Hillel és iskolája az állították, hogy minden esetben szabad, ha a nõ valami elégedetlenségre ad okot. E véleménykülönbségre a törvénynek egy helye Móz. V. 24,1. adott alkalmat, mely szerint az elválás „valami rútság miatt,“ melyet a férj talált nejében, megengedtetett. Mivel ezen rútság nincs szorosan meghatározva, így támadtak a különbözõ vélemények a tanítók között.
Mt 19,6
Jézus a házasságot visszaviszi eredeti rendeltetésére. Mivel Isten nem egyedûl férfiút, hanem õt a nõvel együtt teremtette, oldalcsontjából alakítván ezt, tehát a nõ része a férfiúnak, egyszersmind tagja az õ testének, s így a férfi és nõ egy testet képeznek, s mindketten egymással szorosabb viszonyban vannak, mint tulajdon szülõikkel. A mit tehát Isten ily szorosan egybekötött, s mi oly szorosan tartozik egymáshoz, mint egy testnek tagjai, azt ember ne válaszsza el, s az ily elválasztás nem csak a természet ellen, hanem Isten világos rendelése ellen is van.
Mt 19,7
De a törvény megengedi a házassági elválást!
Mt 19,8
Mózes a házassági elválást nem azért engedte meg, mintha az az isteni törvény természete szerint lett volna, hanem a ti bûnös szivetek hajthatlan makacssága miatt melylyel régi szokásaitokon csüggtök, hogy nagyobb rosznak, a nõ halálra verésének stb. vegye elejét; de a házasság eredeti rendeltetése nem úgy volt; e szerint a férj és nõ felbonthatlan frigybe van egybekötve, s éltök hosszáig együtt kell élniök.
Mt 19,9
Krisztus itt elõadja új törvényét a házasságra nézve, s azt ellenébe teszi a mózesi, csupán ideiglenes rendeletnek.
Mt 19,9
házzaságtörés, a házassági hûség megszegése miatt.
Mt 19,9
Hogy ezen helyet jól megértsük, egybe kell azzal vetnünk a többi helyeket is, melyek szintén a házassági elválásról szólanak (Márk 10,11. Luk. 16,18. Kor. I. 7,10.11.39.). Márknál és Lukácsnál az elbocsátás föltétlenûl el van tiltva, ez igékkel: A ki elbocsátja feleségét és mást veszen, paráználkodik; ellenben Jézus Máténál megengedi az elbocsátást házasságtörés esetében. E látszólagos ellenmondást eloszlatja sz. Pál a korintusiakhoz küldött levelében, az idézett helyen ezt írván: „Azoknak pedig, kik házasságban vannak, nem én parancsolom, hanem az Úr: hogy a feleség el ne váljék férjétõl. Hogyha elválik, házasság nélkül maradjon, vagy férjével békéljen meg. És a férfiú el ne bocsássa feleségét… Az asszony kötelezve van a törvényhez, a meddig férje él; hogyha férje meghal, fölszabadúl; menjen férjhez a kihez akar, csakhogy az Úrban.“ Sz. Pál az elvált nõnek nem engedi meg a házasságra lépést mindaddig, míg férje él, s ezzel kimondja, hogy a szövetség, mely a házasság által köttetett, nincs föloldva; mert ha e köteléket felbontottnak tartotta volna, meg kellett volna engednie az új házasságra való lépést. Egyszersmind megengedte, hogy az elvált nõ, ha férjével nem békûlhet ki, elváltan maradjon. Ezen engedménybõl és az új házasságra lépés tilalmából következik: hogy az elbocsátás oly értelemben, melynélfogva a házassági kötelék felbontatik, ellenkezvén a keresztény törvénynyel, helyt nem találhat, és semmi esetben sem engedhetõ meg; de az elbocsátásnak oly értelemben, hogy az csak ágy- és asztaltól való elválás legyen, s az együttlakás megszüntetésébõl álljon, van helye, s az megengedhetõ, csak az elvált rész, a felbonthatlan kötelék fenntartása miatt, új házasságra lépni ne törekedjék. Sz. Márk és Lukács evangélisták az elbocsátást a kötelék fölbontásának értelmében veszik, s azért azt föltétlenûl tiltják; sz. Máté pedig az elbocsátást az ágy- és asztaltóli elválás értelmében veszi, s azért hozzáteszi a kivételt, melynek következése lehet ugyan az elválás, de nem a kötelék felbontása. Egyébiránt mind a három evangélista hozzáteszi sz. Pál értelmében, hogy az elvált felek semmiesetre sem léphetnek új házassági szövetségre. Némelyek a görögöt így fordítják …a ki elbocsátja feleségét, még házasságtörés miatt is stb. De e fordítással, ha azt a szólásmód szerint a másik mellett igazolni lehetne is, ellenkezik a fönebbi Máté 5,32. és az egész õshagyomány, mely mindig a fönebbi értelemben fordította. Az anyaszentegyház is, melynek kiváló joga van az irás valódi értelmét meghatározni, egybehangzólag minden sz. atyákkal, ezen helyet az itt elõadott módon értelmezi. A trienti egyetemes gyülekezet határozata így hangzik: Ha valaki mondja, hogy az anyaszentegyház téved, midõn az evangéliom és az apostol tanítása nyomán azt tanította és tanítja: hogy a házastársak valamelyikének házasságtörése miatt a házassági kötelék föl nem bontható, és hogy egyik sem, a házasságtörésre okot nem adott ártatlan fél sem léphet a másik fél életében házasságra; és hogy az, ki a házasságtörõ nõt elhagyja, és mást veszen, és mással kel egybe, házasságtörést követ el: átok alatt legyen (24. ül. 7. határ.). Továbbá: Ha valaki mondja, hogy az anyaszentegyház téved, midõn különféle okoknál fogva azt határozza, hogy a házasok közötti elválásnak, mi a házaságyat vagyis az együttlakást illeti, bizonyos vagy bizonytalan ideig helye lehet, átok alatt legyen (8. határ.).
Mt 19,10
Jézus a zsidótanítók mind a két véleményét (3-ik jegyz.) elvetette, melyek megegyeztek abban, hogy az elválás a kötelék felbontásával megengedhetõ, és csak abban különböztek egymástól, hogy egyik az elválást bármi okból, a másik csak igen fontos okból tartotta megengedhetõnek. A tanítványok nem tudtak megbarátkozni e szigorú tannal, s azért mondák: Ha a házassági kötelék soha sem bontható fel, és a férj csak házasságtörés esetében bocsáthatja el nejét, minden más esetben pedig, ha még oly elfajúlt, veszekedõ és hanyag is, élete fogytáig megtartani köteles: akkor jobb, inkább soha nem házasodni.
Mt 19,11
Krisztus fölfogja e kifejezést, hogy jobb nem házasodni, és azt mondja, hogy a nem házasodás eltökélésére nem mindnyájan, hanem csak azok képesek, kiknek Istentõl a megtartózkodás kegyelme adatik. E kegyelemre vonatkozólag mondja sz. Jeromos: Azoknak adatik az, kik rajta voltak, akarták, s fáradozva törekedtek, hogy azt megnyerjék.
Mt 19,12
Mert a házasságtól megtartózkodnak, kik a nemzésre már természettõl alkalmatlanok.
Mt 19,12
Szintén megtartózkodnak a házasságtól a heréltek.
Mt 19,12
kik szabad akaratjokból és Isten kegyelmével a mennyország kedvéért a házasságról lemondottak. A mennyország itt, mint belsõ keresztény érzület vétetik (lásd e szó háromféle jelentésérõl Máté 3,2. 3-ik jegyz.). Vannak, kik a házasságról lemondanak, hogy az érzékiség legerõsebb ösztönét legyõzvén, a keresztény tökélyben magas fokra emelkedjenek, s a jónak valósulását magokban és magokon kivül akadályozatlanúl s kevésbbé megosztott szivvel eszközöljék (Ágost. Bazil. ar. sz. Ján.). A házasság – rendeltetésénél fogva az emberi nem szaporodására szerzett, habár az Istentõl megszentelt, de mégis csak földi viszony. Errõl magasabb czél kedvéért lemondani, igen nagy érdem, fõleg, hogy a mi a házasságot megnemesíti, a lelkek egyesülése, azon kivül is fennállhat. Továbbá a házasságnak is, mint minden földi viszonynak, van szellemi képmása – az ember egyesûlése a mennyországgal, melynélfogva az ember ép oly osztatlanúl adja át magát a mennyeieknek, mint a nõ férjének. E szellemi házasság annyival fentebb áll a testinél, a mennyivel fentebb áll a lélek a testnél. A trienti egyetemes gyülekezet is határozottan kimondta a nõtelen állapot elõnyét a házas állapot fölött, ezen igékkel (24. ül. 10. határoz.): Ha valaki mondja: hogy a házasság elõbbvaló a szûzesség vagy nõtlenség állapotánál, és hogy nem jobb és üdvösebb a szûzesség vagy nõtlenség állapotában maradni, mint megházasodni: átok alatt legyen.
Mt 19,12
A kinek adatott (11-ik jegyz.), ezt felfogni, fogja fel, és cselekedjék a szerint. Az anyaszentegyház, melynek kötelessége a leghathatósabb eszközökhöz nyúlni e földön Isten országának terjesztésére, és azért joga is van határozni szolgáinak tulajdonai fölött, már a legrégibb idõkben az egyházi szolgálatnál elõnyt adott a nõtleneknek, és házasokat csak szükség esetében alkalmazott; késõbbi idõben pedig, midõn az anyaszentegyház már igen elterjedett, és Krisztus azon igérete, hogy benne mindig lesznek nõtlenek a mennyország kedvéért, ifjakon és idõsökön gyakorta valósúlt, – törvényûl szabta, hogy magasabb egyházi szolgálatba csak olyanok vétessenek föl, kik magokat önként kötelezik nõtlenségre. Az egyház tehát nem tûz ki, nem kötelez senkit nõtlenségre, mint errõl vádolták, hanem csak kimondja, hogy fensõbb szolgálatába csak nõtleneket vesz föl. Miután az Úr fönebbi igéreténél fogva benne mindenkor vannak ily megtartózkodók, és ezek mentek lévén a házasság földi viszonyainak bilincseitõl, különös szellemi képességgel és függetlenséggel bírnak czéljaik elérésére, méltán meg lehetett várni az egyháztól, hogy ama törvényt teljes érvényre emelje.
Mt 19,13
midõn épen a nõtlenségrõl beszélt.
Mt 19,13
hogy kegyelmet kérjen az Istentõl, és azt áraszsza rájok. A kézrátevés legrégibb idõktõl használtatott jelképeûl a fensõbb erõk közöltetésének, valószinûleg azért, mivel a kéz az érzéki tárgyakra nézve a közlés eszköze, s mivel a kézben különös életerõ vagyon.
Mt 19,13
azokat, kik a gyermekeket oda hozták, mert azt hitték, hogy Jézusnak terhére vannak, félbeszakasztván az õ beszédét.
Mt 19,14
mert épen a gyermekek és a kik hozzájok hasonlók, az én igazi tanítványaim, t. i. az ártatlanok, alázatosak, szelídek, együgyûek. Vesd össze: Máté 18,1. s követk.
Mt 19,17
A görög szerint: Miért mondasz engem jónak?
Mt 19,17
természeténél és mivoltánál fogva; az ember csak kegyelembõl jó. Krisztus az õt illetõ dicséretet alázatosan Istenre, az õ Atyjára viszi vissza, hogy mi is úgy cselekedjünk.
Mt 19,17
Az örök életet, Isten elõtt a megigazúlást az üdvösségre megnyered a parancsok által (melyeket Isten iránt való hitben felvállaltál). Tehát nem tesz megigazúlttá a puszta hit, hanem a szeretetben (jócselekedetekben) tevékeny hit. Trienti gyül. 6. ül. 7. fej.
Mt 19,18
A görög szerint: Jézus pedig mondá: Ezeket: ne ölj stb.
Mt 19,19
Jézus a felebaráti szeretetet emeli ki tanítványai elõtt, mert a felebaráti szeretet különösen el volt hanyagolva a zsidóknál.
Mt 19,20
Mivel Jézus, Márk 10,21. szerint, az ifjút megszerette, ez úgy látszik igazat beszélt. Legalább tökéletlen hite volt Krisztusban, és teljesítette a parancsokat; így tehát Krisztus tanítványa volt.
Mt 19,21
Krisztus mondja: Ha tökéletes akarsz lenni… a mi tehát következik, az nem parancs, hanem tanács. Ha a tökély magasabb fokára akarsz emelkedni, akkor menj stb. A tökélynek itt magasb foka értendõ; mert minden keresztény köteles tökélyre törekedni, s a keresztény érzület, ha kisebb fokon is, de a hol igaz, már némileg tökéletes.
Mt 19,21
Mondj le nemcsak a belsõ hajlamról és ragaszkodásról a földi javakhoz, mi minden kereszténynek kötelessége, hanem azok külsõ birásáról is, mi által a nélkülözésnek oly állapotába jutsz, mely neked alkalmat nyujt a szûkölködésben, megvettetésben és mindennemû keresztek között a földiekrõl egészen elfeledkezni, és engemet követve, csak a mennyeieknek élni. Igy a keresztény érzület nagy kincsét gyüjtöd magadnak, s egyszersmind nagy jutalmat is az egekben.
Mt 19,21
jõj kiséretembe, és légy egyike legbizalmasabb tanítványimnak. Nem elég a gazdagságot elhagyni, úgymond sz. Jeromos, hanem követnünk is kell az Urat (úgy élnünk, mint õ élt); mert könnyebb lemondani az erszényrõl, mint az önakaratról.
Mt 19,22
Nem tudom, hogy van az, úgymond sz. Ágoston, hogy a földi javak erõsebben kötnek le, mikor azokat bírjuk, mint mikor azok után vágyódunk. Miért távozott el ez ifjú megszomorodva? Mert nagy gazdagsággal bírt. T. i. más az, eltulajdonítani akarni, a mi még hiányzik, és más, magától elvonni a tulajdont. Amarról, mint idegenrõl, lemondhatunk, de ezt fájdalmasan kell elvágni, mint egy tagot. Az ifjú alig tudta, mily ragaszkodás volt szivében a földi javakhoz, habár hivatása volt a tökélyre. Midõn erre meghivatott, akkor tört ki belõle e ragaszkodás, és gátolta õt nem csak hivatása követésében, hanem átalán abban is, hogy a tökély alsóbb fokán Jézushoz tartozzék.
Mt 19,23
hogy Jézus tanítványaihoz csak a tökély alsóbb fokán is tartozzék; mert a gazdagság majd mindig magához ragadja a szivet, alkalmúl és eszközûl szolgál minden gonoszra, megfoszt az alázatosságtól és önmegtagadástól, mely nélkül pedig senki keresztény nem lehet.
Mt 19,25
miután a világi javak szeretete oly átalános.
Mt 19,26
Pusztán emberi erõvel ez lehetetlen; de ha Isten kegyelmét adja, lehetséges, mert õ az emberi szívet az ember közremûködése mellett el tudja szakasztani az oly dolgoktól is, melyekhez az legjobban ragaszkodik.
Mt 19,28
A közfeltámadáskor, midõn az egész ember testben és lélekben megújul, s így újra születik. Vesd össze: Izai. 65.17. Jel. 21,1. Péter II. 3,13.
Mt 19,28
teljes dicsõségében itéletet fog tartani.
Mt 19,28
Sz. Ágoston megjegyzi, hogy itt, mint másutt gyakran, a határozott szám tétetik a határozatlan helyett. Krisztussal itélni fognak tehát mindazok, kik, mint az apostolok, mindent elhagytak, hogy Krisztust kövessék (egészen úgy éljenek szegénységben, megvettetésben s a test sanyargatásában, mint õ élt). Izrael népe, mint a prófétáknál gyakorta, az egész emberiség helyett vétetik, melynek az elõképe volt.
Mt 19,29
énérettem, hogy nekem jobban szolgálhasson, és tökéletes lehessen.
Mt 19,29
A ki pedig bár nem mindenét, de mégis valamijét, p. o. házát, atyját vagy anyját stb. elhagyja, hogy nekem jobban szolgálhasson, az százszorosan jutalmaztatik, és örök életet nyer. Vesd össze: Márk 10,30. Luk. 18,30. Ha te, úgymond keresztrõl nevezett sz. János, egyetlen egy örömet megvetsz vagy megtagadsz magadtól, az Úr neked már ez életben százannyi testi és lelki örömet ad; valamint ellenkezõ esetben, egy kevés gyönyörért, melyet a földi dolgokból hajhásztál, százannyi gyötrelmet és keserûséget nyersz.
Mt 19,30
Talán nehezen gyõzõdhettek meg arról, hogy ti, mint szegény halászok, egykor a világot és az õ nagyjait fogjátok itélni; hanem sokan lesznek utolsókból elsõkké. Az Üdvözítõ mondja: „sokan,“ s nem „mindnyájan;“ mert némelyek, kik itten elsõk, ott is azok lesznek, t. i. a szent királyok, fõpásztorok, ha itt alázatosak, s legalább lelkiképen szegények voltak; s mert némelyek, kik itt utólsók, ott is azok lesznek; t. i. ama szegények, közrendûek, kik itt kevésbbé tökéletesen éltek.
Mt 20
Mt 20,1
A görög szerint: Mert hasonló mennyeknek országa. A következõ hasonlat megfejti az elõbbi rész utolsó versét, mely egyszersmind a hasonlat föliratáúl vehetõ. Krisztus czélja ebben megmutatni, hogy Isten rendelésénél fogva, mely legigazságosabb és legszentebb, a mennyországban itt és a sírontúl az elsõk utolsókká, az utolsók elsõkké lesznek, szem elõtt tartva az idõt, melyben a hivõk itt belépnek az egyházba, vagy más körûlményeket is. E szerint a hasonlat nem csupán az utóljára hívott pogányokra vonatkozik, ellentétben a zsidókkal, hanem a sors szerint a farizeusoknál és irástudóknál alább álló apostolokra, és átalában a vétkök nélkül utolsókra is minden tekintetben.
Mt 20,1
Isten országában, az anyaszentegyházban, itt és ott az itéleten, ugyanaz történik, mit egykor a családatya cselekedett. A családatya az Isten, a piacz a világ, hogy Isten hivása elõtt mindenki mintegy hivalkodva áll, a szõllõ az anyaszentegyház, a mívesek a hivõk, a gondviselõ, Krisztus, ki minden munkásnak megadja bérét.
Mt 20,2
egy denár, mintegy négy garas.
Mt 20,2
A tízes jelenti az örök életet. Megnyeri ezt minden jó munkás, de nem egyenlõ fokozatban, ha nem egyenlõk érdemeikre nézve. E példabeszéd tanítja, hogy a jó cselekedetek érdemet szereznek az örök életre (8. v.), és hogy az idõ hossza, valamint a munka nagyobb nehézsége, magában véve, senkit sem jogosít nagyobb jutalomra, ha az nincs nagyobb szeretettel párosúlva.
Mt 20,6
Isten különbözõ idõben hítta munkásait szõllõjébe, – a szenteket Noé elõtt, a szenteket Noé után Ábrahámig, a partiarkákat és jámborokat Ábrahámtól Mózesig, és a prófétákat, végre az apostolokat. Némelyek a kegyelemnek megtérésre hívó szózatát ifjú korukban, némelyek életök javában, mások öregségökben veszik. Némelyek sok tehetséggel vannak megáldva, s egész éltökön át mûködnek hivatásukban; mások erõtlenek, betegesek, csak keveset dolgoznak, vagy késõbb nyerik a meghívást a munkára. Mindez és még végtelenûl több rejlik Jézus szavaiban, mert azokat a történelem igazolja, mely az õ prófétai igéjének teljesedése, és azt mutatja, hogy az õ igéje sokatmondó szellemszózat, mely minden irányban teljesûl, egy, minden részrõl köszörûlt drágakõ, melynek sugárai mindenfelé ragyognak.
Mt 20,7
A görög hozzá teszi: és a mi igazságos, megnyeritek.
Mt 20,12
Igy zúgolódtak sokan ama zsidók közõl, kik az anyaszentegyházba fölvétettek, hogy nem tétettek eléjök a pogányságból megtért keresztényeknek, mint a romaiakhoz irt levél mutatja. Nincsenek-e a keresztények között is, kik érdemekre igényt tartanak, azért elégûletlenek, mivel az Úr másokat nagyobb testi és lelki kegyelmekkel áld meg, habár hatáskörük kisebb, és általok az utolsók közé számíttatnak?
Mt 20,15
A görög szerint: Nem szabad-e nekem azzal, mi enyém, a mint akarok, cselekednem? Igy van a latin forditás némely kiadásaiban is.
Mt 20,15
azért vagy gonosz, irígy?
Mt 20,16
Lásd Máté 19. r. 38-ik jegyz. és 20. r. 1-sõ jegyz.
Mt 20,16
Sokan, sõt mindnyájan hivatalosak Istentõl az Isten országába, de kevesen nyerik el az örök boldogságot. Ez és az elõbbi bölcs mondat az elsõkrõl és utolsókról igy kapcsolandó egybe: Ne csodáljátok, hogy az utolsók elsõkké, az elsõk utolsókká lesznek, mint a példabeszéd részletesebben elõadja, mert megtörténik, hogy némelyek épen nem vétetnek föl, a mennyiben sokan a hívást nem fogadják el, vagy nem mûködnek közre híven, s igy a hivatalosakhoz aránylag kevesebben üdvözûlnek (Suarez.).
Mt 20,17
kínszenvedésére. Lásd Máté 16,21–28. 17,21.
Mt 20,17
A görög hozzáteszi: az úton.
Mt 20,20
Szalome, mint kitûnik Márk 15,40.-bõl összevetve Máté 27,56.-vel.
Mt 20,20
imádva õt összekulcsolt kézzel.
Mt 20,21
Mind a két fiú, Jakab és János (Máté 4,21. 10,2.), úgy látszik, rábeszélték anyjokat, hogy e kérést tegye; mert Márk 10,35. szerint épen a fiúk kérik Jézust, és csak õk s nem anyjok (17. v.) hallották Jézustól, hogy nem sokára meghal, és föltámadása után visszaállítja az Isten országát. Még ezért is könyörögni, úgy látszik, átallottak. De vajjon a tanítványok nem voltak-e sz. Péter elsõségérõl (Máté 16,18.) eléggé értesûlve, s a két legbizalmasabb tanítványt mondhatni-e ennyire dicsvágyónak? De megjegyzendõ, hogy a Szentlelket még nem vették, ennélfogva Jézus legvilágosabb beszédeit sem értették (Luk. 18,31–34.), s e kérés annyiban menthetõ, a mennyiben kedves Üdvözítõjök közelében lenni, a legfõbb jónak tartották. Jobbra és balra ülni, annyit tesz, mint az uralkodó után a legfõbb rangot elnyerni, s a kormányzásban részt venni. (Zsolt. 28,10. 109,1. Kor. I. 15,25.). Valószinûleg azt hitték, hogy Krisztus nagy királyságot alapít, s õk legfõbb tisztviselõi lesznek.
Mt 20,22
Krisztus nem az anyához, hanem a két fiúhoz intézi feleletét, mivel tulajdonképen ezek kérték. Lásd a 16-ik jegyz. Ti helytelen fogalmakat csatoltok kéréstekhez. Elõször tévedtek abban, midõn azt hiszitek, hogy az én uralkodásomban való részvétel az érzéki emberre nézve valami kivánatossal vagy földi haszonnal kecsegtet. A velem és anyaszentegyházamban való uralkodás csak szenvedésben és türésben, szolgálatban és önodaadásban áll. Azután abban is tévedtek, midõn hiszitek, hogy én tetszésem szerint rendelkezhetem az uralompolczokkal Isten országában; ezeket mennyei Atyám osztogatja. A kiknek õ készítette, azoknak adja. Az én országomban lesznek ugyan uralkodók és szolgálattevõk; de az uralkodókat Atyám nevezi ki, s az õ uralkodásuk szolgálat és szenvedés. Ez a 22–28. v. értelme.
Mt 20,22
A kínpohárt. A görög szerint …fogok inni, s fölvehetitek-e a keresztséget, melylyel én megkereszteltettem? – A keresztség itt jelképleg Krisztus kínszenvedése és halála helyett vétetik. A keresztség eleinte bemerítés által történt. Be hagyjátok-e magatokat a szenvedésekbe és halálba úgy merítetni, mint én fogom?
Mt 20,23
Országomban a magas polczokat csak azoknak adhatom, kiket az én Atyám azokra választott. Én csak azt tehetem, mi Isten örök végzetében öröktõl el van határozva; mert a Fiú mitsem tehet magától, hanem a mit lát, hogy az Atya cselekszik; s váltságom egész munkája Atyám akaratján áll (Ján. 6,38.); így csak azokat tehetem legfõbb helyetteseimmé, kik az Atya örök végzésében és az õ akarata szerint arra vannak kijelölve. Azok, kiket az örök végzés erre választott, Péter és Pál voltak.
Mt 20,24
dicsvágyuk miatt.
Mt 20,27
Ti országomban elsõk akartok lenni és uralkodni, s azt hiszitek, hogy nálam az uralom olyan, mint a földi pogány fejedelmeknél; de mily tévedésben vagytok! Az én országomban is vannak ugyan elöljárók és alattvalók, parancsolók és engedelmeskedõk, elsõk és utólsók, mert így kivánja ezt az isteni rend minden társaságban; de az én uralkodásom nem olyan, mint a pogány fejedelmeké, kik alattvalóikkal önkényök szerint bánnak, s azoktól magokat szolgáltatják; az én uralmam az allattvalókért való szolgálatban és odaadásban áll. Van-e tehát okotok országomban az uralomért oly rendkivül esengeni? – Krisztus ezen szavainál fogva, az õ helytartója e földön, a pásztorok fõpásztora, magát „az Isten szolgái szolgájának“ nevezi.
Mt 20,28
a ki pedig az elsõ, az Úr, a mester.
Mt 20,28
Tulajdonképen a görög szerint: váltságdijúl. Ugyanis az emberek rabságban vannak, kiket a bûn, az õ szenvedélyeik és szokásaik, a világ és a világ fejedelme bilincsekben tart, s ezek nem oldatnak föl máskép, hanem csak Isten kegyelme által, melyet Krisztus Urunk az Isten igazságát megengesztelõ s értünk fölvállalt halálával nekünk szerzett. E kifejezés „sokakért“, annyi, mint „mindenekért,“ mint sz. János I. 2,2. megfejti. Egyébiránt a sokak alatt azok is érthetõk, kik a váltságban valósággal részesûlnek; mert Krisztus a mi váltságunkat nem eszközli magunk nélkül.
Mt 20,28
Bár azok, kik e földön embertársaik fölött valami uralommal bírnak, Krisztus ezen szavait szivökre vennék! bár azokat nem önkény, hanem törvények szerint kormányoznák, alattvalóikkal alázatosan és szelíden bánnának, s minden hatalmokat és erejöket arra fordítanák, hogy nekik szolgáljanak, használjanak, úgy hogy állomásaikat ne uralomnak, hanem szolgálatnak tekintenék, a mint a tisztségek valósággal is neveztetnek.
Mt 20,29
A bemenetelrõl és ottani tartózkodásról szól Lukács 18,35–43. 19,1. s követk., a miért az itten és Márk 10,46. a kimenetelkor történt meggyógyítása a vakoknak, különbözék attól melyrõl sz. Lukács szól, mely a bevonúláskor történt.
Mt 20,30
Márk egyrõl szól, Bartimeus nevûrõl, mivel ez ismeretesebb volt.
Mt 20,30
te Messiás, Dávidnak megigért utódja!
Mt 20,32
Krisztus azt akarta, hogy magok fejezzék ki szükségeiket, s az által bizodalmok erõsödjék.
Mt 21
Mt 21,2
Ez valószinûleg Bethánia volt.
Mt 21,2
A szamár, jelképe a békének, a ló, jelképe a harcznak (Péld. 21,31. Oze. 14,4. Jerem. 17,25.). Lásd Móz. I. 49. r. 20-ik jegyz.
Mt 21,5
t. i. Jerusalem városának, a választott népnek. Lásd Zsolt. 9,15.
Mt 21,5
Lásd Zakar. 9,9. és a jegyz.
Mt 21,7
Márk és Lukács evangélisták szerint, Jézus a szamár vemhén ült, melyen még senki sem ült, annak jelentéseûl, hogy szent szolgálatra volt szánva (lásd Móz. IV. 19,2. Móz. V. 21,3. Máté 27,60.). A nõstény szamarat csak azért hozták el, mivel vemhe hozzája volt szokva.
Mt 21,7
a szamár vemhére (5. v.). Ruháikat nyereg helyett tették rája. Közelgetvén kínszenvedésének és halálának órája, Jézus nyilvánosan bevonúl Jerusalembe, s elfogadja a neki, mint Messiásnak, tett hódolatot. Teljes alázatosságban és szerénységben veszi itt birtokába országát, de egykor dicsõségben foglalja majd el, midõn másodszor eljõ itéletre.
Mt 21,8
annak jeléûl, hogy királyt fogad el. Lásd Kir. IV. 9,13.
Mt 21,9
Üdv Dávid fiának! a megigért nagy királynak Dávid nemzetségébõl, a Messiásnak! Lásd Zsolt. 117,26.
Mt 21,9
Isten megbizásából és az õ nevében.
Mt 21,9
Üdv neki az által, ki a magasságban lakik. Szószerint, Hosanna (Hosiana) annyi, mint: Szabadítsd meg! vagy, váltsd meg! váltságot! úgy hogy értelme ez is lehet: Szabadítsd meg, oh Isten, Dávid fiát az õ elleneitõl, s add, hogy õ minket megváltson! A nép között Jézus hiveibõl sokan az hitték, hogy most kezdõdik el az õ földi országa, s azért kiáltották ki õt királynak.
Mt 21,12
A templomnak több tornácza volt, melyekbõl a külsõ, pogányok tornáczának neveztetett, mivel oda a pogányok is bemehettek. Itten árúltak késõbbi idõkben áldozat-állatokat, itt voltak a pénzváltók is, kiknél romai, görög vagy más pénzért zsidó-pénzt váltottak, melyet egyedûl volt szabad a templomban adományozni. Ezen adás-vevés által, mi lármával, olykor csalással és egyéb méltatlansággal járt, az imádságnak és elmélkedésnek szentelt hely sokszor iszonyú módon megszentségteleníttetett.
Mt 21,13
Jézus isteni erõvel megtisztítja a templomot, annak jelképeûl, mint a sz. atyák tanítják, hogy õ eljött az Istennek szellemi templomát, az emberiséget, a bûntõl és inségtõl megtisztítani, meggyógyítani.
Mt 21,16
Mit mondasz e kiáltáshoz? illet-e ez téged?
Mt 21,16
Lásd Zsolt. 8,3. hol ezen hely vonatkozása Krisztusra a jegyzetekben kifejtetik.
Mt 21,17
A görög szerint: hol az éjet tölté. Bethánia egy órányi útra volt Jerusalemtõl. Jézus oda vonult barátaihoz (lásd Ján. 11,1.), mivel Jerusalem a húsvéti ünnep közeledése miatt tele volt idegenekkel.
Mt 21,18
Ez és a következõ esemény a fügefával, Márk 11,14. s követk. szerint, a templom kitisztítása elõtt történt. Az evangélisták nem figyelnek mindig az események idõrendére, mert csupán Jézus tettei és tanításai szolgálnak tanúlságunkra és épülésünkre.
Mt 21,19
Sz. Márk megjegyzi (11,13.), hogy akkor nem volt a fügeérés ideje. Ha Krisztus Jézus mind a mellett megátkozta a fügefát, nem kell következtetnünk, mintha azt akarata volna büntetni. Õ, a természet ura, ezt csak jelképûl használta, hogy az annak gyümölcstelenségére mondott átok által egy nagy igazságot adjon elõ. A vétketlen fügefa a zsidó nemzetet jelképezte, mely ez idõben vétkes gyümölcstelenségben sínylett. Jézus eljött, hogy azt megmentse, tanított három éven át, éhezve és szomjazva annak üdvét, de az megvetette õt. Ekkor jõni kellett az átoknak, s ezen átkot mondja itt ki az Üdvözítõ (Jerom. Ar. sz. Ján. Hilár.).
Mt 21,19
A tanítványok, sz. Márk elõadása szerint, ezt csak másodnap vették észre. A zsidóság elszáradt, az Isten Lelkétõl elidegenûlt, most is holttest gyanánt vonszoltatik követõitõl, míg az idõk végezetekor, midõn a választott nép maradványai az anyaszentegyházba fölvétetnek, egészen elvesz. – Kérdezd magadtól te is, oh keresztény! vajjon életed fájának van-e gyümölcse? vagy csak hasztalan levelei? és elõzd meg az átkot igaz, töredelmes bûnbánat által.
Mt 21,20
A görög hozzáteszi: a fügefa.
Mt 21,21
A tanítványok a fügefa elszáradásánál csak a csodatényt látták, s úgy látszik, annak mély értelmét nem fogták fel; azért maradt feleletében Jézus is csak a mellett, mivel Isten az embernek belsõ, lelki és szivbeli fejlõdését az ember nélkül nem eszközli. Hanem abból ismét alkalmat vesz, a hit és bizalomteljes imádság erejét rajzolni. Lásd errõl Máté 17,20.
Mt 21,22
Lásd Jakab 1,6. A hitteljes imádság meghallgattatik; mert az igazán hivõ csak azt kéri, mit Isten akar (Máté 26,42.), állhatatosan kéri azt (Máté 7,7.), és Isten akaratának teljesedni kell.
Mt 21,23
a tanitást, templomtisztítást (12. v.), gyógyítást (14. v.).
Mt 21,25
Lásd Máté 3. r. és 11. r. Ján. 1,6.19. s követk.
Mt 21,25
János az Istentõl vagy az emberektõl volt-e megbízva tanítani és keresztelni? Ha neki Istentõl volt hatalma, mint mindnyájan elismerik, nekem is az Istentõl van hatalmam; mert errõl bizonyságot tett János, magát szolgának, engemet Messiásnak, Isten fiának nevezvén, midõn kérdeztétek tõle: vajjon õ-e a Messiás? Ján. 1,20–26.
Mt 21,26
Miért nem fogadtátok el a tanúbizonyságot, melyet õ rólam tett?
Mt 21,27
Ti nem akartok felelni kérdésemre, én sem felelek nektek; mert kérdésemre adandott válaszotoktól függ az én feleletem (lásd 24-ik jegyz.). Megmutatta nekik, úgymond sz. Jeromos, hogy õk tudtak, de nem akartak felelni, õ is azért nem felelt nekik, mivel tudtak volna, és hallgattak.
Mt 21,28
A családatya itt az Isten; a két fiú közõl, az elsõ, a nyilvános bûnösök; a másik, a magokat igazaknak tartó farizeusok (31. 32. v.). Ezen egyenes jelentésen kivül, melyet Krisztus maga ad (31. 32. v.) e példabeszédnek, még más jelentése is van, mely a történelemben találja igazolását. Lásd Máté 20. r. 5-ik jegyz. E szerint, mint sz. Jeromos, Béda és mások megjegyzik, az elsõ fiú jelképezi a pogányokat, a második a zsidókat.
Mt 21,29
A nyilvános bûnösök megvetették eleinte Isten hívását az erényre, de keresztelõ János és Jézus tanítására megtértek. A pogányok kevélyen ellenszegûltek az isteni tanításnak, s a fajtalan bálványozásra és erõszakoskodó igazságtalan életre adták magokat; de az apostolok prédikálására beléptek az anyaszentegyházba, tévelygésöket mélyen érezve és megbánva.
Mt 21,30
A farizeusok és irástudók mindig szájokban hordták az Isten igéjét, de cselekedeteikkel megtagadták azt. A zsidók átalán megigérték Mózesnek, hogy megtesznek mindent, mit nekik parancsolni fog; de õk mindig nyakas, romlott nemzetség voltak.
Mt 21,31
Nem az, ki csupán akarja s magában eltökéli, hanem a ki meg is cselekszi, a mit igért, az teljesíti Isten akaratját.
Mt 21,31
Lásd Máté 5,46.
Mt 21,32
mint igaz, valóságos, Istentõl küldött próféta, ki titeket igazságra tanított.
Mt 21,32
A nagy bûnösök megtérését.
Mt 21,33
Sz. Lukács 20,9. szerint, Jézus e példabeszédet a néphez mondotta.
Mt 21,33
A sajtó két kádból állott, taposó és szûrõ kádból, ez utóbbi a földben vagy sziklában volt, fölötte a taposó kád, melyben a szõllõfürtök tapostattak, s azok leve az alsó kádba szivárgott le.
Mt 21,33
részint mulatóházúl, részint õrhelyûl.
Mt 21,33
E példabeszédben a családatya az Isten; a szõllõ az Isten országa, mint az kezdetben a zsidók között megjelent; a sövény az isteni gondviselés oltalma és a szent angyalok õrizete; a sajtó az isteni törvény, mely mindenkit ösztönöz, hogy az erény és jámborság gyümölcseivel bõvelkedjék; a torony a földi elöljárok védelme; a mívesek az elöljárók, a királyok, papok, tanítók, bírák; az elutazás jelenti az Isten érzéki távollétét.
Mt 21,34
A termény az igazság cselekedetei. Ezeknek ugyan folyvást teremniök kell, de egészben véve, idõrõl idõre kell kitûnniök.
Mt 21,34
az õ rendkivüli közvetlen küldötteit, a prófétákat.
Mt 21,35
p. o. Jeremiást.
Mt 21,35
p. o. Izaiást.
Mt 21,35
p. o. Zakariást.
Mt 21,38
a farizeusok, irástudók és papi fejedelmek Jézust az õ csodáiból és János bizonyságtételébõl elismerték Messiásnak, de irígységbõl kitaszíták õt körükbõl, és keresztre feszíték Jerusalemen kivül, hogy az õ képmutató istenitiszteletöknek, és istentelen életmódjoknak véget ne vethessen. Vesd össze: Ján. 11,48. A görög szerint: öljük meg õt, és foglaljuk el örökségét.
Mt 21,41
némelyek a nép közõl, mint sz. Lukács írja.
Mt 21,41
az õ isteni országát más emberekre és más elöljárókra bízza.
Mt 21,42
Jól mondjátok, igazatok van, más elöljáróság fog jõni, és épen az a férfiú, kit elöljáróitok megvetnek, õ az új isteni ország feje, mint a zsoltáros megjövendölte. Lásd Zsolt. 117,22. 11-ik jegyz.
Mt 21,43
a valódi igazságot.
Mt 21,43
Mily rettenetes szó ez minden népre és minden egyes emberre nézve, ha az igazság birtokában vannak, és nem törekszenek arra, hogy gyümölcsét megteremjék jócselekedetekben!
Mt 21,44
A ki engem megtámad, megvet, üldöz, az igen megsérûl, magán felette nagy, habár a bûnbánat által gyógyítható sebet ejt; de a kire én büntetõitéleteimmel lerontok, mivel bûnbánatot nem tartott, az egészen és végképen elvesz, és örökre elkárhozik. Azok esnek rája, úgymond sz. Ágoston, kik õt megvetik és megbántják; azokra esik õ, kikre az itéletben romlást hoz, úgy hogy olyanok lesznek, mint a por, melyet a szél elragad.
Mt 22
Mt 22,2
Isten országával, Istennek az emberek üdvére rendelt intézményével, hasonló történik, mint ama királylyal, ki fiának menyekzõt szerzett. A következõ példabeszédben a király az Isten, a fiú Krisztus, a hivatalosak a zsidók. Egyszersmind az is elõadatik, hogy a bevégzett tökély országában, az egekben, csak az isteni igazság ruhájával ékeskedõk találnak helyet, kiknek száma aránylag kevés. Jelentõ kép a menyekzõi vendégség, a mennyiben az uralkodó midõn trónra lép, népével mintegy összekel. Krisztus egyesülését is az anyaszentegyházzal ez értelemben fogták fel az apostolok és sz. atyák (Efez. 5,25–27. Jel. 21,2.9–11.). Lukácsnál 14,16. hasonló, kevésben különbözõ példabeszéd vagyon.
Mt 22,3
a prófétákat, kik Krisztusról jövendöltek.
Mt 22,3
a zsidókat, kik annyiból voltak már hivatalosak, a mennyiben Isten különös vezérlete alatt lévén, nekik a Messiás elõre hirdettetett.
Mt 22,3
a Messiást a próféták jövendölése után nem akarták megismerni.
Mt 22,4
Midõn az idõ elérkezett, a Messiás megjelent, az Isten keresztelõ Jánost és késõbb az apostolokat küldötte el, hogy õket még egyszer sürgetõbben meghíja. Keleti szokás szerint, a vendégek kétszer hivattak meg, elõször valamivel korábban, másodszor kevéssel a vendégség kezdete elõtt. – Hányszor voltál már te is meghíva, hogy az isteni kegyelmekben részesûlj, és nem akartál!
Mt 22,5
A világi gond, a földiek után való szorgoskodás tette, hogy elhanyagolták és megvetették a meghivást, mely õket megtérésre és erényességre szólította.
Mt 22,7
Isten a romaiak által a zsidók roppant számát engedé megöletni, és Jerusalemet fölégettetni a zsidó háborúban.
Mt 22,8
az apostoloknak és tanítványainak.
Mt 22,9
Mivel a zsidók nem voltak erre méltók, menjetek ki a pogány népségekhez, kik eddig az Isten városán kivül voltak. Vesd össze: Ap.cs. 13,45–48. Hányan vannak, kik rangjok-, értelmök- és hatalmoknál fogva különösen hivatottak arra, hogy a kereszténység igazságait belássák és gyakorolják, de megvetik; akkor azután a szegények, együgyûek és csekélyek hivatnak meg helyettök.
Mt 22,10
Az apostolok prédikálására a pogányok között mindenféle emberekkel megtelt az anyaszentegyház, mely, mint látható társulat, számlál tagjai között roszakat is, a meddig ezek nem szándékos tévhitûek, és nyilvánosan kirekesztettek.
Mt 22,11
A keleti királyok azoknak, kiket megtisztelnek, vagy asztalukhoz meghínak, ünnepi köntöst szoktak küldeni, melyben nála megjelenjenek. A vendégtõl tehát, bármily szegény volt is, meg lehetett várni az ünnepi köntöst, mert a király azt neki megküldötte. Minek jó alkalmazása ez: A keresztségben, hol a keresztény anyaszentegyházba fölvétetünk, megnyerjük az ártatlanság és megigazúlás köntösét. Ezen köntöst tisztán kell tartanunk, vagy ismét megtisztítanunk a bûnbánat szentségében, ha szerencsétlenek voltunk azt beszennyezni; mert csak abba öltözve nyerhetünk tetszést az ég és föld királya elõtt, ha majd egykoron elõtte itéletre megjelenünk, hogy mennyei vendégségében örökké részt vehessünk. Itt tehát Istennek mennyei, tökéletes országáról van szó; mert ebbe semmi igaztalan be nem mehet.
Mt 22,13
A nagy vendégségek keleten éjjeli idõben tartatván, a fényben úszó étterembõl kitaszított vendég sötétségre jut; és kétségbe esvén a szenvedett gyalázat miatt, ordít és csikorgatja fogait. A sötétség, ordítás és fogcsikorgatás, az elkárhozottak pokoli büntetését jelentik.
Mt 22,14
Sokan, sõt mindnyájan hivatalosak az emberek, hogy Krisztus által üdvözûljenek, de igen sokan nem is akarják hallani a hivó szózatot, mint a megátalkodott zsidók és mohammedánusok; vannak, kik nem veszik föl a keresztségben a menyekzõs ruhát, és a kik fölveszik sem jutnak mindnyájan üdvösségre, mivel e ruhában nem jelennek meg a bíró elõtt; úgy, hogy átalán mondani lehet: hogy aránylag az egész emberiség számához, kevesen vannak az örök üdvre választottak. Lásd Máté 8,12.
Mt 22,16
Heródes Antipas párthivei (Márk 3,6.). Ezek a romaiakkal tartottak, mert Heródes családja a romaiaknak köszönhette az uralkodást. Ellenben a farizeusok és a nép átalában ellensége volt a romaiaknak, és függetlenséget ohajtottak. A farizeusok tanítványait és a heródiánusokat tehát ellenkezõ érdek vezérlette, s a farizeusok azt reménylették, hogy Jézus az õ felelete által vagy az egyik vagy a másik részt fogja megbántani, mi által alkalmat nyernek õt egyik vagy másik oknál fogva elitélhetni.
Mt 22,16
az igazság barátja vagy.
Mt 22,16
az Isten parancsait, a helyes életmódot.
Mt 22,17
fejadót, mint évi tartozást. A zsidók ezenkivül évenkint templom- (isteni) adót is fizettek (Máté 17,24.); ez utóbbit elegendõnek tartották a farizeusok, s azt vélték, hogy a császári adót megtagadhatják. Sõt azon balhiedelemben voltak, hogy a zsidónép, mint Isten népe, csak Istennek van alárendelve, és semmi másnemû fejedelemnek, legkevésbbé pedig hitetlen pogánynak.
Mt 22,19
egy denárt.
Mt 22,20
Már maga a pénz és a kivetett adó elég bizonyság volt arra, hogy a zsidók csakugyan alá voltak vetve a romaiaknak; a miért egyik közmondásuk azt tartja: a kinek képe van a pénzen, az az ország ura.
Mt 22,21
Miután a császár alattvalói vagytok, mint ezt bizonyítja a köztetek forgó adópénz, és az annak rátok vetett fizetése, tehát adjátok meg, a mivel neki tartoztok; de a földi adó mellett ne feledjétek el a mennyeit, melylyel Istennek tartoztok, adjátok meg a templomadót is, és nem csak ezt, hanem mindenek elõtt a valódi jámborságot és erényességet. Krisztus tanítja itt egyszersmind, hogy a törvénytelen és igazságtalan elöljáróknak is, ha Isten engedményébõl az uralmat elnyerték, engedelmeskedni kell; mert a romaiak nem voltak ugyan törvényes, de mégis valóságos uralkodóik a zsidóknak. Isten az õ bûneik miatt engedte rájok jõni a romaiak uralmát; most tehát azt bûnbánattal kellett volna viselniök. A világi elöljárók iránt való kötelességekrõl részletesebben szól sz. Pál Rom. 13,1–8.
Mt 22,23
Lásd Máté 3,7.
Mt 22,23
nincs a léleknek halhatatlansága, s azért a testnek sincs feltámadása.
Mt 22,28
A feltámadás, mondani akarják a szadduceusok, nem következhetik be, mert hét férfiú egyszerre nem bírhat ugyanegy nõt.
Mt 22,29
A szentirási bizonyítékot Jézus 32. v. Mózes törvényébõl idézi, melyet a zsidók mindnyájan, még a szamaritánusok is, isteni könyvûl ismertek el. Más könyvek a feltámadást még világosabban tanítják: Jób 19,25. Makkab. II. 7,9. 12,44. Izai. 26,19. 66,14. Ezekiel 37,1. s követk. Dániel 12,2.
Mt 22,29
ki eléggé mindenható arra, hogy a feltámadást a házasság földi viszonya nélkül is eszközölje.
Mt 22,30
Feltámadáskor az emberek azon nemök szerint kelnek föl ugyan, melyet Isten teremtett, mi kezdetben jó volt, mint minden; de a test, mely feltámad, hogy a lélekkel az üdvöt elnyerje, szellemi lesz (Kor. I. 15,43.44.), és ment minden földi kivánságtól (Luk. 20,34.), hasonlóan az angyalokhoz; és mivel az embereknek Istentõl meghatározott száma betelik, a nemek egyesûlése, mint fölösleges, megszûnik (Ágost. ar. sz. Ján. Béda). Ez utóbbi áll hasonló oknál fogva az elkárhozottakról is, kik szintén föltámadnak, habár nem dicsõségben és nem üdvözûlésre. Lásd Kor. I. 15,51.
Mt 22,32
Tehát a patriarkák, következteti Jézus, habár meghalni látszottak is, élnek lelkeikben az Isten elõtt, melyeket õ halhatatlanoknak teremtett, és testeikkel ismét egyesíteni fog. Jézus a test föltámadását a lélek halhatatlanságából mutatja meg, mivel egymással mind a kettõ elválhatlan viszonyban van. Az ember ugyanis testbõl és lélekbõl áll, s a léleknek azért kell szükségképen ismét egyesûlni a testtel, hogy a jutalmat vagy büntetést megoszsza a testtel, melylyel föl volt ruházva.
Mt 22,35
hogy hallja, mit fog mondani az akkor vita alatt levõ kérdésrõl.
Mt 22,37
Az Istent, mint Uradat ismerjed, és minden erõdbõl szeressed, úgy, hogy az Istent tekintsed minden gondolatod, óhajtásod és cselekedeted elsõ és végczéljául, és minden parancsát oly buzgón teljesítsd, hogy inkább az élet minden javát, gazdagságot, tisztességet, barátságot és magát az életet is légy kész elveszteni, mint engedetlenkedni, és Istentõl elszakadni. Vesd össze: Móz. V. 6,5. és a jegyzetet.
Mt 22,39
együtt van parancsolva az elsõvel, s ehhez annyiból hasonló, a mennyiben Isten nemcsak önmagában, hanem az õ képét viselõ teremtményeiben is akar szerettetni. Lásd Ján. 1,4.20.
Mt 22,39
Az embernek önmagát szeretni, úgymond sz. Ágoston, nincs tehát megtiltva; mert így szól a törvény: Szeressed felebarátodat, mint tennenmagadat. Az önszeretet tehát mértéke a felebaráti szeretetnek, vagyis, a mit magadnak akarsz, azt akard másoknak is (Ágost.). Itt csak arra kell vigyázni, hogy magunk szeretete ne legyen rendetlen önszeretet. Ezt akkor fogjuk elkerûlni, ha elõl megy az Isten szeretete teljes szivünkbõl, ha magunkat és felebarátinkat csak annyiban szeretjük, a mennyiben Isten akarja, azaz, ha magunkat és felebarátinkat csak azért szeretjük, hogy Isten akaratja, a mi örök és valódi földi javunk rajtunk és felebarátinkon teljesedjék.
Mt 22,40
Az egész szentirás csak e két parancsot tárgyazza; mert mindaz, mit tartalmaz, arra czéloz, hogy azok megtartassanak.
Mt 22,42
a megigért Messiás felõl.
Mt 22,42
Õ Dávid fia leszen, mint a próféták megjövendölték. Lásd Máté 1,1.
Mt 22,43
a Szentlélek sugallásából.
Mt 22,44
az Isten.
Mt 22,44
a Messiásnak.
Mt 22,44
Bírd teljes hatalmamat.
Mt 22,44
Uralkodjál teljes hatalmammal, míg minden ellenségedet meghódítom neked: Vesd össze: Zsolt. 109. egészen s a jegyzeteket.
Mt 22,45
hogyan lehet csupán fia? nem kell-e neki többnek lennie földi királynál, nem kell-e ember fölötti, sõt isteni méltósággal bírnia, midõn egyedûl csak Isten az emberek Ura?
Mt 23
Mt 23,1
Tanításának kezdetén Jézus a hegyen tartott beszédében megmutatta, hogy az õ tanítása való igazságban áll, és ellentéte az minden csupán külszínnek; annak vége felé még egyszer szól a puszta külszín rosz voltáról. És valamint ott az õ igazi tanítványait nyolczszor boldogoknak mondotta, úgy itt nyolczszoros jajt mond a farizeusokra, s minden századok mindennemû kétszínû embereire. Ezekhez nem csupán a képmutatók tartoznak, kik jóknak mutatják magokat, pedig nem jók: hanem mindazok, kik a külszínhez, az áljámborsághoz, az álbölcseséghez és álerényhez ragaszkodnak.
Mt 23,2
Az irástudók és farizeusok Krisztus születése elõtt nem sok idõvel jutottak tekintélyre, ezek mint népfõnökök, amazok mint tanítók, de a törvényes felsõbbségtõl, a makkabeusi fejedelmektõl elismertettek (lásd az utolsó jegyz. Makkab. II. könyv.), s nem ritkán voltak papok és a magas tanács tagjai.
Mt 23,3
nemcsak a mit, mint isteni törvényt, adnak elõ, hanem az õ rendeleteiket is, minõket adni joguk van, mint feljebbvalóitoknak, ha azok Isten törvényével nem ellenkeznek (lásd Máté 15,4–16.), mely esetben azután természetesen õrizkednetek kell (Máté 15,2.). Ismerd meg ebbõl szentségét és kötelezõ erejét a törvényeknek, melyeket a Krisztustól rendelt felsõbbség, az anyaszentegyház és ennek elöljárói a hívek üdvére rendelnek.
Mt 23,4
majdnem elviselhetlen, igen súlyos terheket, mint péld. Máté 12,2. s követk.
Mt 23,4
Sok emberi szabályokat rendelnek megtartatni, õk pedig legkevésbbé sem erõltetik meg magokat, hogy azok szerint cselekedjenek. – Jó elöljárótól, úgymond ar. sz. János, megkivántatik, hogy önmaga iránt szigorú, alattvalói iránt kegyes legyen.
Mt 23,5
Ezek pergament lapokból állottak, melyekre a törvénynek több mondatai voltak fölirva (Móz. V. 6,4–9. 11,13–21. Móz. II. 13,2–10.11–16. A farizeusok azokat szijjakkal balkarjokra és homlokukra kötötték, félreértvén Móz. II. 13,16. Móz. V. 6,8. szavait, melyekben az van parancsolva, hogy a törvényt mindenkor szemeik elõtt és sziveikben hordozzák. Egyszersmind azokat óvszerekûl is használták a gonosz ellen. A zsidók azokat még mai napig is használják.
Mt 23,5
a szegélyeket, rojtokat, bojtokat a pogányoktól való különböztetésûl viselték, hogy az isteni törvényre emlékeztetve legyenek. A farizeusok nagyobb és szélesebb emlékhártyákat és szegélyeket csináltak, mint más emberek, hogy õk a törvényt különös buzgalommal teljesíteni láttassanak. Lásd Móz. IV. 15,38.39.
Mt 23,6
a gyülekezet- és ima-házakban.
Mt 23,8
oly értelemben, mintha a tanítás tõletek jõne.
Mt 23,8
az Istenember Krisztus.
Mt 23,8
tanítványok vagytok, vonatkozólag a ti egyetlen mesteretekre. Krisztus ez által nem tiltja, hogy valaki a tõle neki adott isteni tudományban mester legyen, és annak neveztessék; mert épen az ily mester tulajdonképen a tanítvány, s annál nagyobb mester az isteni tudományban, mennél inkább híve lett Jézus Krisztusnak és az õ anyaszentegyházának; az ilyen mások oktatására még ajánlatosabb, csak ne kivánja, hogy mesternek neveztessék, még kevésbbé, hogy, mint a farizeusok tették, abban tetszelegjen s magát elbízza, ha úgy neveztetik.
Mt 23,9
azon értelemben, melyben az Istenember Krisztus az.
Mt 23,11
Vannak tehát nagyok és kicsinyek, parancsolók és engedelmeskedõk Krisztus országában, de a nagyok és parancsolók szolgálat és önodaadás által legyenek nagyok, és az által kormányozzanak. Lásd Máté 20,26.27.
Mt 23,12
Csak az alázatosság lehet a mi nagyságunk, mert csak az alázat tesz tisztává és szentté. Igy fut a dicsõség attól, ki azt keresi; és keresi azt, ki kerûli. Lásd Péld. 29,23.
Mt 23,13
a ti külsõ szenteskedéstek által.
Mt 23,13
mivel példáitok által eltévelyítetve, azt hiszik, hogy a kûlszín elegendõ a valóság helyett.
Mt 23,14
kik a gazdag özvegyekért hosszasan imádkoztok, és azért vagyonukat magatokhoz ragadjátok.
Mt 23,14
részint, mivel ragadozástokat ajtatoskodással palástoljátok (Ar. sz. Ján.); részint, mivel nem csak magatokat, hanem azon özvegyeket is veszélybe döntitek, kiket tanítástoknak megnyertetek (Hilár.).
Mt 23,15
egy hitfelet szerezzetek. – A zsidóknak két rendbeli hitfeleik voltak a pogányokból: Az egyik nemûek, kik az igaz vallásnak, úgy szólván, csak ajtajában állottak, magokat csak az úgynevezett hét, noéi parancsra kötelezték, t. i. hogy kerûlni fogják az istenkáromlást, bálványozást, gyilkosságot, vérfertõztetést, rablást, az elöljárók iránti ellenszegûlést és a nyers hús-evést. A másik rendûek pedig a zsidóvallásnak minden tanításait és szertartásait elfogadták.
Mt 23,15
mivel a rosz példa, melyet adtok, még nagyobb gonoszságra viszi õket (Ar. sz. Ján.); vagy mivel példátok által eltévelyíttetve, a pogányságra ismét visszatérnek. (Jerom.).
Mt 23,16
a templomnak szentelt aranyra a kincstárban. A farizeusok a bemutatott kincseknek igen nagy becset tulajdonítottak, hogy ezáltal az embereket áldozatra édesgessék, és a kincset szaporítsák.
Mt 23,19
A görög szerint: Esztelenek és vakok!
Mt 23,22
A 20–22 v. által mondani akarja Krisztus: Nincs különbség a szent dolgok között, ha azokra valaki esküszik, azok Istennek szentelvék, s annyiban Isten helyét pótolják; a ki tehát azok bármelyikére esküszik, az Istenre esküszik. Lásd Máté 5,33–36.
Mt 23,23
A törvény szerint (Móz. III. 27,30–33. Móz. IV. 18,21–24.) csak a szántóföldek terményeibõl kellett adni tizedet, nem pedig a kerti veteményekbõl is; késõbbi idõkben a farizeusok ezekbõl is adtak tizedet, de Isten iránt hittel és bizalommal, embertásaik iránt igazsággal és irgalommal viseltetni elmulasztották.
Mt 23,23
Krisztus tehát a tized-törvénynek pontos megtartását nem rója meg. Vesd össze: a 3. v.
Mt 23,24
kik a csekélyebb dolgokban legnagyobb lelkiisméretességet mutattok, de azt nem veszitek lelkiisméretetekre, hogy a fõparancsokat elhanyagoljátok. – A farizeusok átszûrték a bort, nehogy abban valami tisztátalan állatka, légy stb. találtassék. Vesd össze: Móz. III. 11,20.23.41.42. Mily sokan megtartják az isteniszolgálat külsõ gyakorlatait a legrészletesebb pontossággal, s nem sokat törõdnek azzal, hogy tele vannak irígységgel, embertársaikat megszólják, rágalmazzák, minden hazudságot, tettetést fölhasználnak, hogy czéljaikat elérjék!
Mt 23,25
A görög szerint: belseje pedig (a pohárnak és tálnak) tele van stb. t. i. az étel és ital azokban igazságtalanúl szerzett vagyon, mely bûnben emésztetik el tobzódás között.
Mt 23,26
Tisztítsd meg elõbb szivedet, gondolataidat, szándékaidat és kivánságaidat; akkor azután minden tetteid tiszták lesznek.
Mt 23,27
A sírboltok és annak falai külsõleg évenkint bemeszeltettek, részint ékesitésûl, részint figyelmeztetésûl, hogy azok által senki tisztátalanságba ne essék, mert a ki azokat lábával vagy teste egyéb részével illette, tisztátalan lett.
Mt 23,29
ti képmutató tisztelõi vagytok a régi, és gyilkosai az új prófétáknak. Lásd a 31. v. A síremlékek ékesítése jámbor szokás volt a zsidóknál, mint más népeknél. Lásd Makkab. I. 13,25.
Mt 23,30
meggyilkolásában. Vesd össze: Máté 21,35.
Mt 23,31
és épen azért ti is a próféták gyilkosai vagytok; mert a gyermekek öröklik atyjok rosz hajlamait, s ugyanazon bûnöket követik el, ha nem állnak ellen hajlamaiknak, mit ti nem cselekesztek.
Mt 23,32
az által, hogy az új prófétákat megölitek 34. v.
Mt 23,33
Ti fajzatai a kigyóknak és a régi kigyónak (Móz. I. 3,1.), a sátánnak. A sátán hazug és gyilkos kezdettõl, s minden hazudság és gyilkosság tõle van; a hazugok (képmutatók) és gyilkosok, minõk a farizeusok voltak, igen jellemzõleg neveztetnek az õ fajzatának.
Mt 23,33
az örök pokolbüntetést.
Mt 23,34
mint Isten és Úr.
Mt 23,34
Igy nevezi Krisztus az õ apostolait. Ezek, úgymond sz. Jeromos, különféle adományokkal bírnak. Õk próféták, mert megmondják a jövendõt; bölcsek, mert tudják, mit beszélnek; irástudók, mert jártasok a törvényben.
Mt 23,34
mint p. o. Istvánt és Jakabot Ap.cs. 6. és 7. r. 12,2.
Mt 23,34
p. o. Simeont, sz. Jakab utódját Jerusalemben, mint Eusebius elbeszéli.
Mt 23,34
Lásd Ap.cs. 16,22. 22,19. Kor. II. 11,25.
Mt 23,34
Vesd össze: Ap.cs. 14,6. 16.19.39.
Mt 23,35
s így minden igazak vére.
Mt 23,35
Némely régibb értelmezõk (Cirill. Epifan.) Zakariás alatt keresztelõ János atyját értik; mások, több valószinûséggel, Zakariást, Jojada fiát, ki Joás király által a templomban megöletett (Krón. II. 24,21.). Ezek szerint, Jojadának Barakiás neve is volt. Némely ujabbak az Úr szavait látnokilag Zakariásra, Baruk fiára alkalmazzák, kit a zeloták (a farizeusi zsidóság mellett buzgólkodók) csoportja Kr. u. 68. évb. benn a templomban megölt, mint utolsó vértanút Jerusalem elpusztúlása elõtt. József, a zsidó történetíró, e Zakariást mint igaz jámbort jellemzi. E vélemény szerint, Krisztus ezen szavai: „kit megöltetek“ jövõ idõben veendõk.
Mt 23,36
a büntetés az igazak minden kiontott véreért. A zsidók úgy tekintetnek, mint a megért rosz gyümölcs, kikre épen úgy fog teljes mértékben elkövetkezni a büntetés, valamint õk a gonoszságot egészen megérlelték, a legfõbb fokra csigázták, miután minden ismereteik (30. v.) mellett sem lettek jobbak atyáiknál, sõt még gonoszabbak, mert Krisztus gyilkosaivá váltak.
Mt 23,37
egykoron a próféták által, most saját tanításom és apostolaimé által.
Mt 23,37
Hányszor akartalak anyai szeretettel megóvni a veszedelemtõl, melybe töredelmetlenséged taszított, hányszor nyujtottam neked szabadúlást! Vesd össze: Luk. 13,34.35.
Mt 23,38
A ti várostok és templomotok leromboltatik, nemzetetek szétszóratik. Lásd Máté 24,1. s követk. Ezekiel 10,18.19.
Mt 23,39
mig engem az idõk végén Messiásúl elismertek, eljövetemkor itéletre, mint Isteneteket és Uratokat fogtok köszönteni (Ar. Sz. Ján. Ágost.).
Mt 24
Mt 24,1
az olajfák hegye felé, hogy éjszakára Bethániába, Lázár házához menjen, miután egész nap tanított.
Mt 24,1
hogy figyelmeztessék õt annak nagyságára, szépségére és erõsségére, alkalmat vévén Máté 23,38.-bõl, hol Jézus a templom pusztúlását megjövendölte. A templom valóban az épitészet csodamûve volt.
Mt 24,3
honnan legszebb kilátás volt Jerusalemre és a templomra.
Mt 24,3
Márk 13,3. szerint Péter, Jakab, János és András, a legmeghittebbek.
Mt 24,3
A tanítványok azt hitték, hogy Jerusalem pusztúlása és a templomé az Úr eljövetével utolsó itéletre a világ végezetén ugyanegy idõpontra fog esni. E hiedelemre maga az Úr adhatott alkalmat, a mennyiben e két eseményt gyakran állította egymás mellé (Máté 16,27.28. 22,7.8. 23,38.39.). Miért ezt? lásd a követk. jegyzetet.
Mt 24,4
Krisztus itt következõ feleletében fölvilágosítást ad mind a két eseményrõl, mint ezt a sz. atyák egyértelmûleg állítják, habár egyes körülményeknek egyik vagy másik eseményre való elkülönzésében nem egyformán vélekednek. Némelyek azt állítják, hogy a beszéd elsõ része a 32. versig, Jerusalem pusztúlásáról szól, a többi pedig a világ végezetérõl. Mások (mint Ágost. Jerom. Béda és a legtöbb atyák és értelmezõk) azon véleményben vannak, hogy Krisztus az õ isteni szemléletében, mely elõtt ezer év annyi, mint egy nap (Zsolt. 89,4.), mind a két eseményt összefoglalva és egymásba szõve adja elõ. Ez utóbbi nézet, úgy látszik, a nevezett események természetének és a jövendölés betûjének inkább megfelel. Mind a két esemény, Jerusalem pusztúlása és a világvégezet, részei egy isteni ténynek, Isten itéletének az emberek fölött; miután a prófétai látomásokban ilyen, idõ jártával fokonkint bekövetkezõ eseménynek, melyek összevéve csak egy isteni tényt képeznek, egy szempont alatt, egymásba szõve, gyakran adatnak elõ (vesd össze: Izai. 24,26. s követk.), a dolog természetével igen megegyez, hogy Krisztus ez eseményeket úgy hirdeti, hogy egyik a másik által, egyik a másikban közöltessék. Azoknak e bensõ összefüggését a betûszerinti értelem is megerõsíti. A 29. 30. 31. v. a világvégezetnek látnoki szempontja határozottan és világosan elõtünik, és mégis a 34. v. az mondatik, hogy mindezen megjövendölt dolgokat az akkori nemzedék még megéri. Mind a kettõt csak úgy lehet megegyeztetni, ha fölteszszük, hogy ugyanazon szavak által mind a két esemény elõadatik, de mégis úgy, hogy majd az egyik, majd a másik lép egyenes, betûszerinti, tökéletes értelemben, elõtérbe, míg a másik ugyanazon szavak alatt csak tágabb, nem tulajdon, és tökéletlen értelemben rejlik. Némely ujabbak azon véleményével, hogy Krisztus egyedûl Jerusalem pusztúlásáról jövendölt, nemcsak az egész õshagyomány, hanem a jövendölés betûje is ellenkezik.
Mt 24,5
Tulajdonképen hamis Messiások Jerusalem pusztúlása elõtt nem léptek föl; mert Teodás (Ap.cs. 5,36.) és az egyiptomi (Ap.cs. 21,38.), lázítók voltak, Simon a mágus (Ap.cs. 8,10.) pedig hamis próféta volt. Hanem ez esemény után idõnkint léptek fel olyanok, kik magokat Krisztusnak mondták, mint a régibb idõkben Chochba, Hadrián császár alatt, az ujabb idõben a 17-ik században Sabbatai Zebhi, ki utóbb mohammedánus lett, a hamis bölcsészek, kik tanaikat az üdvösség tudományának helyére tették, és az antikrisztus elõkövetei (Dániel 7.). Ez maga lép föl az utolsó idõben a kereszténység megsemmisítésére, s azt fogja hirdetni, hogy minden üdv tõle van (Ján. 5,43. Tessz. II. 2,1. s követk.). E szavak egyenesen és tökéletes értelemben a világvégezet elõzményeirõl szólnak. Krisztus a hamis Messiásokat mind összefoglalja, mivel az örökkévaló nézletben minden egyben összpontosúl, s a különféle hamis Messiások összevéve csak egyet képeznek, ki végre az antikrisztusban legfõbb fokozatban fog fellépni. Csak távolabbi, tökéletlen értelemben vonatkoznak ez igék a Jerusalem pusztúlása elõtti hamis prófétákra.
Mt 24,7
Ez is csak tökéletlenûl illik ama csatákra és szorongatásokra, melyek a zsidó háborúban Jerusalemnek a romaiak által véghezvitt pusztítását megelõzték; ez tökéletes teljesedését az idõk végezetével fogja nyerni (lásd Krón. II. 14,1. s követk. Jel. 19,20.).
Mt 24,8
ez csak érzéki gyötrelem, de a nagyobb, az erkölcsi nyomor azután következik, mint le van írva alább.
Mt 24,9
titeket, és bennetek a szentet, igazat és jogosat fogják akarni elpusztítani.
Mt 24,9
énérettem, az én tanításomért, a kereszténységért. Lásd Máté 10,22.
Mt 24,10
megütköznek a kereszténységnek látszólagos erõtlenségén, és elpártolnak.
Mt 24,11
kik magokat Istentõl ihletetteknek, Isten eszközeinek, isteni követeknek fogják mondani, s az igaz tanítást megvetvén, kedvök szerint változtatni.
Mt 24,13
A 9–13. v. szintén csak tökéletlenûl vonatkozhatik ama kevés keresztény üldözésekre és hamis prófétákra Jerusalem elpusztúlása elõtt; tökéletes értelemben a keresztény idõszak alatti üldözésekre és eretnekségekre vonatkoznak, melyek ismét együvé foglaltatnak, habár az idõk végezetével fognak különösen dühös és romboló módon fellépni. Lásd 7-ik jegyz. vesd össze: Máté 10,22.
Mt 24,14
Lásd Máté 10,18.
Mt 24,14
Miután az evangéliom minden népnek az egész világon hirdettetett, s abban az isteni szeretet és bölcseség bizonyságát vették, azután jön a világ vége és annak itélete. Vesd össze: Izai. 49,6. 51,5. 56,7. 60,1. 66,19. Izai. 19,21. s követk. Zakar. 2,11. Csak tökéletlen értelemben vonatkozhatik e végezet Jerusalem pusztúlására, a mennyiben a sz. apostolok, különösen Pál, Krisztus tanítását a romai birodalom minden tartományaiban még amaz esemény elõtt elterjesztették.
Mt 24,15
Ha látjátok az iszonyatosságokat, melyek Jerusalemen, a szent városon, és a templomon véghezvitetnek, mint Dániel próféta megjövendölte, – akkor stb. Lásd 16. v. Ezen iszonyatosságok a város ostroma a pogány ellenségek által, a romai sasok és bálványképek fölállítása, és egyéb pusztítások, melyeket az ostrom alatt magok a zsidók véghezvittek a templomban.
Mt 24,15
Némelyek szerint, ez a sz. evangélista észrevétele, mely által figyelmeztette az akkori keresztényeket, hogy ezen iszonyú dolgok mármár kezdenek bekövetkezni.
Mt 24,16
hogy azok barlangjaiban az üldözõ ellenség elõl menedéket találjanak. A keresztények Jerusalem ostromakor csakugyan elfutottak Pellába, a bérczes Gálaádba és más hegyi vidékekre.
Mt 24,17
hanem hamar szaladjon onnét, hogy idõt ne veszítsen; vagy fusson a szomszédházak tetején át az országútra. – A keletiek házain egyik lapos födélrõl a másikra lehet menni, s kivülrõl közönségesen vannak lépcsõk a fel- és lejárásra, a nélkül, hogy a házba be kellene menni.
Mt 24,18
A görög szerint átalán: ruháját.
Mt 24,19
az ijedelem és futásra alkalmatlan állapotuk miatt.
Mt 24,20
rosz idõben, hogy a rosz út oly nagy akadály a futásban.
Mt 24,20
mely napon a zsidók csak ezer nagy lépésnyi utat tehettek. Krisztus halála által ugyan az egész mózesi szertartási törvény meg lõn szûntetve, de valameddig a keresztények zsidók között laktak Palesztinában, s a pogányok még nem léptek be az anyaszentegyházba, Mózes és a törvény iránti tiszteletbõl jó volt megtartaniok a zsidók szokásait. De miután a pogányok is beléptek, az evangéliomi szabadság és fölmentés a szertartási törvénytõl átalános egyházi határozat által (Ap.cs. 15,28. s követk.) elrendeltetett (ar. sz. Ján. Teofil). A 15–20. v. egyenesen és tulajdonképen a Jerusalem pusztúlása elõtti és utáni szorongatásokról szólnak; távolabbi és nem saját értelemben egyszersmind amaz iszonyúságokra és szorongatásokra is vonatkozhatnak, melyeket az antikrisztus az idõk végezetével fog elõidézni; mert ugyanazon Dániel próféta szól ezen iszonyúságokról (Dániel 12,11.) és erõszakoskodásokról is, melyektõl az egykori keresztények, a mennyire lehet, gyors futással menekûlni igyekezzenek.
Mt 24,21
Miután oly szorongatásról van szó, mely, míg a világ tart, legnagyobb lesz, itt tehát egyenesen és sajátlag nem érthetõ ama szorongatás, melyet a romaiak Jerusalemre hoztak, mert ilyen volt több is, nagyobb is; itt az utolsó, az itéletet megelõzõ antikrisztusi iszonyú korszak értendõ; s így a 21. 22. v. csak távolabbi és nem tulajdon értelemben alkalmazhatók Jerusalem pusztúlásának idejére.
Mt 24,22
az idõ.
Mt 24,22
testileg és lelkileg. A csábítás az antikrisztus idejében oly nagy lesz, hogy senki nem üdvözûlne, ha Isten annak uralmát meg nem rövidítené; valamint senki nem maradna életben a keresztények között, ha Isten közbe nem lépne.
Mt 24,22
az akkor élõ kevés szentekért, hogy ezek, magok, és általok mások megtartassanak.
Mt 24,24
a sátán által. Sz. Pál (Tessz. II. 2,9.) és János (Jel. 13.12.) ugyanazt mondják az antikrisztusról, e ezt részletesebben elõadják.
Mt 24,26
Ha majd akkor mondják nektek: Az igaz Messiás a mezõn van hadseregével, vagy pedig itt s amott van, hogy titkos összejöveteleket tartson, ne higyétek, hogy az a Messiás, és ne csatlakozzatok hozzája.
Mt 24,27
Ne hagyjátok magatokat elámíttatni; mert hirtelen, és mint az ég egyik szélétõl a másikig feltünõ villám, mindenki által látható lesz az én második és utolsó eljövetelem. Ezen eljövetel nem vonatkozhatik tulajdon értelemben a Jerusalem fölött tartott itéletben láthatlanúl mûködõ Istenre.
Mt 24,28
Értelme ez: Valamint a sasok a hulla körûl összegyülnek, úgy fog majd jõni, midõn az antikrisztus véghezvitte iszonyúságait, az ember fia büntetõ itéletben a megromlott emberiségre. Átvitt értelemben, Krisztusnak azon láthatlan eljövete is érthetõ, mely a romai sasok büntetõ itéletében a megromlott zsidó nemzetre szállott.
Mt 24,29
melyet az antikrisztus és Gog és Magog idéztek elõ (Jel. 20,7.).
Mt 24,29
elvesznek, eltünnek.
Mt 24,29
az ég serege, mind a csillagok.
Mt 24,29
Ama szorongatás után keményen megrendül az egész csillagos ég, melyen az Úr jele láthatólag fog feltûnni (30. v.), és mindent sürû sötétség borít el. Vesd össze: Izai. 13,10. Ezekiel 32,7.8. A csillagos ég a földdel együtt teremtetett (Móz. I. 1.), s igy vele egy egészet tesz, azért vesz az is részt az itéletekben, melyek erre szállnak.
Mt 24,30
A sz. atyák magyarázata szerint, ez a jel a kereszt; igy énekli ezt az anyaszentegyház is az õ zsolozsmájában. Ez volt jele az õ megaláztatásának, tehát ez lesz jele az õ megdicsõülésének és uralmának is; mert az által vivta ki uralmát (Filipp. 2,8–9.).
Mt 24,30
A föld nemzetségei itt az istentelenek, kik meglátván a keresztet, siratják, de már késõn siratják bûneiket (Ágost.). Annak érzése fogja õket gyötreni, hogy az Urat keresztre feszítették (Ar. sz. Ján.).
Mt 24,30
fényes felhõktõl körülvéve.
Mt 24,30
hogy az istentelenek uralmának a földön véget vessen.
Mt 24,31
az egyetemes föltámadásra hivandó. A harsona itt hatalmas hang helyett van.
Mt 24,31
a négy világrészrõl.
Mt 24,31
Mindnyájan, az igazak úgy, mint az istentelenek testeikben megjelennek (Jel. 20,12. s követk.). Magáról az itéletrõl nem szól itt az Úr, mert a tanítványok csak az itéletet megelõzendõ jelekrõl tettek kérdést (3. v.); de alább (25,31.) sz. Máté errõl is elõadja az Úr kijelentését. A 29–31. v. egyszersmind, bár nem saját értelemben, a Jerusalem fölötti itéletre is vonatkoznak; e szerint, az égi jelek elsötétedése alatt a zsidókra borulandó erkölcsi homály, az ember fiának jele alatt a gyõzedelmes kereszténység, a föld siránkozó nemzetségei alatt, a zsidóknak városuk sorsán kesergõ tizenkét nemzetsége, az angyalok alatt az apostolok értendõk, kik a földkerekség minden tájairól gyüjtenek híveket az anyaszentegyházba.
Mt 24,32
A fügefáról vehettek hasonlatosságot.
Mt 24,33
az Isten túlvilági országa; sajátlan értelemben, az anyaszentegyház, mely diadalmasan emelkedik a zsidóság fölött. Lásd Luk. 21,31.
Mt 24,34
E nemzedék alatt, saját értelemben, a fönebbi fölvilágosító helyek szerint (23,36. 16,28.), az akkor élt zsidók értendõk; sajátlan és távolabbi értelemben az emberiség átalán. Az akkori zsidókra nézve az egész jövendölés teljesedett, a mennyiben Jerusalem pusztúlását megérték, mely, részint saját, részint sajátlan értelemben, abban elõre megmondatott; az összes emberiségre nézve pedig annyiból megyen vagy fog menni teljesedésbe, a mennyiben abban a világ végezete, részint saját, részint sajátlan értelemben, ábrázoltatik.
Mt 24,35
föloszlanak, megváltoznak, más (jobb) állapotba mennek át (Pét. II. 3,13. Izai. 65,17.).
Mt 24,35
Az én szavam változhatlan, és pontosan beteljesedik.
Mt 24,36
Márk 13,32. hozzáteszi: még a Fiú sem, a mennyiben ember; de igen is tudja, a mennyiben Isten, és az õ emberisége Istenségével egy személyben egyesûl.
Mt 24,36
Mikor következik be az itélet Jerusalemre és a világra, azt csak Isten tudja.
Mt 24,37
midõn itéletre jõ az antikrisztus ellen. 27. v.
Mt 24,39
Valamint Noé idejében csak kevesen maradtak hívek az Istenhez, s majd mindnyájan csak a földi mulandóságba merûltek: úgy lesz ez világ végezetekor is, midõn az antikrisztus majdnem az egész emberi nemet elcsábítja; és valamint akkor az Úr közeledõ itéletét nem vették észre, úgy azután sem fogják. S megjegyzésre méltó, hogy az Úr nem szól nagy gonosztettekrõl, hanem csupán a földi érzéki életrõl. A nagy gonoszságot maga a természeti ember is kárhoztatja, de a belérzést átváltoztató szeretetrõl, az elmét felülhaladó isteni bölcseségrõl fogalma sincs. Õ inkább a tisztán természetszerût, a tisztán emberit, mint az az eredeti bûn állapotában mutatkozik, tartja egyedül igaznak és jónak, s ebben véli magát megigazúltnak. Az ily, csupán természeti erény és bölcseség, az ily, csupán természeti élet tévelyíti el az emberiséget az idõk végezetén, és elfordítja Krisztustól, hogy elvakúlva képzelt igaz voltában, az Úr közeledõ jövetelét nem sejti, s attól nem is fél.
Mt 24,40
Mikor majd az Úr itéletre jõ (27. v.), akkor az emberiségnek egyik része testestül lelkestül el fog veszni.
Mt 24,41
A zsidók közönségesen kézi malmokon õrlötték terményeiket, mihez rendszerint nõcselédeket alkalmaztak. A 37–41. v. egyszersmind, bár nem saját értelemben, Krisztus azon eljövetére is vonatkozik, midõn a Jerusalem fölötti itélet tartatott, hogy az emberiségnek csak egy része lépett be az anyaszentegyházba, másika megmaradt pogány szokásaiban, és elhagyatott.
Mt 24,42
De az Úr, figyelmeztetésûl eljövetére, a fönebbi jeleket adta, t. i. a hamis Messiásokat, a zendûlést a népek között stb. (4. 5. 14. v.); mirevaló tehát a mindennapi éber vigyázat? Épen arravaló, hogy ezen jeleket várjuk és fölismerjük; azután legfõképen arravaló, hogy a halál, mely hirtelen jöhet, ne találjon készûletlen. Az átalános itélet, melyrõl itt az Úr egyenesen szól, minden emberre nézve, mint különös itélet, már halálakor bekövetkezik, t. i. az õ lelkére nézve, mely még a test föltámadása elõtt megitéltetik. Minthogy ezen különös itéletben csak az a végzés mondatik ki, melyet Isten egykor a közitéleten fog kimondani, tehát az itt egyenesen értett közitélettel együtt a különitélet is összefoglaltatik, s a tanítványok valamint egyikre úgy másikra nézve is vigyázatra intetnek; azért mondja sz. Jeromos: A mi közitéletkor mindenekre vár, az a halál napján minden egyesre nézve teljesedik.
Mt 24,43
A görög szerint: mely õrszakban.
Mt 24,44
Ez nem csak a halál órájáról, hanem az Úrnak leendõ második eljövetérõl is szól. Ennek ugyan meg vannak bizonyos jelei, de mivel a világon semmi sem tûnik föl hirtelen, hanem elõre készûl, utat tör, támad, fejlik, fejlõdésében elõhalad és teljesedik: úgy tûnnek föl ezen jelek is fejlõdve az egész történelmen át, s idõrõl idõre mintegy fokozatosan mutatkoznak, míg az idõ lefolytával teljesednek s a véget elõidézik. Az antikrisztus tehát nem csupán az idõ végezetével jõ, hanem az idõ folytán elõköveteiben és elõképeiben mutatkozik, s azért gyakorta elõidézi a vele együtt járó jeleket (vesd össze: Ján. I. 2,18.22.) habár nem is egyenlõ mértékben. Gyakran így jelenik meg az Úr itélete is, midõn idõrõl idõre isteni dicsõségben látható mennyei erõvel itél ellenségei fölött, és ügyének diadalt szerez. Épen ezért minden századok hívei folytonosan éber õrködésre kötelesek az Úr utolsó eljövetének tekintetébõl; mert habár tudják, hogy a világ vége akkor lesz, mikor ezen jelek fejlõdésök végsõ fokára jutottak, de azt nem tudják, mikor következik be e fejlõdés végsõ pontja, mivel ennek tudását az Atya magának tartotta fen (36. v.), azért soha sem is lehetnek biztosak, vajjon e végsõ pont nem fog-e az õ idejökben bekövetkezni.
Mt 24,45
Vajjon ki a hûséges és urának javára ügyelõ szolga, kire háznépe gondját bízta? Az-e, ki minden idõben teljesíti kötelességét, mivel ura minden idõben eljöhet és õt számra veheti? vagy pedig az, ki azt gondolja, nincs még itt uram eljövetének ideje, s azért kötelességei teljesítését halasztja? Az Úr e kérdést apostolaihoz intézi, s igy a folytonos éberségrõl, mint az egyházi elõljárók különös kötelességérõl szól (Hilár).
Mt 24,47
Az Úr részeltetni fogja õt egykor uralmában.
Mt 24,50
Ha pedig az ily egyházi elöljáró vagy bármely följebbvaló az Úr eljövetelét az itéletre távol lenni vélvén, a földi jólétbe, lakmározásba merûl, alattvalóival pedig keményen és igazságtalanúl bánik, akkor az Úr õt oly órában szólítja halál által itéletre, midõn nem is gondolta. Vesd össze: Péter I. 5,2. s követk.
Mt 24,51
a szentek társaságából (Jerom.).
Mt 24,51
örökre elkárhoztatja, mint a képutatókat. Lásd Máté 23. r. 1-sõ jegyz.
Mt 24,51
Lásd Máté 8,12.
Mt 25
Mt 25,1
A következõ két példabeszédnek a tíz szûzrõl és a talentomokról, czélja ugyanegy, t. i. annak megmutatása, hogy az Úr eljöveténél (a halálórán vagy itéletkor 24,42–52.) a hittel egyesûlt cselekedetek határoznak örök boldogságunk vagy kárhozatunk fölött. A hit már föltételeztetik, s a hitetlenekrõl említés sincs, mert a ki nem hiszen, már megitéltetett. Ján. 3,18. Egymás között a két példabeszéd annyiban különbözik, hogy az elsõ inkább a valóságos szûzekre, a második inkább átalában a tevékeny keresztényekre vonatkozik. Hogy a szûzekrõl szóló példabeszédet helyesen fölfoghassuk, szükség ismernünk az izraelitáknak menyekzõi szokásaikat. A võlegény az õ társaival (Ján. 3,29.) az atyai háztól elhozta a menyasszonyt, kit társnõi, közönségesen tízen, vettek körûl; ezek, midõn a võlegény közeledett, eléje mentek, s azután õt a menyasszonyhoz vezették, ki hátra maradt, hogy õt társnõivel együtt bevárja. Elérkezvén a menyasszonyhoz, azután mindnyájan a võlegény atyai házához mentek, hol a menyekzõi lakoma már készen volt. Mivel a nagy lakomák keleten késõ este adattak, a menetek fáklyafénynél történtek; azért e szûzeknek szintén égõ fáklyákkal kellett ellátva lenniök. E szövétnekek fa-nyéllel bírtak, fölûl csészével, melyben olaj égett. A szûzek külön edényekben kis tömlõkben is vittek olajt, hogy ahhoz önthessenek. A görögben csak ez van: eléje menének a võlegénynek; mi azonban az értelmen mitsem változtat. Alkalmazva a példabeszédet, a võlegény alatt Krisztus, a menyasszony alatt az anyaszentegyház, az okos szûzek alatt minden tiszta, szeplõtelen hitû (Kor. II. 11,2.) keresztények, különösen pedig ama szûz lelkek értetnek, kik magányba vonúlva, elmélkedõ életre egészen Istennek ajánlották fel magokat. A fönebbi vers értelme ez: Itéletkor és a mennyországba való felvételkor a hívek úgy járnak, mint ama tíz szûz.
Mt 25,2
Az esztelenség azon balhiedelemben áll, miszerint elég az Úrban hinni, hogy valaki keresztény, Istennek szentelt személy legyen, buzgó éber és tevékeny szeretet nélkül is (Hilár. Orig.). A szent okosság a hitnek és szeretetnek egyesítésében áll. A hitetlenekrõl és tévhitûekrõl nincsen szó; mert a példabeszéd szerint, a szûzek a võlegényhez (Krisztushoz) és a menyasszonyhoz (anyaszentegyházhoz) tartozóknak vallják magokat. Ezenkivül mindnyájan szûzek, tehát különösen a valóságos szûzek értetnek, a mennyiben hitöket jó cselekedetökkel igazolják, vagy nem igazolják sz. Ágost. Gerg.).
Mt 25,5
Krisztus késedelme a bûnbánat és jócselekedetek ideje, mely ez életben mindenkinek megadatik mindhalálig (Hilár).
Mt 25,5
A szunnyadozás és elalvás a meghalást, a halált jelenti.
Mt 25,6
A võlegény társai hirdeték az õ közeledését, hogy eléje menjenek. Éjfélkor, azaz, oly idõben, midõn nem is véljük, ront be a halál, a világ vége, az Úr eljövetele. Az õ kisérõi a harsonát fúvó angyalok Máté 24,31. (Orig. Jerom. Ar. sz. János).
Mt 25,7
Midõn az Úr eljõ a halálórán és itéletkor, a hívek próbára teszik hitöket és cselekedeteiket, és megkérdik lelkiismeretöket, megjelenhetnek-e azzal az Úr elõtt (Ágost.).
Mt 25,8
Az esztelen (2-ik jegyz.) hívek haláluk perczében az itéletkor veszik majd észre belsõ szegénységöket, hiányát a belsõ megszentûlésnek, melyet jócselekedetek, különösen az istenesség jócselekedetei, az Istennek szentelt életmód által kellett volna megszerezniök, s akkor látják be, hogy azt többé meg nem szerezhetik. Az olajkérés, megtagadás (9. v.) és vevés (10. v.) jelképleg ezen eszmét fejezik ki: A kimúlás és itélet határozó perczében a hit igazolása jó cselekedetek által és érdemek szerzése már lehetetlen; mert a fa, a mely helyre esik, ott marad, vagy kegyelemre vagy kárhozatra. Lásd Préd. 11,3. 4-ik jegyz. A halállal bezáródik az érdemszerzés ajtaja, mely soha többé ki nem nyittatik (Ágost.).
Mt 25,10
vele és a menyasszonynyal bemenének az atyai házba a menyekzõi lakomára.
Mt 25,12
Mert nem a ki mondja nekem: Uram, Uram! hanem a ki mennyei Atyám akaratját teljesíti, az megyen be mennyeknek országába. Lásd Máté 7,23.
Mt 25,13
Némely görög kéziratok szerint: melyben az ember fia jõni fog. Mi azonban kérdés alatt van.
Mt 25,14
Az itt következõ példabeszéd (vesd össze: 1-sõ jegyz.) arra tanít, mily szigorú számvételt tart az Úr itélet napján a hívekkel, hogy vajjon a nekik kölcsönzött adományokat és kegyelmeket Isten dicsõségére és embertársaik javára fordították-e? a hív és szorgalmas szolgákat örökre megjutalmazza, a hivteleneket és hanyagokat örökre megbünteti. Itt az útra menõ ember Krisztust jelenti, ki az égbe fölment, és az idõ végezetével, valamint a halál idején (mi össze van véve Máté 24. r. 55-ik jegyz.) ismét eljõ; a szolgák a hívek, különösen pedig az egyházi elöljárók, mint kik, a példabeszéd szerint, az õ urok javainak sáfáraivá rendeltetnek; a javak és talentomok a természet és kegyelem adományai. Egy talentom mintegy négyezer tallérnyi értékû volt.
Mt 25,15
Ez csak a példabeszédbeli emberre vonatkozik; mert az Úr, kit ezen ember jelképez, maga adja a tehetséget is. Azonban annyiból az Úrra is alkalmazható, a mennyiben többnemû kegyelmet p. o. egyházi és világi tisztségeket osztogat a természeti adományok, tehetségek szerint.
Mt 25,18
A helyett, hogy az Istentõl vett természeti, habár kevés adományokat saját és embertársaik javára fordítanák, sokan hanyagságba merûlnek, és csak nyugalomról gondoskodnak.
Mt 25,20
Itéletkor, úgymond sz. Gergely, mindenki meg fogja mutatni, mit munkálkodott. Ott fog megjelenni Péter a megtért Judeával, Pál a pogány világgal, Tamás Indiával. Ott fognak a pásztorok megjelenni az általok megnyert lelkekkel. Jaj nekünk, mit fogunk mondani, ha majd az Úr elé üresen megyünk, kik a pásztor nevet viseltük, és semmi nyájat nem viszünk magunkkal! Ah itt pásztoroknak neveztetünk, és ott nincs nyájunk!
Mt 25,21
még nagyobb javakat bízok rád, uralkodást az egekben.
Mt 25,24
Ez a hanyagok káromlása, mintha az Isten nagyobb tökélyt kivánna, mint a minõt a gyenge ember véghezvihet. A rest szolga, kinek tunyaságát el kellett volna ismernie, hibáját az Úrra hárítja (Jerom.).
Mt 25,27
Azon igazságtalan vádad, hogy én követeléseimben túl szigorú vagyok, nem lehet mentsége hanyagságodnak; szigorúságom inkább ösztönûl szolgálhatott volna, hogy a mennyit tehetsz, tégy. A pénzváltóknál való pénzletevés, csekély fáradság mellett nagy nyereményt jelképez, mert a pénzváltóknál letett kész pénzért nagy kamatok jártak.
Mt 25,28
A méltatlanoktól, kik az Isten adományait és kegyelmeit saját és mások javára nem fordítják, ezeket Isten elvonja, és olyanoknak adja, kik azokkal híven sáfárkodnak. Vesd össze: Jel. 3,11.
Mt 25,29
Ki a nyert adományokkal és kegyelmekkel híven sáfárkodván, megmutatja, hogy valóban vannak adományai, az ilyennek jutalmúl még nagyobb kegyelmek osztatnak, s ezek bõvelkedésig növekednek, mert az õ hûsége is növekedik; de ki azokkal nem sáfárkodván, azt mutatja, mintha semmi adományt nem nyert volna, attól még azon adomány vagy kegyelem is elvétetik, melylyel bírni látszik. Lásd az elõbbi jegyz. (Ágost. ar. sz. Ján.). Másképen alkalmazva, de ugyan ily értelemben, van ezen mondat Máté 13,12. A görög szerint …a mije van is, elvétetik tõle.
Mt 25,30
Lásd Máté 8,12. 22,13.
Mt 25,31
Mikor pedig a most félreismert ember fia, mint az égnek és minden teremtménynek ura, tulajdon dicsõségében eljõ, az utolsó közitéletre jõ el. Ez igék Máté 24,31.-re vonatkoznak. Ott az Úr szólt dicsõséges eljövetérõl, itt pedig arra tanít, hogy ez az eljövetel az utolsó közitéletre lesz, és leírja ezt részletesebben, élénken ábrázolva. Közbeközbe (24,23–25.30.) intelmeket szõ éberségre, hûségre, az igaz hitnek jócselekedetek által való élesztésére, hogy az õ hívei valamint az utolsó közönséges, úgy halál után a különös itéletre leendõ eljöveteléhez készen legyenek.
Mt 25,32
az õ szent angyalai által. Lásd Máté 13,49. A jámborok az õ ártatlanságukért, egyszerûségökért és béketûrésökért a juhokhoz, a gonoszak pedig bûnös tisztátalanságuk miatt a bakokhoz hasonlíttatnak.
Mt 25,33
A jobb rész, úgymond sz. Tamás, jelenti a tekintélyesb helyet, a légkört Krisztus körûl Tessz. I. 4,16. szerint; a balrész az alábbvaló helyet, talán a földet jelenti, melyen az istentelenek megállapodnak, hogy onnan õket a sorsdöntõ itélet után a pokol benyelje. Sz. Ágoston megjegyzése szerint, ezen elválasztás után fog az történni, hogy mindenkinek emlékezetébe hozatnak az õ jó vagy rosz cselekedetei, és csoda-gyorsasággal lelki szemei elé tárúlnak azok a lelkiismeretnek jó bizonyságtételével, vagy keserü vádlásával. – Ezen önmegismerés után, melynél minden ember elõbb önmagának lesz bírája, következik az isteni bíró itélete, ki belsõ felvilágositás által minden egyesnek cselekedeteit mindenek elõtt kijelenti, s az itéletet kimondja.
Mt 25,34
Az itt következõ szóváltás a bíró és az itélendõk között nem fog épen betûszerint úgy végbemenni, mint itt elõadatik; hanem ez hasonlatképen van itt mondva, s Krisztus az által élénk ábrázolatban azt akarja mondani, hogy mindenkit cselekedetei szerint fog megitélni (lásd Máté 16,27.), hogy jóknak csak azon cselekedetek ismertetnek el, melyek õérette, az õ hitében vitetnek véghez, és hogy már ezen hit szerinti cselekedetek elmulasztása is örök kárhozatot von maga után. A jók és gonoszok beleszólása, világosabb kifejtésére szolgál ezen eszmének, hogy csak a hitben tett cselekedetek szereznek megigazúlást, és hogy semmi ellenvetés, bárminõ legyen az, nem változtat a bíró itéletén. Azonban vannak értelmezõk (Maldonat, Tirin stb.), kik erõs okokkal védik a betûszerint leendõ bekövetkezést.
Mt 25,34
áldottak, mert kegyelemmel teljesek, és kegyelemre választottak.
Mt 25,34
még a teremtés elõtt, öröktõl fogva. Isten a végtelen örömet nektek öröktõl fogva szánta, mert öröktõl fogva elõre látta, hogy hitben teendõ jócselekedeteitek által azt megnyeritek.
Mt 25,36
Az irgalom ezen cselekedetei átalán a felebaráti szeretet jócselekedetei helyett vétetnek itt, ezek pedig az egész törvény helyett (Gal. 5,14.), mert az igaz felebaráti szeretet Istenért gyakoroltatik, s igy az Isten szeretetét is magában foglalja. Krisztus a szeretet cselekedeteit úgy adja itt elõ, mint a melyek neki tétetnek; ezzel értésünkre adván, hogy csak azok a valódi jócselekedetek, melyek az õbenne való hitben és õérette tétetnek; s a jótétemény, melyet övéi közõl valakinek teszünk, csakugyan neki tétetik; mert õ övéiben él.
Mt 25,41
Az égetõ tûz különféle, t. i. a földi tûz, a légnek, a napnak égetõ heve stb. Isten elég hatalmas annak végbevitelére, hogy a pokolban valóságos tûz égjen a nélkül, hogy annak hasonlónak kelljen lenni az általunk ismertekhez. Az „örök“ szóról lásd a 46. v.
Mt 25,41
melyet Isten Lucifernek, a nagy fényes angyalnak, és pártosainak a lázadásért való büntetésûl készitett a pokolban. – De a lélek gyötörtethetik-e valóságos tûz által? – Hát a te érzékeny lelked nem szenved-e, midõn magadat megégeted? Igaz, hogy a test közvetítése által szenved, de vajjon nincs-e Isten hatalmában a pokoli tûznek ily közvetítõ tulajdont is adni?
Mt 25,46
a boldog örök halhatatlanságra. Az „örök“ szó végtelen tartandóságot jelent; mert Luk. 1,33. szerint, Jézus országa végnélküli országnak neveztetik, és Ján. 11,26. szerint, az igazak soha sem halnak meg. Az „örök“ szót ugyanazon jelentésben kell venni e vers elsõ felében is: elõször, mivel a kifejezések e vers mindkét felében egymásra vonatkoznak; azután, mivel Máté 3,12. Jel. 20,10. és Ján. 3,36. szerint, a gonoszok büntetése szintúgy végnélkülinek mondatik. Az elkárhozottak hogyan is lehetnének jókká, midõn az Isten örökre elvonta tõlök kegyelmét, miután azt életök idejében, melyre az nekik egyedül adatott, nem használták (Ján. 3,36.)? Valamint a sötétség világosság nem lehet, vagy a tûz salakból aranyat vagy ezüstöt nem olvaszthat ki: oly kevéssé közeledhetik a pokol, a világmindenség erkölcsi szemetje, a mennyországhoz. A sz. atyák mindnyájan tanították a pokoli bûntetések végtelenségét, és az egyetemes anyaszentegyház kimondta kárhoztató itéletét azon tévtanra, mely azt állítja, hogy a gonosz lelkek és elkárhozottak büntetése egykoron véget ér (a konstantinápolyi IV. gyül.; a trienti gyül. IV. ül. 14. fejez. VI. ül. 2,5.). Ne boszankodjál, oh ember, e büntetésért, mert az igazságos; hanem gyülöld egyedûl a bûnt. A ki csak a büntetést utálja, bûnbe is esik, büntetést is von magára. Hitetlenség által eltávolíthatod ugyan magadtól a pokol emlékezetét, de nem magát a pokolt; bekötöd szemeidet, hogy ne lásd az örvényt, de annál bizonyosabban bele esel. A pokolt hívõ szemekkel csak távolról szemlélni, már magában visszariaszt azon ösvénytõl, mely pokolra vezet. Kivül a pokol kapuján még visszatérhetünk, de pokolból nincs szabadúlás; kapuja örökre be van téve, örökkévalósággal van bezárva.
Mt 26
Mt 26,1
Jézus életének 33-ik évében, a bevett idõszámítás szerint.
Mt 26,2
A zsidók húsvétjáról lásd Móz. II. 12,1. s követk.
Mt 26,3
elõteremében. A görög szerint …a papifejedelmek és irástudók és nép vénei stb.
Mt 26,3
A zsidó történetíró, József szerint, Kaifás, Krisztus születése után 19–36. évig volt fõpap, midõn a romai helytartó, Vitelius által elmozdíttatott.
Mt 26,4
Ez a tanács a hét negyedik napján, szerdán tartatott. Azért volt böjt az anyaszentegyházban e napon.
Mt 26,5
Mert az ünnepekre Jerusalemben sok nép gyült össze, mely hozzája ragaszkodott, s melyrõl azt hitték, hogy elitéltetését és kivégeztetését gátolni fogja.
Mt 26,6
hat nappal az ünnep elõtt. Ján. 12,1–8.
Mt 26,6
ki valószinûleg tõle gyógyíttatott meg. János szerint, Lázár, Márta és Mária voltak jelen, s az utóbbi önté rá a kenetet.
Mt 26,7
a legnagyobb tisztelet jeléûl. Lásd Préd. 9,8.
Mt 26,8
János szerint, csak Júdás akadt föl ezen, a többiek, vagy közõlük némelyek, mint Márk beszéli, tán csak külsejökön mutattak némi idegenkedést.
Mt 26,8
A kenet, Márk szerint, 300 denárnál (mintegy 30 tallérnál) több értékû volt.
Mt 26,10
habár a tanítványok csak egymás között beszélgettek.
Mt 26,10
vesztegetést hányván neki szemére.
Mt 26,10
a szeretet és tisztelet nemes cselekvényét.
Mt 26,11
testiképen és láthatólag jelen.
Mt 26,12
Õ elõre bebalzsamozott engem. Lásd Ján. 19,39. s követk. E megkenetés azon idõre esik, mielõtt Jerusalembe ünnepélyesen bevonúlt (Máté 21.) kevéssel az õ fõpapsági halála elõtt. Igy tehát mint Messiás és fõpap e földön valósággal is fölkenetett.
Mt 26,14
Lásd Zsolt. 54,13.
Mt 26,15
Mások szerint: fizetének.
Mt 26,15
mintegy tizenöt tallért. Ez volt a rabszolgadij Móz. II. 21,32. szerint. Vesd össze: Zakar. 11,12.
Mt 26,16
mert tolvaj volt (Ján. 12,6.). A földies érzület és testi okosság így vitt romlásra még egy apostolt is.
Mt 26,17
A húsvéti ünnep hét napja alatt nem volt szabad a zsidóknak kovászos kenyeret enni (Móz. II. 12,15. s követk.), azért neveztetett a húsvéti ünnep kovásztalanok ünnepének is. Ez kezdetét vette Nizan havának 14-ik napján, mely hó fél-márcziusunk és aprilisünknek felel meg. Ez a Nizan 14-ike azon évben, midõn Jézus keresztre feszíttetett, a hét ötödik napjára, a mi csütörtökünkre esett (lásd Máté 28,1.). E nap reggelén tették a tanítványok a fönebbi kérdést.
Mt 26,18
ehhez s ehhez, t. i. azon emberhez, kinek szolgája korsóval jõ elétek (Márk 14,13.). Krisztus Pétert és Jánost küldötte el (Luk. 22,8.). Ezen férfiú hihetõleg Jézus hívei közé tartozott; mert Jézus azt hagyja meg, hogy az õ idejérõl szóljanak neki, és a mellett mesternek hagyja magát neveztetni. Jézus nem mondta meg elõre azon férfiú nevét, hogy Júdás a helyet elõre meg ne tudja; mert talán Jézust még a vacsora alatt fogatta volna meg.
Mt 26,18
az én halálom ideje.
Mt 26,19
vettek egy bárányt, megölették a templomban (Móz. II. 12,6.) s azon ember házánál vacsorára elkészítették.
Mt 26,21
Jézus a gonosz szándékot átalánosan mondja ki, hogy a ki magát vétkesnek érzi, bûnbánatot tartson (Jerom.).
Mt 26,23
Krisztus még jobban kifejezi magát, habár még nem egészen határozottan. Egyike azoknak, kik velem egy tálba mártanak. Az asztalon a tizenhárom személy elõtt több tál volt; azok közt, kik Jézussal egy tálba mártottak, Júdás közel lehetett Jézushoz. Midõn János, Péter által fölszólíttatva, az Üdvözítõtõl ama bizonyost kérdezte (Ján. 13,24.), Jézus azon határozott jelet adta (Ján. 13,26.). Jézus nem szûnt meg, úgymond ar. sz. János, Júdást inteni; habár nem is használt, Jézus mégsem szûnt meg tenni azt, mi rajta állott. Mi se szûnjünk meg a bûnöst minden módon fáradhatlanúl keresni.
Mt 26,24
Az ugyan Istennek örök végzete, s a próféták is megjövendölték (Zsolt. 21. és 39. Izai. 53.) hogy erõszakos halállal kell meghalnom; de azért annak, ki engem elárúl, nincs mentsége, iszonyú büntetés fogja õt érni. A gonosz tett, mint megtörtént valami, van meg a világtervben; de azért nem szûnik az meg szabad akarat tette lenni.
Mt 26,25
Te vagy az! – Júdás, halkkal kérdezé, sz. Ágoston szerint, midõn a falatot elfogadta (Ján. 13,27.) Jézushoz közeledvén, és Jézus halkkal felele neki; mert nehány tanítványnak nem volt gyanúja Júdásra, mivel azt hitték (Ján. 13,29.), azért megy el, hogy az ünnepre bevásárolja a szükségeseket. Egyébiránt, úgy látszik, hogy az árulásra nézve tett ezen egész intés (21–25.), az események szorosabb idõrende szerint, mint azokat sz. Lukács elõadja, a szent vacsora, az Oltáriszentség szerzése után (26–29. v.) teendõ. Sz. Máté és Márk, úgy látszik, itt, mint több helyen, az eseményeket nem adták elõ szoros rendben.
Mt 26,26
A görög szerint: Midõn evének. E szavak jelentik, hogy most olyasmi fog elõadatni, mi a húsvéti bárány ételétõl különbözik; mint sz. Lukács is világosan mondja (Luk. 22,20.), hogy a mi következik, a vacsora után történt. Az pedig, mi itt következik, az Úrnak önfeláldozása az emberekért, az Úr vétele az emberek által, és az Úr parancsa apostolaihoz és ezek utódaihoz, hogy az Úrnak ezen önfeláldozását és az Úr vételét, mint az õ halálának emlékét, valósággal és igazán minden évszázadokon át megújítsák. Ez a szent miseáldozatnak, az Oltáriszentségnek, a papszentelés szentségének szerzése. Igy tanítják ezt mind a sz. atyák és az anyaszentegyház. Vesd össze: Márk 14,22–25. Luk. 22,19.20. Kor. I. 11,23.
Mt 26,26
egy kis, vékony, kovásztalan lepényt, minõt a zsidók a húsvéti ünnepekre sütni szoktak.
Mt 26,26
Áldani, itt annyit tesz egyenesen, mint, hálát adni Luk. 22,19. szerint; egyszersmind, mint több helyen is, dicsérni, magasztalni, úgy, hogy értelme ez: Jézus hálát adott és dicsõitette Istent a kenyérért, mely az õ testévé vala átváltozandó.
Mt 26,26
Ez igéket Jézus Krisztus akkor mondá tanítványinak, mialatt nekik a kenyérdarabokat nyujtá, tehát még mielõtt magokhoz vették; mert mielõtt megették volna, tudniok kellett, mit fognak enni. Ezen igék értelme tehát ez: Az, mi itt elõttetek külsõleg kenyérszínben látszik, nem kenyér többé, hanem az én testem. Sz. Lukács hozzá teszi: mely érettetek adatik (áldozatúl a keresztfán). Ez a kenyér, nem kenyér többé, hanem az én, önmagát feláldozó testem. Mivel pedig nem csupán teste, hanem az õ eleven teste, Jézusnak egész isteni személyisége, testével és vérével, Istenségével és emberiségével együtt föláldozta magát, tehát a test alatt Krisztus egészen értendõ; és mivel e kifejezés van hozzá téve: mely értetek adatni fog, vagy, mely értetek magát adja, tehát Krisztus egészen, mint önmagát feláldozó Krisztus, mint áldozat értetik. Egyébiránt itt Krisztus Jézusnak ugyan valóságos, de természetfölötti testét kell érteni, minõ az feltámadása után volt (Luk. 24,36. s követk.); mert ezt kivánja az õ odaadásának és vételének természetfölötti módja. Az egész cselekvényben kettõt kell világosan megkülönböztetni: Krisztust, mint ki magát föláldozza, odaadja; azután Krisztus vételét a tanítványoktól; tehát az áldozatot és az áldozat vételét, – az egész keresztény religio titkát, melynek lényege nem áll egyébben, mint Krisztus föláldozásában az emberiségért, és Krisztus vételében az emberiségtõl az õ lényének és érzületének önmagába való felvétele által, a vele való bensõ egyesûlés (communio) által, a benne való átváltozás által, a mennyire ez lehetséges. E kettõre t. i. az áldozatra és áldozatvételre nézve határozta a trienti egyetemes gyülekezet (22. ül. 1. határoz.): Ha valaki mondja, hogy a misében Istennek nem mutattatik be valóságos és tulajdonképen való áldozat, vagy pedig az áldozat nem áll egyébben, mint Krisztus vételében, átok alatt legyen.
Mt 26,27
vagy: megáldá azt; a 31-ik jegyzet szerinti értelemben.
Mt 26,28
Krisztus mondani akarja: Az, mi itt külsõleg a bor színe alatt látszik, nem bor többé, hanem az én vérem; és valamint Istennek ó szövetsége a zsidókkal áldozatvér által erõsíttetett meg (Móz. II. 24,8. s követk. Zsid. 9,13. s követk.), úgy Istennek új szövetsége is az egész emberiséggel az én vérem, azaz, vérét ontó testem által köttetik, erõsíttetik és pecsételtetik meg.
Mt 26,28
minden emberért. Lásd Máté 20,28.
Mt 26,28
Mivel ez a vér Krisztus Jézus valóságos eleven vére, s ez Krisztus Jézusnak egész személyisége nélkül nem gondolható, tehát a bor színe alatt is az egész Krisztus, testével, vérével és lelkével, Istenségével és emberiségével valósággal jelen vagyon (trienti sz. gyül. 14. ül. 3. határoz.). – De ha már egyszer a kenyér színe alatt az egész Krisztus jelen van és adatik, miért adassék még egyszer a bor színe alatt is? Ha az Üdvözítõ e szentséges titkot csak vétel, részesûlés végett szerzette volna, akkor az utóbbit fölöslegesnek tarthatnók; de mivel annak egyszersmind és egyenesen mint áldozatnak, titokteljes, vérontás nélküli módon (32-ik jegyz.) ugyanazon áldozatot kellett megújítania, mely a keresztfán láthatólag és vérontással bemutattatott: e szerint adhatjuk okát annak, miért akarta az Úr magát a bor színe alatt is adni. A kenyér és bor színe alatti elkülönzés t. i. jelképezendõ vala az õ szent testének a belõle majd egészen kifolyt (Ján. 19,34.) szent vérétõl való elkülönzését, mint ez a kereszt véres áldozatán történt; s így a bornak Jézus sz. vérévé átváltoztatása az áldozat végett történt, hogy a sz. testnek a sz. vértõl való amaz elkülönzését ábrázolja. E vonatkozása a kehelynek az áldozatra, oka annak, miért kötelesek csak az áldozópapok és püspökök a kelyhet magokhoz venni, s nem egyszersmind a többi nép is. Mert a nép tulajdonképen nem mutat be áldozatot, hanem csak részesûl abban, s azért az Urat csak egy szín alatt veszi, mint azt az anyaszentegyház helyes okokból rendelte. – Az Úr azon parancsáról, hogy az áldozat és részesûlés azontúl megtartassék, lásd Luk. 22,19. Szépen fejezi ki magát e szent vacsoráról a trienti sz. gyülekezet (13. ül 2. fejez.): Üdvözítõnk szerzette e szentséget, melyben egyszersmind kiárasztotta az emberek iránti szeretetének teljességét, csodatévõ erejének gazdagságát. Annak vételében az õ emlékét akarta megünnepeltetni, és halálát hirdettetni, míglen eljõ itélni a világot. E szentséget vétetni akará, mint a lélek szellemi táplálékát, hogy azzal tápláltassanak és erõt nyerjenek az annak életét élõk, ki mondá: A ki eszik engem, az is élni fog énérettem. Akará, hogy vegyük magunkhoz azt, mint az üdv gyógyszerét, mely által mindennapi bûneinktõl megszabadúlunk, s a halálos bûnöktõl megõriztetünk. Azonkivül akará, hogy az záloga legyen jövendõ dicsõségünknek és az örök boldogságnak, így tehát jelvénye azon egy testnek (az anyaszentegyháznak), melynek õ feje, s melyhez minket, mint tagokat, a hit, remény és szeretet legszorosabb kötelékével akart csatolni, hogy mindnyájan ugyanegyet valljunk, és ne legyenek köztünk szakadások.
Mt 26,29
Ezen igék, mint Luk. 22,15.-bõl kitûnik, a szent áldozat szerzése elõtt mondattak, és átalán a vacsorára vonatkoznak; mivel közvetlenûl borról volt szó, sz. Máté ide iktatá azokat. Értelmök ez: Ez az utolsó vacsora itt a földön, melyet én tartok veletek; majd új, dicsõbb és boldogítóbb módon leszek veletek egykoron Atyám országában a mennyei vendégségnél. Az örök boldogság többször hasonlíttatik vendégséghez (Máté 8,11.).
Mt 26,30
szokás szerint éjjelre. Luk. 21,37. 22,39. A húsvéti vacsora elõtt a 112. és 113. utána pedig a 115–118. zsoltárokat imádkozták.
Mt 26,31
az én elhagyatottságomon és szenvedéseimen megütköztök, és a hitben megtántorodván, engem elhagytok.
Mt 26,31
Lásd Zakar. 13,7. és a jegyz.
Mt 26,32
Krisztus az õ tanítványainak, mielõtt hazatértek volna Galileába, megjelent Jerusalemben; de itt csak Galileáról szól, mint ar. sz. János mondja, mert ott nem volt mit félniök a zsidóktól, s azért örömestebb hallották, hogy ott fog megjelenni.
Mt 26,34
vagy inkább: minekelõtte a kakas elvégzi szólását. A kakas már egyszer szólott, mielõtt Péter az Urat harmadszor megtagadta. Lásd Márk 14,30.72.
Mt 26,36
azaz: olajsajtónak. Ott valószinûleg több olajsajtó lehetett olajkészités végett.
Mt 26,37
Jakabot és Jánost. Péterrel ezek látták õt megdicsõülten, most õk lettek szenvedéseinek is legközelebbi tanúi. Lásd Máté 17,1. s követk.
Mt 26,38
Halálos gyötrelemben vagyok! Mivel Krisztus az õ isteni természetével az emberit is egyesítette, így tehát a szomorúság és fájdalom emberi érzelmei is hathattak rája, de, mint sz. Ágoston megjegyzi, nem azért, mintha kénytelen volt volna, hanem, mivel akarta; mert valamint az emberiség fölvétele átalán az õ isteni szabadakaratának mûve volt, úgy az volt minden, a mit mint ember cselekedett és szenvedett. Gyakorta szólt már õ tanítványival szenvedéseirõl és haláláról, de akkor nem szomorkodott és nem aggódott, mert nem akart, habár az õ isteni természeténél fogva, mindaz, mit szenvedni és a miért szenvedni akart, az õ mindentlátó szemei elõtt volt. Most, midõn kínszenvedésére indúlt, ezen mérhetlen szomorúsággal akarta azt kezdeni, és annyira fokozni, hogy minden emberi ereje visszarettent a nagy mûtõl, melyet végzendõ vala, sõt emberi akarata azon ohajtásra fakadt, hogy a kínpohár vétessék el tõle, ha ez Isten akaratjával meglehet.
Mt 26,38
hogy tanúi legyetek fájdalmamnak, hogy tanúljátok meg, miképen kell minden szenvedés között az imádságban keresni enyhületet, és hogy részvétetek és imádságtok által nekem is némi vigasztalást szerezzetek. Vesd össze: Zsolt. 68,21.
Mt 26,39
Atyja elõtti legmélyebb megalázódása jeléûl.
Mt 26,39
ezen kínos halál. Lásd Máté 20,22.
Mt 26,39
ne az én emberi, hanem a te isteni akaratod legyen meg.
Mt 26,41
hogy meg ne ütközzetek most következõ szenvedéseimen. Krisztus nem mondja, hogy meg ne kisértessetek, mert ez nincs mindenkor hatalmunkban, hanem, hogy a kisértetben el ne essetek. Éber vigyázat mindarra, mi kisértetbe ejthet, és buzgó imádság a kisértetben, gyõzedelmet szerez.
Mt 26,41
Tehát keveset építsünk tulajdon erõnkre és föltételeinkre, hanem az Isten kegyelmében bízzunk, és azt buzgón kérjük.
Mt 26,43
a mély álomtól.
Mt 26,45
aludjatok már és nyugodjatok! ah mily különös ez oly idõben, mikor én ellenségeim kezébe adatom. Ez nem engedmény volt, melyet Jézus adott, hanem megrovás, hogy a veszély közellétében oly kevéssé vigyázók (Ar. sz. János).
Mt 26,51
Péter, Ján. 18,10. szerint.
Mt 26,52
Mindazok, kik fegyverrel sértenek a nélkül, hogy arra fölhatalmazva volnának, megérdemlik, hogy õk is úgy járjanak. Bántalomnak bántalom lesz megtorlása.
Mt 26,53
A romai legio hatezer emberbõl állott. Tizenkét legio egy hadsereget tett. Értelme ez: Nincs szükségem emberi segélyre, midõn angyali áll szolgálatomra.
Mt 26,54
a próféták jövendölései (Izai. 52,13–53. s követk.).
Mt 26,54
Én csak Isten akaratjának teljesedéseért könyörgök (39. v.); ez pedig, mint a próféták megjövendölték, az, hogy szenvedjek és haljak meg az emberek üdvéért.
Mt 26,56
félvén, hogy õket is elfogják.
Mt 26,57
Sz. János terjedelmesebb elõadása szerint (18,13. s követk.), Jézus elõször Annáshoz, Kaifásnak ipához vezettetett, azután Kaifáshoz. Talán mindketten ugyanegy házban laktak. Lásd a 3. v.
Mt 26,58
Annás tornáczáig, mint János határozottabban mondja. Ha mind a két fõpap ugyanegy házban lakott, Máténak nem volt szüksége e határozottabb adatra.
Mt 26,59
A görög hozzáteszi: és a nép vénei.
Mt 26,61
Jézus ezt nem is mondta, így nem is értette. Lásd Ján. 2,19.
Mt 26,63
mert védelme sikeretlen leendett, és a tanúk ellenmondottak egymásnak (Márk 14,59.), a vádlott tehát már ez által volt védelmezve. Vesd össze: Izai. 53,7.
Mt 26,63
Esküvel kötelezlek, tégy bizonyságot Isten elõtt, vajjon te vagy-e az Isten Fia, ki mint Messiás megjelenendõ? – A ki mást esketett, elõre mondta az esküt, és az esküvõ csak ezt felelte: Amen, úgy van, vagy hasonlót. Lásd Móz. III. 5,1. s követk.
Mt 26,64
Igen, én vagyok. Jézus tehát ünnepélyes, törvényszerû esküt tõn Istenségérõl és messiási méltóságáról.
Mt 26,64
Ezt ti ugyan nem hiszitek, de azért mondom nektek stb.
Mt 26,64
Ezentúl, miután a fõpap az egész nép nevében engemet, mint Messiást, elvetett, látni fogtok engem, mint Isten fölhatalmazottját, isteni fönségben fölöttetek tartandó itéletre jõni. Isten jobbján ülni, annyit tesz, mint Isten hatalmával bírni. Lásd Zsolt. 109,1. Az ember fiának jövetele az ég felhõiben, az õ jövetele itéletre. Vesd össze: Máté 24,30. 25,31. s követk. Ezen ünnepélyes megtagadással kezdõdött Jézus Krisztus itélete a zsidók fölött. Jerusalem pusztúlása, a zsidónép szétszóratása a nemzetek közé, az õ erkölcsi romlottsága azok között, az õ megátalkodottsága, az ideiglenes szorongatások, melyek azt idõrõl idõre érik, egyes csapásai azon itéletnek az Úr végsõ eljövetéig, midõn õ látható fönségben az egész világ megitélésére fog megjelenni. Ezen dicsõségben jelen meg minden egyes zsidónál ennek halálakor külön itéletre.
Mt 26,65
Mert Jézus beszédét istenkáromlásnak bélyegezte, melynél, kik azt hallották, utálatuk és elszomorodásuk kifejezéseûl, ruháikat beszakíták. Lásd Móz. IV. 14,6. Kir. IV. 19,1. Sz. Jeromos szerint, a fõpap ezen tette igen jellemzõ volt. Õ megszaggatá ruháit, jelentvén, hogy a fõpapság a zsidókra nézve mostantól elveszett.
Mt 26,67
a szolgák és az õrök. Lásd Márk 14,65. Luk. 22,63. Az arczúlpökés a legmélyebb megvetés jele volt. Lásd Móz. V. 25,9. Izai. 50,6.
Mt 26,68
te ál-Messiás! Bekötötték szemeit, Márk 14,65. szerint.
Mt 26,69
Annás fõpap tornáczában (58. v.). A következõ megtagadási történet részben Jézusnak Kaifáshoz lett hurczoltatása elõtt esett meg. Sz. Máté az események idõrendes sorozatának nem tulajdonít nagy fontosságot.
Mt 26,71
Ez azalatt történt, míg Jézus Kaifásnál volt. Ján. 18,24. s követk. szerint. Ha mind a két fõpap ugyanegy házban lakott, könnyen megfejthetõ, hogy a sz. evangélisták a háromszoros megtagadást mint csatolhatták össze oly közel egymáshoz. A görög szerint: Midõn pedig kiment a csarnokba (az udvar felé). Vesd össze: Márk 14,66. A csarnok, oszlopokon nyugvó födött hely volt a nagy házak kapuinál.
Mt 26,72
Sz. Máté és Márk (14,69.) szerint, Pétert másodszor is egy szolgáló szólítá meg; sz. Lukács (22,58.) szerint, egy férfiú vala az; sz. János (18,25.) szerint, többen valának. Ugyanegy idõben tehát egy férfi és egy nõ szólította meg, és sz. Péter mind a kettõnek felelt.
Mt 26,73
A galileabelieknek saját szólásmódjuk volt. Ezen harmadik megtagadásnál is sz. Lukács (22,59.) csak egy férfiúról szól; sz. János (18,26.) Malchus atyjafiát említi, sz. Máté és Márk (14,70.) többekrõl szólanak. A különbözõ beszédekbõl itélve, melyeket a megszólítók Péterhez intéztek, a sz. Lukács által említett férfiú különbözött Malchus atyjafiától, s ezek is mind a ketten különböztek attól, vagy azoktól, kik sz. Máténál és Márknál beszéltek.
Mt 26,74
utóljára. Lásd Márk 14,72.
Mt 26,75
utólszor. Lásd a 34. v. Vesd össze: Luk. 22,61.
Mt 27
Mt 27,1
Éjjel hihetõleg nem jöttek mindnyájan Kaifáshoz; hogy annál érvényesebbé tegyék az itéletet, reggel mind összegyûltek.
Mt 27,2
Mióta Judea romai tartomány lett (lásd Máté 2. r. 21-ik jegyz.), a szíriai prétornak volt alárendelve, de egy helytartó által kormányoztatott. Ez ügyelt fel az illetékek beszedésére, s joga volt, mint vérbírónak, élet és halál fölött határozni. Õ Cezareában lakott, de a húsvéti ünnepek alatt, a zsidók nagy összegyülése miatt, Jerusalembe jött, hogy a közcsendet és rendet fentartsa. A zsidók Jézust Pilátushoz vitték, mert rája ugyan kimondhatták, hogy méltó a halálra, de nem hajthatták végre az itéletet. Ezt a jogot tõlök a romaiak nehány év elõtt elvették. Lásd Ján. 18,31.
Mt 27,3
Júdás látván, hogy megcsalódott azon reményében, miszerint Jézus magán segíteni fog, megbánta, hogy õt elárulta.
Mt 27,4
Visszaadom pénzeteket, ereszszétek ti is szabadon Jézust, mivel ártatlan.
Mt 27,5
A törvényterem, melyben a magas tanács összegyûlt, a templom egyik tornáczában volt.
Mt 27,5
kétségbeesvén bûne bocsánatáról. Ap.cs. 1,18. szerint teste széthasadt. Mi úgy történhetett, hogy az ág vagy a kötél, melyre magát Júdás fölakasztá, elszakadt, teste leesett, s igy hasadhatott meg.
Mt 27,6
oly pénz, mely azért adatott ki, hogy valaki az által halálra vitessék. Azt hitték, hogy az ily pénz által megszentségteleníttetik a templom kincstára, melybe Móz. V. 23,18. szerint, semmi paráznadijt, tehát oly pénzt sem volt szabad betenni, mely által egy ember halálra megvásároltatott.
Mt 27,7
a jövevény zsidók részére, kiknek nem volt tulajdon temetõjök, mint a lakosoknak. Ama fazekas telke akkor hihetõleg olcsó áron, a 30 ezüst pénzen (lásd Máté 26,15.) volt megszerezhetõ, mivel abból az agyag talán kifogyván, azt többé nem használhatta.
Mt 27,8
vérföldnek, vérmezõnek mai napiglan.
Mt 27,9
Izrael fiainak egyikétõl, Júdástól.
Mt 27,10
Lásd ezen prófétai mondás megfejtését Zakar. 11,13.14. hol az is megmagyaráztatik, miért hivatkozik az evangélista Jeremiás prófétára?
Mt 27,11
Lásd a 2. v.
Mt 27,11
Jézus a Kaifás elõtti kihallgatáson nyiltan megvallotta, hogy õ a Messiás (Máté 26,64.). Ezt fölhasználták az õ vádlói, s azt adták elõ, hogy õ magát a zsidók királyává tette, s ezeket a császártól való elszakadásra akarja venni. Lásd Luk. 23,2.
Mt 27,11
Igen, én vagyok, de nem földi király, hanem az igazság királya, ki a zsidóknak megigértetett, a Messiás (Ján. 18,36.37.). Valamint a zsidók fõtanácsa elõtt, úgy most a pogány törvényszék elõtt a pogányokra nézve is vallomást tesz Jézus az õ magas méltóságáról. Lásd Tim. I. 6,13.
Mt 27,12
sok dologban. Márk 15,3.
Mt 27,12
Mert mind hamisság volt (Ágost.); az õ védelme sikeretlen is lett volna.
Mt 27,14
az õ nagylelkû türelmén, lelkierõsségén és halál-megvetésén.
Mt 27,15
az ünnep elõtt. Ján. 18,39.
Mt 27,16
ki népzendûlés alkalmával gyilkosságot követett el. Márk 15,7. Luk. 23,19.
Mt 27,17
Midõn sok nép volt jelen, mint átalán a nyilvános itéletnél szokott lenni, most pedig különösen a húsvéti ünnep miatt épen sok volt.
Mt 27,17
ki Messiásnak mondatik.
Mt 27,18
Azt reménylette, hogy az egybegyûlt nép kevésbbé fog a szenvedélytõl vezéreltetni, és az õ szabadon bocsátatását fogja kivánni; ez által elhárította volna magától az õ felmentetését, mi neki a fõpapok részérõl ellenszenvet szerzett volna.
Mt 27,19
egy emelvényen a szabad ég alatt, hogy az itéletet kimondja.
Mt 27,19
Némely sz. atyák véleménye szerint, ez álom a nõnek Istentõl adatott Pilátus figyelmeztetésére. Pilátus sorsa késõbb csakugyan szerencsétlen lett. Nem sokára azután, mint Flávius József és keresztény irók értesítenek, õ bevádoltatott, helyérõl elmozdíttatott, Romába törvény elé idéztetett, és Viennebe, Galliába számüzetett, hol önmagát meggyilkolta.
Mt 27,25
Borzasztó önelitélés! Mennyire teljesedett az, látjuk ama szerencsétlen népen, mely az egész világon szétszórva, Isten átkát mindenütt magával hordozza.
Mt 27,26
Az ostorozás közönségesen megelõzé a keresztre feszítést. A mezítelen testen, mely alacsony, derékig érõ oszlophoz köttetett, ostorokkal vitetett az véghez. A romai ostorok szijból voltak, sodronyokkal befonva, melyek horgocskán végzõdtek, ezek által az ostorozottnak teste embertelenûl szétmarczongoltatott. Pilátus megostoroztatá Jézust, azon reményben, hogy a zsidók azzal beelégszenek, és õt majd elbocsátják. Lásd Luk. 23,22. Ján. 19,1. s követk.
Mt 27,27
t. i. Barabbás elbocsáttatása és a megostorozás után; mert sz. János elõadása szerint, a megfeszítésre való átadás az itt következõ koronázás után történt.
Mt 27,27
az egész csapatot (cohors). Az elsõ romai császárok idejében a halálos büntetések végrehajtása katonákra bízatott. A törvényház a tartományi helytartó palotája volt, mely, hagyomány szerint, a templomhegyen, az Antoniának nevezett vár körében állott. Egy romai csapatban több volt 600 embernél, de nem volt az mindig teljes számú.
Mt 27,28
A skarlátszin palást a császárok és királyok ékessége lévén, ilyet Jézusra, mint állitólagos zsidókirályra, csúfságból adának.
Mt 27,31
a vesztõhelyre a városon kivül, Ján. 19,17.20. Zsid. 13,12.
Mt 27,32
Cirene, fõvárosa volt a hasonnevû tartománynak Afrikában.
Mt 27,32
Az elitéltek magok vitték keresztjöket; Jézus is vivé azt, valószinûleg, míg kiértek a városból, hol Simon a menettel találkozott. Jézus az ostoroztatás által fölötte el lévén gyengûlve, Simonnak kelle õt segíteni.
Mt 27,33
így neveztetve az elitéltek koponyáiról. Ez egy halom volt egészen a város közelében éjszaknyugatra Jerusalemtõl.
Mt 27,34
Az epe, Márk 15,23. szerint, mirrha volt. Az elitélteknek ily bort adtak kivégeztetésök elõtt kínaik enyhitéseûl; mert a mirrha némi kábúlást szerez.
Mt 27,34
mert nem akarta fájdalmait kevesbíteni, hanem öntudattal akart meghalni.
Mt 27,35
A keresztre feszítésnél régi szokás volt, hogy a négy katona, ki a büntetést végrehajtotta, az elitéltnek ruháin osztozott. Az alsó ruhára, mely egy darabban volt szõve, sorsot vetettek.
Mt 27,35
E szavak: „hogy beteljesedjék… sorsot vetettek“ – hiányzanak a legtöbb görög kéziratban, valamint sok latin kiadásban is; de olvashatók Ján. 19,24.
Mt 27,36
Az õrség mindaddig maradt a megfeszíttetteknél, míg azok meg nem haltak, hogy barátaiktól le ne vétethessenek.
Mt 27,37
Szokás volt, hogy a katonák egyike a halálos büntetés végrehajtásánál egy fehér táblát vitt, melyre az elitéltnek neve s a halálos itélet fõoka volt fölírva; ez azután a keresztre szegeztetett.
Mt 27,37
Kétségkivül mondani akarta Pilátus: Ez zsidók királyának adta ki magát a nélkül, hogy az volna, és azért feszíttetett föl; isteni engedménybõl történt, hogy õ magát így fejezte ki, mert ez által Jézus valódi méltóságát és halálának valódi okát jellemezte; mivel õ a zsidók királya (Messiása) volt, s épen azért, mivel az volt, Isten örök végzésénél fogva halt meg a keresztfán. Vesd össze: Ján. 19,21.
Mt 27,39
gúnyból. Lásd Zsolt. 21,8.
Mt 27,40
Lásd Máté 26,61.63. s követk.
Mt 27,44
Sz. Lukács szerint, csak az egyik gyilkos. Eleinte mind a két gyilkos szidalmazta, utóbb csak az egyik, mivel a másik megtért.
Mt 27,45
azaz: déltõl kezdve három óráig. A zsidók akkor tizenkét órára osztották a napot napfelköltétõl naplementig; azon órák nem voltak egyenlõk, a szerint, a mint a nap hosszabb vagy rövidebb volt. A hatodik óra mindig délben volt. Husvét táján a nap és éj egyenlõ lévén, az órák mieinkhez voltak hasonlók, ennélfogva a kilenczedik óra a mi számitásunk szerint a délutáni három óra volt.
Mt 27,45
az egész (napvilágította) földön. Ez elsötétedés nem volt napfogyatkozás, mert ez nem is lehetett természetes módon oly idõben, midõn holdtölte vala; hanem a napnak csodálatos elsötétedése volt az, mely visszavonta sugárait, midõn a világ világossága elhunyt. Azért a görög szövegben is nem azon szó használtatik, mely tulajdonképen a napfogyatkozást fejezi ki, hanem átalán csak elsötétedésrõl van szó.
Mt 27,46
Miért vonsz tõlem minden vigasztalást, annyira, hogy nemcsak a test gyötrelmeit szenvedem enyhûlés nélkül, hanem lelkemben is annyira el vagyok hagyatva, mintha nem is volnál velem egyesûlve? Krisztus emberi lelke az isteni Igével bensõ egyesûlésben lévén, fensõbb erejénél fogva szünet nélkül örvendett Atyja szeretetének, hanem önként alávetette magát Atyja akaratának, hogy a szenvedés utolsó perczeiben a vele egyesûlt Istenségnek és Atyja szeretetének minden vigasztalását nélkülözni fogja. Ezen nélkülözésbõl fakadt az õ emberi természetének e panasz-szózata: Én Istenem! én Istenem! miért hagytál el engem? Igy a sz. atyák. Ez igék a 21. Zsoltárból vétettek, melyben az Úr kínszenvedése megjövendöltetett. Krisztus azokat hazájának akkor divatozó nyelvén mondotta, mely sem tisztán héber, sem tisztán szírus nem volt, hanem a kettõnek vegyítéke.
Mt 27,47
ki a Messiás idejében eljövendõ vala. Lásd Máté 16,14. 17,10.
Mt 27,48
mert Jézus kivánta azt. Lásd Ján. 19,28.29. Talán szívesen erõsítették volna is õt, hogy halálát nehány perczczel késleltessék, s így ideje legyen Illésnek eljõni az õ megszabadítására.
Mt 27,49
Márknál ugyanaz mondja, ki az italt nyujtá.
Mt 27,50
Jézus nagy szóval kiáltott, megmutatván, hogy nem kényszerûségbõl, hanem szabad akaratból adta életét az emberekért (lásd Ján. 10,18.). – Jézus három óra körûl halt meg, tehát azon idõtájban, midõn a mindennapi áldozatbárány, mely õt elõképezte, a templomban föláldoztatott.
Mt 27,51
A kárpit, a függöny, mely a szentélyt a szentek szentétõl elválasztotta. Lásd Móz. II. 26,33. 39,24. Ez titokteljes jelképe volt annak, hogy Krisztus halála által Mózes törvénye megszûnik, a kegyelem törvénye életbe lép, az ég nyitva van, az isteni religio titkai kijelentetnek.
Mt 27,52
az Úr föltámadása után, mint a következõ versbõl kitûnik, annak bizonyságaúl, hogy az õ feltámadása egyszersmind az igazak feltámadása. Lásd Izai. 26,19. Ezekiel 37,1. Dán. 12,2.13. Az istentelenek szintén feltámadnak ugyan, de nem, mint az Úr és az igazak, örök életre, hanem örök halálra (Jel. 20,12. s követk.).
Mt 27,55
hogy ápolásáról gondoskodjanak. Lásd Luk. 8,2.3. Ján. 19,25. s követk.
Lk 1,43
az ifjabbik Jakab, egyik apostol. Márk 15,40.
Mt 27,56
A görög szerint: Józes. Lásd Máté 13,55. 1,25.
Mt 27,56
Szalome. Lásd Máté 20,20.
Mt 27,57
alkonyatkor, három-négy órával Krisztus halála után.
Mt 27,57
Arimatea, hat-hét mérföldnyire fekvõ város volt éjszaknyugatnak Jerusalemtõl.
Mt 27,60
A sírok Palesztinában közönségesen sziklába voltak bevágva, fiókokkal a holttestek számára. Kivül a bejárásra nagy követ hengerítettek, hogy a holttesteket a vadállatok ellen óvják.
Mt 27,62
készületnapnak, elõszombatnak (Márk 15,42.) neveztetik a szombatot megelõzõ nap.
Mt 27,64
mert akkor mindnyájan követni fogják õt.
Mt 27,66
hogy a katonákat senki meg ne vesztegethesse, és a holttestet el ne lophassák.
Mt 28
Mt 28,1
Szószerint: Szombaton késõn pedig, mely a szombat elsõ napjára virrad. A szombat szó a zsidóknál nem csak a hétnek hetedik napját, hanem magát a hetet is jelentette. E kettõs jelentésben vétetik itt is, úgy hogy a vers értelme ez: Késõ éjjel a szombat után, szürköletkor, mely a szombat (hét) elsõ napjára viradt stb. A hét napjai a szombat elsõ, második, harmadik stb. napjának neveztettek, úgy hogy a hét elsõ napja a mi vasárnapunknak felel meg. Az Úr föltámadása tehát vasárnap korán reggel a húsvét hetében történt; s így õ az egész szombaton át, az elõszombat (péntek) egy idejéig, és a hét elsõ napja (a vasárnap) elõtti egész éjen át, tehát harmadnapig volt a sírban (lásd Máté 12,40.). Az Úr kínszenvedésének és halálának napjai ily sorozatban következnek: A húsvéti bárányt ette Nizan 14-ik napján (csütörtökön); elitéltetett, keresztre feszíttetett és eltemettetett Nizan 15-ikén a zsidók húsvétjén (pénteken); õriztetett a sír Nizan 16-án (szombaton), mely ez évben nagy szombat volt, mivel húsvét hetébe esett; az Úr föltámadása Nizan 17-én reggel a hét elsõ napján (vasárnap) történt. Mivel a tulajdonképeni húsvétnap, Nizan 15-ike, ez évben a nagy szombat elõtt esett, az tehát, mint minden szombat elõtti nap – készületnapnak (Máté 27,62.) neveztetett.
Mt 28,1
Lásd Máté 27,56.
Mt 28,1
hogy lássák, mikép balzsamozhatnák be a testet. Lásd Márk 16,1. hol Szalome is társaságukban vagyon. A föltámadás történetérõl összefüggésben lásd Ján. 20,1. Az õrségrõl õk mitsem tudtak. Ez csak pénteken este állíttatott a sír elé, miután õk, mivel a nagy szombat következett, haza mentek. Nagyszombaton, az egész év legszentebb napján, otthon tartózkodtak.
Mt 28,2
A görög szerint: elhengeríté a követ az ajtótól. Valamennyi sz. atyák tanítása szerint, az Úr feltámadása a sír megnyitása nélkül történt. Ezt az angyal nyitotta meg, miután az Úr már a sírt elhagyta, annak bizonyságaúl, hogy a feltámadás valósággal megtörtént. Krisztus feltámadása, alapja a mi hitünknek; mert ha Krisztus föl nem támadott, úgymond sz. Pál (Kor. I. 15,17.), akkor hiábavaló a mi hitünk, akkor Krisztus megalázódása nem vált volna dicsõséggé, akkor a kereszténynek alázatos, szegény és keresztteljes élete szintúgy remény nélküli lenne; akkor a világi élet lenne a dicsõség, a mi hitünk pedig – semmi. Az Úr feltámadása által nyertünk bizonyosságot arról, hogy Krisztus élete nemcsak a lélek boldog halhatatlanságára, hanem a testnek is megdicsõûlésére, az egész emberiség váltságára vezérel; mert az õ feltámadása nekünk is feltámadásunk, ha mi az õ élete szerint élünk (Filipp. 3,21.).
Mt 28,4
A sírt az angyal azalatt nyitotta meg, mig a sz. asszonyok a sírhoz mentek. Oda érkezvén, már az õröket nem találták ott. Ezek, miután ijedelmökbõl felüdûltek, összeszedvén magokat, onnan sietve távoztak el.
Mt 28,6
Lásd Ján. 2,19. Máté 12,40. 16,21. 17,9. 20,19. 26,32.
Mt 28,7
A tanítványok galileabeliek voltak, kiknek Jerusalembõl, hova a husvéti ünnepre mentek vala, vissza kellett térniök hazájokba, Galileába. De mielõtt õk oda értek volna, Jézus elõbb vala oda jövendõ. Judeában csak néhány tanítványnak jelent meg az Úr, titokban, Galileában mindnyájok elõtt nyilvánosan megjelent. L. Máté 26,32.
Mt 28,8
szent félelemmel.
Mt 28,9
A görögben hozzá van téve: Mialatt mentek a tanítványoknak hírt vinni.
Mt 28,10
Krisztus az õ apostolait most már atyjafiainak, testvéreinek nevezi. Az õ halála által Isten fiaivá lettek, és így az õ testvéreivé. Zsolt. 21,23.
Mt 28,11
Mialatt a sz. asszonyok a városba mentek, néhányan az õrkatonák közõl elõbb oda érhettek, s az esetet elbeszélhették.
Mt 28,12
Úgy látszik, csak néhányan, az elõkelõk gyûltek össze, mert teljes tanácsgyülésben ily megvesztegetést nehéz lett volna keresztûl vinni. Lásd Máté 27,64.
Mt 28,14
megnyugtatjuk, megkérleljük.
Mt 28,16
a nyolcz boldogság hegyére (Máté 5,1. 14,23.).
Mt 28,17
némelyek a tanítványok közõl, kik, Kor. I. 15,6. szerint, mintegy ötszázan voltak együtt.
Mt 28,18
A mi itt következik, az Márk 16,14. s követk. szerint, nem e hegyen történt Galileában, hanem az Úr utolsó megjelenésekor az olajfák hegyén, kevéssel az õ mennybemenetele elõtt. Az igék tartalma is erre mutat, melyek magokban foglalják az õ utolsó parancsait és az apostolok elküldését az egész világra.
Mt 28,18
Ezt az Úr annak jelentéseûl mondá, hogy a neki adott teljes hatalomnál fogva küldi apostolait minden nemzetekhez, hogy nekik az üdvöt hirdessék.
Mt 28,19
közöljétek velök az üdv örömhírét, tegyétek õket tanítványokká.
Mt 28,19
avassátok fel õket a keresztség (vízzel való megmosás) által tanítványaimmá.
Mt 28,19
valóságában. A név itt is a valóság helyett van, mint a sz. irás számtalan helyein, Isten lénye, valósága helyett az õ neve tétetik (Móz. II. 23,21. Móz. IV. 6,27. Zsolt. 5,12. Malak. 1,6.). A Jézus által rendelt keresztség tehát Isten erejével vitetik véghez.
Mt 28,19
Az isteni névben, azaz, lényegben, valóságban, Jézus három isteni személyt különböztet meg, az Atyát, Fiút és a Szentlelket, és ez által kifejezi a Szentháromság szentséges titkát; mert Jézus csak egy névrõl, egy valóságról, lényegrõl szól, mely azonban három személyt foglal magában (Jerom. Hilár és más sz. atyák). Ne feszegesd ez isteni titkot, hogy azt megfoghasd, ne vond kétségbe, ne merd ostromolni. Isten mondotta! Elég legyen, hogy elméd és szived elõtte imádva meghódoljon. Látni fogod õt egykor, a mint van, ha itt hiszed, a mit nem látsz.
Mt 28,20
minden tanítmányt, minden parancsot; mert nem a hit egyedül, nem Jézus egyik vagy másik szavában való hit, hanem az egész hit, úgy, a mint azt Jézus kivánja, és pedig a jócselekedetekben tevékeny hit tesz megigazúlttá. Vesd össze: Rom. 2,13. Az is megjegyzendõ: Jézus elküldé apostolait az egész világra, de nem mondá nekik: Irjatok; hanem: hirdessétek az evangéliomot. Hogy némelyek közõlük valamit írtak, az esetleg, habár isteni sugallásból történt. Nem is írtak mindnyájan, s a kik írtak sem írtak le mindent (Ján. II. 12. Ján. III. 13. Kor. I. 11,34. Tessz. II. 2,14. Tim. I. 6,20. Tim. II. 1,14.); mert parancsuk volt ugyan mindazt tanítani, mit Krisztustól hallottak, de nem volt parancsuk mindent írásba tenni. S arról, a mit írtak, nem adtak értelmezést, magyarázatot; azt élõszóval tették. Azért, mint a kathol. anyaszentegyház tanítja, kell lenni hagyománynak, mely értelmezzen, fejtegessen kiegészítsen.
Mt 28,20
Habár most elhagylak titeket, és az égbe fölmegyek, de azért nem hagylak magatokra, hanem köztetek maradok láthatlanúl és segítségtekre leszek világ végezetéig. Megjegyzendõ, hogy itt Jézus a tanítói hivatalt anyaszentegyháza Péter alatt egybegyûlt fõpásztorainak adja át, és õket isteni õrködésérõl biztosítja. Az anyaszentegyház fejével egybegyûlt püspökök tehát csalhatatlan tekintélylyel bírnak mindabban, mit a hit- és erkölcsökre nézve közmegegyezéssel tanítanak, s azt egyetemes határozatúl kihirdetik, legyenek bár egy helyen összegyûlve, vagy az egész világon elszórva: mert Jézus, a csalhatatlan igazság velök vagyon. Vesd össze: Máté 18,16–18. 16,18. Sz. Máté az õ evangéliomát a tanító és megszentelõ, csalhatatlan anyaszentegyházzal fejezi be, mert benne él a tanító és megszentelõ Krisztus a földön folytonosan; az õ tanítása Krisztus tanítása, szelleme Krisztus szelleme, oltalma Krisztus oltalma. Boldog, ki az õ oltalmában lakik (Ezekiel 48,35.).
JÉZUS KRISZTUS SZENT EVANGÉLIOMA MÁRK SZERINT.
Márk teljes néven, János Márk (Ap.cs. 12,22.), fia volt bizonyos Mária nevû jerusalemi asszonynak, kinek házában az apostolok gyakorta összegyûltek, és rokona volt Barnabásnak. Úgy látszik, sz. Péter tanította õt a keresztény hitben, mert fiának nevezi õt (Péter I. 5,13.); késõbb útitársa volt Pálnak (Ap.cs. 12,25. 13,5.) és Barnabásnak (Ap.cs. 15,35–39.) ezek apostoli utazásain, és akkor is sz. Pállal volt, mikor ez két ízben fogva tartatott Romában (Kol. 4,10. Tim. II. 4,11.). Itt, úgy látszik, ismét közelebb érintkezésbe jött Péterrel, ki ugyanegy idõben volt Pállal Romában, s Péter bírta õt arra, hogy írásba foglalja azon evangéliomot, melyet most az õ neve alatt bírunk. Hogy sz. Márk az apostolok fejedelmének útmutatása és felügyelete alatt írt, ez az egész õs kereszténység általános véleménye; mert õ átalában sz. Péter tolmácsának, az õ evangélioma kiadójának neveztetik. Nem oly egyezõ a vélemény az idõre nézve, melyben sz. Márk az õ evangéliomát írta; abban ugyan majd mindnyájan megegyeznek, hogy sz. Márk utóbb írta evangéliomát, mint sz. Máté; de az idõnek szorosabb meghatározásában már eltérnek egymástól. Alexandriai sz. Kelemen szerint (Kr. u. 216. évb.) még sz. Péter apostol életében, sz. Ireneus szerint (Kr. u. 170. évb.) pedig annak halála után irt a 66. évben. E két véleményt úgy lehet megegyeztetni, hogy sz. Márk még sz. Péter életében, ennek felügyelése alatt kezdett írni, kiegészítvén némely történeteket, melyeket sz. Máté följegyzett; az apostolok fejedelmének halála után pedig egyszersmind az õ emlékére adta ki evangéliomát. Legtöbben azt tartják, hogy Romában írta ezt, mások pedig, hogy Alexandriában, hova sz. Péter által küldetett az evangéliom hirdetése végett. Itt az általa alapított keresztény egyház elsõ fõpásztora volt, kormányozván azt élte végeig, melyet (sz. Jeromos, Euzebius s a vértanúk görög és latin jegyzéke szerint) vértanú-halállal dicsõitett meg. Az õ tekintetébõl történt, hogy utódjai a kath. anyaszentegyház patriarkái között hajdan a második helyet foglalták el. – Sz. Lukács evangélista kétségivûl görög nyelven írt; mert az anyai nyelv mellett egész keleten és nyugaton leginkább a görög nyelv divatozott, úgy, hogy még a Romában lakó zsidók is inkább beszélték a görög mint a latin nyelvet.
Mk 1
Mk 2,1
Lásd Máté 1. r. 1-sõ jegyz.
Mk 1,1
az Isten egyszülött Fia (Ján. 1,18.). A „kezdet“ szó itt János következõ prédikálására vonatkozik, mely a Messiás evangéliomának fölvételére hivott, s annyiban az evangéliomnak, az örvendetes izenetnek kezdete volt.
Mk 1,2
azaz: Az örvendetes izenet kezdete az elõkövet prédikálása volt, kirõl Izaiás próféta jövendölt vala. A következõ jövendölést Malakiás és Izaiás próféták mondották; Márk csak az utóbbit nevezi, valószinûleg, mivel õ a régibb, és Malakiás csak az õ szavait magyarázta részletesebben.
Mk 1,2
követemet.
Mk 1,3
azaz: Õ egy kiáltónak szózata.
Mk 1,4
Lásd Máté 3,1. 2-ik jegyz.
Mk 1,4
hirdette a keresztséget a bûnök elismerésére és megvallására, hogy ez által a bûnösök Krisztushoz és az õ keresztségéhez jussanak, és valóságos bûnbocsánatot nyerjenek. Lásd Máté 3. r. 21-ik jegyz.
Mk 1,10
A görög szerint: mint egy galambot maga fölé szállani.
Mk 1,11
A görög szerint: kiben nekem kedvem telik.
Mk 1,12
A Szentlélek, ki a kereszteltetéskor imént árasztá ki minden isteni kegyelmeit az õ szent emberiségére, ezt hatalmasan ösztönzé a magánybavonúlásra, hogy ott a sátán fölött diadalt nyervén, imádság, Istennel való egyesûlés, õ neki való felajánlás által magát tanítói hivatalának elkezdése elõtt megerõsítse.
Mk 1,13
A görög nem fejezi ki a negyven éjet, de meg van az Máténál 4,2.
Mk 1,13
miután böjtölt és a sátánt legyõzte Máté 4,11.
Mk 1,15
Mindaz, minek a Messiás és az õ országa eljövetelét megelõzni kellett, bekövetkezett. Lásd az utolsó jegyz. a Makkab. II. könyvéhez.
Mk 1,19
kötözgeték, javítgaták.
Mk 1,15
Lásd Máté 7,29.
Mk 1,23
ki tisztátalan lélektõl volt megszállva. L. Máté 4,24.
Mk 1,24
Mit akarsz velünk? semmi közünk veled, mert nekünk csak a bûnösök felett van hatalmunk; vagy talán már itéletre jöttél, hogy minket a pokolba zárj mindörökre (Jel. 20,9.10.)? Lásd Máté 8. r. 31-ik jegyz. A görög szerint: Ugyan, mi dolgod van velünk stb. Luk. 8,28.
Mk 1,24
az isteni szent, a legszentebb, a Messiás. Lásd Dániel 9,24.
Mk 1,25
Miért? mert a sátán dicsérete nem dicséret (Terull.), és mivel Jézus méltóságának titka, Isten bölcs rendelésénél fogva, csak lassankint vala kinyilvánulandó.
Mk 1,26
a mit megengedett Krisztus, annak kitûntetéseûl, hogy ez az ember csakugyan ördögtõl megszállott (Teofilakt.).
Mk 1,27
Némelyek a görögöt így: hogy egymással vetekedtek, mondván stb.
Mk 1,27
a nélkül, hogy a szent neveket segítségûl híná, vagy az ördögûzési szertartásokat teljesítené. Lásd Máté 12,27.
Mk 1,29
Lásd a 19. v.
Mk 1,34
Lásd a 19-ik jegyz.
Mk 1,35
Azért jött, hogy a pusztaságot termékeny földdé tegye (Izai. 32,15.); azaz: az erényekben szegény emberiséget jócselekedetekben gyümölcsöztesse. Tanúld meg Krisztustól, hogy a kora reggel az imádságé legyen; ha a hajnal barátja a musáknak, még inkább az imádságnak, hogy Isten kegyelmét megnyerhessed.
Mk 1,38
A görög szerint: a szomszéd városkákba.
Mk 1,44
vagy inkább, mint a görögben van, a papnak. A poklosok nem köteleztettek a fõpaphoz menni, hogy tisztáknak nyilváníttassanak; de mivel a papok nem ritkán viselték a fõpapok czimét (lásd Máté 2,4.), a fönebbi fordítás menthetõ.
Mk 1,45
a nép tolongása miatt. A meggyógyúltnak ugyan tiltva volt a nyert jótéteménynyel dicsekedni, de az öröm okozta, hogy ez nem hallgatott.
Mk 2
Mk 2,1
Közönséges tartózkodási helyére. Lásd Máté 4,12.
Mk 2,2
valószinûleg, Péter házában, hol többnyire tartózkodott.
Mk 2,2
úgy, hogy ama téren sem fértek el, mely a nyílt ajtó elõtt volt.
Mk 2,4
A keletiek lapos háztetõin valószinûleg volt nyílás, mint jelenleg is van, melyet sátoros ünnepek idején, midõn szabad ég alatt laktak és ettek, használtanak, ezen idõn kivûl pedig azt, mint a többi tetõt, kõlapokkal befödték. E nyílás lapjait levették, hogy a beteget leereszthessék; magára a tetõre pedig a házon kivûl alkalmazott lépcsõkön mentek föl. Lásd Máté 24,17.
Mk 2,7
A görög szerint: hogy szólhat ez ily káromlólag?
Mk 2,8
Istenségénél fogva.
Mk 2,13
a genezaretihez.
Mk 2,14
más néven, Mátét.
Mk 2,16
A görög szerint: eszik és iszik õ.
Mk 2,26
tulajdonképen Akimelek alatt (Kir. I. 21,1.); Abiatár hihetõleg csak mellékneve volt. Lásd Kir. I. 21. r. 2-ik jegyz.
Mk 2,27
Az ember szükségletéért, t. i. hogy nyugalom által felüdûljön, s ezt a nyugalmat Istenben isteniszolgálat által megszentelje, ezért rendeltetett a szombat; szükségeit tehát szombaton is kielégítheti az ember. Ez által a szombat tulajdonképen nem is töretik fel; mert hogy az ember megszerezze, mire elkerûlhetlenûl szüksége van, ez Isten akaratja, és az õ akaratjának teljesítése nem szentségtelenítheti meg a szombatot. Csakhogy aztán az, mi által a rendelt szombati nyugalmat zavarjuk, elkerûlhetlen szükséges legyen.
Mk 2,28
Azért az ember fia az emberi szükséglet tekintetébõl a szombati nyugalmat feltörheti, vagy megengedheti, hogy az feltöressék. Az ember fia ez által nem szûnteti meg a szombatról adott törvényt, hanem megtanít, azt tökéletesebben felfogni és helyesebben alkalmazni. Lásd Máté 12. r. 9-ik jegyz.
Mk 3
Mk 3,2
a farizeusok.
Mk 3,4
a jónak elmulasztása által.
Mk 3,5
némely görög kéziratok hozzá teszik: mint a másik.
Mk 3,6
Lásd Máté 22. r. 14-ik jegyz.
Mk 3,8
Az idumeusok tartománya délre feküdt Judeától.
Mk 3,9
hogy a hajócskán visszavonúlhasson, midõn a nép rohanva tolúlt feléje.
Mk 3,10
mert a puszta illetés is, ha hitben történt, gyógyúlást eszközlött. Lásd Máté 9,20.21.
Mk 3,11
az ördöngösökben.
Mk 3,12
Lásd Márk 1,24.25.
Mk 3,15
hogy tanításaik igazságát csodatételekkel erõsítsék.
Mk 3,16
az egész anyaszentegyház alapkövének, fejének. Lásd Ján. 1,42. Máté 16,18.
Mk 3,17
Igy nevezé õket az Úr lángbuzgalmokért (Luk. 9,54.). Utóbb, midõn e buzgalom megvilágosíttatott, tüzes és foganatos igehirdetõk lettek.
Mk 3,18
Júdás. Luk. 6,16.
Mk 3,18
a buzgó.
Mk 3,19
Lásd az apostolok neveirõl Máté 10,2–4.
Mk 3,21
atyjafiai.
Mk 3,21
Az Úr rokonai közõl többen, kiknek nem volt fogékonyságuk az õ tanítására, nem hittek benne (Ján. 7,5.); ezek lehettek oly véleményben, hogy õ csakugyan háborodott, valamint fájdalom! most is gyakorta fordúl elõ azon eset, hogy egészen a Krisztus szelleme szerint élõ keresztények, eszelõsöknek tartatnak és hireszteltetnek. Hogy a családról ezen képzelt szégyenfoltot elhárítsák, a farizeusok kezébõl, kik az õ vesztére törekedtek, ki akarták õt ragadni, és talán elzárni. Lásd Máté 12,46.47.
Mk 3,22
Mi adott alkalmat e beszédre, elõadja Máté 12,22.23.
Mk 3,29
A görög szerint: örök itéletre méltó.
Mk 3,30
mert jobb meggyõzõdésök ellenére mondták benne a jót rosznak, az istenit ördöginek. Lásd Máté 12,32. és a jegyzeteket.
Mk 4
Mk 4,8
És terményt ada, mely fejlõdvén stb.
Mk 4,10
A görög szerint: Kérdék õt, kik vele valának a tizenkettõvel együtt stb. Az apostolokon kivül Jézusnak még hetvenkét tanítványa volt, kik követték õt (Luk. 10,1.).
Mk 4,11
kik tõlünk elszakadnak, velünk semmi egyességben lenni nem akarnak, mivel nincs készséges hitök az én tanításom befogadására.
Mk 4,12
A görög szerint: ne tudjanak.
Mk 4,12
Összefüggésben az elõzménynyel ez a vers értelme: Azoknak, kiknek nincs készséges hitök tanításom befogadására, ez csak példabeszédekben, azaz, oly modorban adatik elõ, melynélfogva látnak, s mégsem látnak, hallanak, s mégsem hallanak; ez a tanításmód egészen megfelel az õ állapotjoknak, a mennyiben azt hiszik, hogy az igazságot látják és értik, pedig nem látják és nem értik. Az elõadott példabeszédeknek következése azután, hogy valóban nem látnak és nem értenek, s így meg sem térnek és nem nyernek bûnbocsánatot. A fönebbi „hogy“ e helyett van: minek következése, hogy látván látnak stb. Lásd Máté 13,13–15. s a jegyz.
Mk 4,13
Még ti sem értitek e példabeszédet tökéletesen (lásd Máté 13. r. 15-ik jegyz.), s azért még nem tudjátok azt közleni másokkal; hogyan lesztek majd még mind a többi példabeszédekkel?
Mk 4,17
legottan bûnre csábíttatnak.
Mk 4,21
E szavakkal az Úr mondani akarja: Most hallottátok a példabeszéd világos magyarázatát. Tanításomból semmi sem marad elõttetek homályban, és semmit se tartsatok titokban magatoknak. Valamint a gyertyának rendeltetése, világítani, úgy az én tanításomnak is rendeltetése, minden tévelyt eloszlatni, és a ti rendeltetéstek, az én tanításomat terjeszteni. Vesd össze: Máté 5,15. Más összefüggésben van még ezen hely Luk. 11,33.
Mk 4,22
Mert az én egész, még mostan elrejtett és megvetett tanításom egykor mint igaz bölcseség fog elismertetni és tiszteletben tartatni.
Mk 4,24
Értelme ez: Jegyezzétek meg jól, a mit nektek mondok, hogy ezt tettleg teljesíthessétek és másokkal közölhessétek; mert a mily szorgalommal gyakoroljátok és másokkal közlitek tanításomat, oly mértékben fogja nektek az Isten gyarapítani a világosságot és kegyelmet.
Mk 4,26
A következõ példabeszédben a növekedõ vetésrõl (26–29. v.) a magvetõ, Krisztus és a keresztény igének minden tanítója, a mag a keresztény tanítmány, a föld jelenti az embereket, az aratás az utolsó itéletet, vagy a különitéletet is minden egyes ember halálánál (Ar. sz. János, Jeromos).
Mk 4,29
Valamint a mag, minden további hozzájárúlása nélkül a magvetõnek, nõ, és aratásig megérik, úgy növekedik a megalapított anyaszentegyház a földön végitéletig csendesen és észrevétlenûl. Az isteni ige magvát, mely nekünk hirdettetik, Isten fejleszti és neveli bennünk, a nélkül, hogy szabadságunkat erõszakolná, és bennünket kényszerítene arra, hogy kegyelmének szelíd vonzását kövessük; de halálunk idején, midõn a nekünk mért napok leteltek, a terményt összegyûjti.
Mk 4,33
a mint hogy a népre nézve ez volt a legalkalmasabb tanmód. Lásd Máté 13. r. 12-ik jegyz.
Mk 4,34
az egybegyûlt népnek. Lásd Máté 13,34.
Mk 4,34
hogy õket tanításainak értelmébe mélyebben bevezesse. Lásd Máté 13. r. 15-ik jegyz.
Mk 4,36
azon ülõ helyzetben (1. v.).
Mk 4,40
még sincs erõsebb hitetek? A görög szerint: Miért vagytok oly félénkek? miért nincs hitetek?
Mk 4,40
kik ezen és a többi hajókban valának.
Mk 5
Mk 5,1
A görög szerint: gadarenusok. Lásd Máté 8. r. 27-ik jegyz.
Mk 5,9
Legio az én nevem. A romai legioban hatezer ember volt; itt ez határozatlan, nagy szám helyett vétetik. Hogyan férhetett be annyi gonosz lélek egy emberbe, megfoghatóvá teszi azon tapasztalás, hogy ezerféle kivánságok, gyönyörök és szenvedélyek hállózhatnak be ugyanegy szívet.
Mk 5,12
Több görög kézirat szerint: mindezen ördögök.
Mk 5,15
A görög szerint: A legio- a sereg-ördögtõl.
Mk 5,20
Lásd Máté 4,25.
Mk 5,30
A görög szerint: megfordúlt a nép között. Krisztus az asszonyt meggyógyítá azon pillanatban, melyben élõ hittel hitte, hogy ruhájának érintése meggyógyítja õt. Mivel õ tudta, milyen erõ ment ki szentséges testébõl, magát az asszonyt akarta kérdõre vonni, hogy a nép az õ hitét példáúl vegye, és kövesse. A külsõ eszközlés által való gyógyításról és az õ szentséges testének erejérõl, vesd össze: Márk 7. r. 5-ik jegyz.
Mk 5,35
tulajdonképen csak egy szolga szóla Luk. 8,49. szer.
Mk 5,38
A görög szerint: És elérkezék.
Mk 5,43
annak jeléûl, hogy egészen visszanyerte egészségét.
Mk 6
Mk 6,1
Kafarnaumból, a genezareti tenger innensõ partjáról.
Mk 6,1
Názáretbe.
Mk 6,2
„tudományán“ nincs meg a görögben.
Mk 6,5
mert az õ hitetlenségök gátolta õt. Isten az ember üdvére nem mûködik az ember nélkül.
Mk 6,9
csak egy szükséges öltönyük legyen.
Mk 6,10
a városból vagy helységbõl, hogy a vendégszeretõ gazdát meg ne bántsátok (Jerom.).
Mk 6,11
Lásd Máté 10. r. 35-ik jegyz. Több görög kézirat hozzá teszi: Bizony mondom nektek, tûrhetõbb sorsa lesz Sodomának és Gomorrának itélet napján, mint annak a városnak.
Mk 6,13
Ez a kenés, némelyek szerint, nem az utolsó kenet szentsége volt, hanem csak jelképes cselekvény, mely által az apostolok azt tanították, hogy Jézus kegyelme olyan, mint a gyógyító és erõsítõ olaj. A Jézustól alapított ama szentség itt csak érintve van, melyet sz. Jakab apostol (5,14.15.) késõbben ismertetett meg és ajánlott. Mások ellenben e kenet alatt ama szentséget értik.
Mk 6,15
ki nem halt meg (Kir. IV. 2. r.) és ismét eljövendõ lesz (Malak. 4,5.6.).
Mk 6,15
azok szellemével bírván.
Mk 6,19
Mások a görögöt így: Heródiásban pedig gyülölség támadt ellene.
Mk 6,21
Heródiásra nézve, hogy szándékát valósíthassa. Mások szerint: egy ünnepélyes nap adván stb.
Mk 6,26
kik az eskü tanúi valának.
Mk 6,26
A görög szerint: nem akará õt elutasítani.
Mk 6,27
a testõrségbõl egy katonát, ki a bakó szerepét is vitte.
Mk 6,27
„egy tálban“ nincs meg a görögben.
Mk 6,30
visszatérvén küldetésökbõl (12. v.).
Mk 6,31
Jézusnál és az õ tanítványainál.
Mk 6,33
Némely kéziratok szerint, a görögben hozzátétetik: és hozzája jövének.
Mk 6,36
A görög szerint: vegyenek élelmet, mert nincs mit enniök.
Mk 6,37
A romai denár mintegy négy garas volt. A görög szerint: Menjünk-e, vegyünk? stb.
Mk 6,38
Midõn Jézus e kérdést tette, jól tudta, mennyi készletök van az apostoloknak; hanem figyelmöket akarta fölébreszteni, hogy azon csoda nagyságát, melyet szemeik elõtt most tenni szándékozott, megérthessék.
Mk 6,39
azaz: hihetõleg, helységek szerint.
Mk 6,44
A görög szerint: kik a kenyérbõl ettek.
Mk 6,48
azaz: úgy látszott, mintha el akart volna mellettök menni.
Mk 6,51
A görög szerint: Õk pedig fölötte csodálkozának és álmélkodának.
Mk 6,52
hogy az Úr mindenható mindenben, s így a tengeren is járhat.
Mk 6,52
nem voltak eléggé fölvilágosítva arra, hogy az õ mindenhatóságát fölfoghatták volna.
Mk 7
Mk 7,3
hacsak gyakori dörzsölés által nem mossák kezeiket, hogy az ételeket tisztátlanokká ne tegyék, hatalán kezeik, tudtok és akaratjok ellenére, valami által megfertõztetett volna. A görög szerint: hacsak ököllel nem mossák kezeiket.
Mk 7,7
s azokat az isteni törvénynek eléje tévén.
Mk 7,11
Az adományt, melyet neked (atyám vagy anyám) öregséged gyámolítására adhatnék, a templomnak ajánlom fel; s így az neked is fog használni.
Mk 7,31
Lásd Máté 4,25. A görög szerint: kimenvén Tírus és Szídon határaiból stb.
Mk 7,33
Jézus itt, hogy e beteget meggyógyítsa, oly cselekvényeket visz végbe, melyek magokban véve, nem szolgáltak szükségképen arra, hogy a gyógyulást eszközöljék, hanem kitûntették azt, mily csodálatos erõt közlött az Úr Istensége az õ szentséges testével.
Mk 7,34
A sz. atyák e siketnémában jelképezve látják az egész emberiséget. Ez természeténél fogva siket az üdv tanításának hallására, és néma saját insége bevallására. Annak belérzéke az Üdvözítõnek mindent megelevenítõ ereje által ébresztetik, nyittatik fel, és nyelve így oldatik meg. Ezért a kath. anyaszentegyház a legrégibb idõ óta azt, mit Jézus a siketnémával cselekedett, mint jelképes cselekvényt, fölvette a keresztség szertartásai közé, ez által minket arra tanítandó, hogy egész életünkön át fogékonyak legyünk az üdv tanításai hallgatására, és készségesek az Isten dicsõségének hirdetésére.
Mk 7,37
A görög szerint: annál inkább terjeszték. És fölötte csodálkozának stb.
Mk 7,37
mindenben és mindenütt csak jót cselekszik.
Mk 8
Mk 8,5
Lásd Márk 6. r. 22-ik jegyz.
Mk 8,10
Máté 15,39. szerint: Magedán határába jöve, és több görög kézirat szerint, itt sz. Márknál is Magedán tétetik. Némely értelmezõk azt hiszik, hogy Magedán a genezáreti tengertõl keletre feküdt Geraza közelében, és hogy Dalmanuta, neve volt azon kerületnek, melyhez a nevezett két város tartozott.
Mk 8,12
lelkébõl, szive mélyébõl.
Mk 8,12
nem adatik oly jel, minõt az kiván.
Mk 8,14
a tanítványok.
Mk 8,15
a heródiánusokétól. Lásd Máté 22. r. 14-ik jegyz. Máté 16,11. szerint: a szadduceusok kovászától, így is hivathattak a heródiánusok, mivel politikai elveiken kivül még a szadduceusok szabadelvûségének is hódolhattak.
Mk 8,16
Ezt azért mondja, hogy kenyeret nem hoztunk magunkkal.
Mk 8,17
hogy mindenhatóságom határtalan. Lásd Márk 6,52.
Mk 8,23
talán mivel Betszaida, mely nem akart megtérni (lásd Máté 11,21.), nem volt méltó arra, hogy lássa a csodálatos gyógyulást, és hogy képleg arra tanítson, hogy a bûnösök megtérése nem következhetik be, míg csak gonosz társaságukat el nem hagyják.
Mk 8,25
A görög szerint: szemeire tevé kezeit, és visszaszerzé látását, és meggyógyula stb. Az Üdvözítõ különféle módon viszi véghez gyógyitásait, kézrátevéssel, áldással, vagy csupán szóval, jelen vagy távol lévén, a betegek kérésére, vagy mások esedezésére, rögtön, mint legtöbbnyire, vagy lassankint, mint itt cselekszik. Ez által a többek közt arra akart tanítani, hogy az õ hatalma nincs kötve idõhöz és helyhez, s ez vagy amaz eszközhöz; hogy õ mûködik, a mikor, hol és mint akar.
Mk 8,26
mert a te lakostársaid jótéteményeimet nem tudják becsülni. Lásd Máté 11,21. s követk. A görög szerint: se a faluba nem menj, se a faluban valakinek meg ne mondd.
Mk 8,28
mint egynek a próféták közõl.
Mk 8,29
a Messiás.
Mk 8,33
hogy õket figyelmeztesse a feddésre, melylyel Pétert meg akarta dorgálni.
Mk 8,38
a ki szégyenli az én tanításomat, az én alázatos, kereszttel teljes életemet.
Mk 9
Mk 9,9
Még nem értették meg azt, hogy neki meg kell halnia.
Mk 9,10
A görögben csak ez van: irástudók.
Mk 9,11
Mind a kettõ meg van írva: hogy Illésnek a Messiás elõtt kell jõnie, és a Messiásnak szükség szenvednie; de ebbõl nem következik, hogy Illésnek személyesen szükség eljõnie, mielõtt Krisztus szenved, mert õ erejében is megjelenhet, mielõtt a Messiás elindúl szenvedni, és akkor jön el személyesen, mielõtt az Úr itéletre jövend. A zsidók és a tanítványok nem különböztették meg egymástól az Úrnak elsõ és második eljövetelét, s azért nem különböztették meg Illésnek kettõs megjelenését, t. i. erejében és személyében.
Mk 9,12
Malak. 3,1.
Mk 9,14
A görög szerint: fölötte bámúlt.
Mk 9,16
gonosz lélektõl van megszállva, mely õt siketnémává teszi. Máténál 17,14. a fiú holdkórosnak mondatik, mert a gonosz lélek csakugyan oly kórsággal is meglepte, melyre a holdjárásnak befolyása volt.
Mk 9,23
az én erõtlen hitemen; pótold ki, mi abból hiányzik, fogadd azt tökéletes gyanánt.
Mk 9,27
Jézus.
Mk 9,29
hogy föl ne tartassék; mert sietett kínszenvedésére Jerusalembe az ünnepre.
Mk 9,32
Vesd össze: Máté 17,23–26.
Mk 9,37
Ha téged és az Atyát fogadja be, ki a te nevedben egy gyermeket fogad be, mit kell tartani arról, ki a te nevedben, tehát a te erõd által, ûz ki ördögöket, és még sem csatlakozik társaságunkhoz? Ha a zsidók némely szent személyek nevében a gonosz lelkek ûzéséhez fogtak (lásd Máté 12,27. 22-ik jegyz.), tehát ezen személyek erejében is hinniök kellett, mert különben nem volna érthetõ az õ nevökben tett mûködés. Az tehát, kirõl itt János mondja, hogy Jézus nevében ördögöt ûz, hitt Jézus erejében és hatalmában, s ha tökéletlen volt is hite, és azért nem határozhatta el magát, hogy mindent elhagyjon és Jézust kövesse, azért mégis híve volt Jézusnak, és Jézus az õ hitének hathatós erõt engedhetett (sz. Ambrus).
Mk 9,38
nem fog egykönnyen szidalmazni engem. A ki az én erõm által csodát tesz, annak tisztelni is kell engem, az nem tagadhat meg, hanem meg kell ismerni engem; az ilyen tehát hivem, és azért ne tiltsátok el.
Mk 9,39
Csak az van ellenetek, ki nincs velem. Lásd Máté 12,30.
Mk 9,44
A görög szerint: az életre.
Mk 9,48
mert mindaz, ki pokolra itéltetik, kiolthatlan tûzbe jut, mely õt el nem égeti, hanem fentartja, hasonlólag a sóhoz, mely a rothadást akadályozza. Õ áldozata az isteni büntetõ igazságnak, és a só, melylyel a törvény szerint (Móz. III. 2,13.) az áldozatok megsózatnak, a kiolthatlan tûz.
Mk 9,49
Alkalmat vévén a só fölemlítésébõl, az Úr más fordúlatot ad a beszédnek.
Mk 9,49
a bölcseség és szentség sava. Lásd Kolossz. 4,6.
Mk 9,49
Ezt a bölcseség és szentség sava szerzi meg, mert ezek csatolják egymáshoz az embereket; csak a tévely és bûn választják el õket. Azért a só egyszersmind képe az összeköttetésnek (Móz. III. 2,13. Móz. IV. 18,19.).
Mk 10
Mk 10,1
A görög szerint: Judea határaiba jöve a Jordánon túli vidéken át.
Mk 10,13
nem akarták õket Jézushoz ereszteni.
Mk 10,14
életök ártatlansága és szivök õszintesége teszi õket arra méltókká.
Mk 10,21
A görög hozzáteszi: viselvén a keresztet.
Mk 10,29
A görög szerint: vagy feleségét.
Mk 10,30
Ama keresztényeknek, kik mindent elhagynak, hogy annál osztatlanabb szívvel szolgálhassanak Krisztusnak, az õ Uroknak, itt ugyan sok üldözést, megvetést, gyülölséget, keresztet és mindennemû fájdalmat kell szenvedniök; de már itt is százszorosan megjutalmaztatnak az isteni kegyelem vigasztalása által, és az által, hogy az Isten nekik fensõbb értelemben és tökéletesebb módon mindazt visszatéríti, mit földiképen elhagytak, – a házakat, melyekben keresztény szeretettel fogadtatnak, rokon érzelmû fivéreket és nõvéreket, kik rájok nézve a legtisztább örömek forrásai, tanítókat és útmutatókat, kik atya és anya helyett vezérlik az istenesség útján; földet, tért szellemi tevékenységre, s egykor a más világon örökkévaló örömet, melyet nyelv ki nem mondhat.
Mk 10,32
félve a miatt, mi rájok talán Jerusalemben várhatott, és álmélkodva Urok elhatározottságán. Mások a görögöt így: félve és aggódva.
Mk 10,33
„és véneknek“ nincs a görögben.
Mk 10,35
Ezt a kérést az anya intézte Jézushoz fiai nevében, kik vele együtt Jézus elé járúltak. Lásd Máté 20,20.
Mk 10,40
Bár a hatalompolczán ülõk mindnyájan szivökre vennék Jézus ezen szavait! Ha maga az Isten Fia, kinek minden hatalom adatott mennyben és földön, nem tartja magát felhatalmazottnak országában a fõhelyeket önkénye szerint osztani: mennyivel inkább szükség azoknak, kik csak emberek, arra törekedni, hogy a hivatalokat, tisztségeket és méltóságokat nem kegyelembõl vagy önkényesen, hanem érdem szerint, azon meggyõzõdéssel osztogassák, hogy az elõnyt, a kitûntetést azok nyerjék, kiket Isten arra választott.
Mk 10,42
a népek fejedelmeinek.
Mk 10,42
a népeken.
Mk 10,42
A görög szerint: Tudjátok, hogy a kik a népek fölött vannak, uralkodnak rajtok, és nagyjaik hatalmaskodnak fölöttük.
Mk 10,48
távolítani akarván az alkalmatlanságot.
Mk 10,51
azaz: Mester!
Mk 11
Mk 11,1
A görög szerint: És midõn közeledtek Jerusalemhez, Betfágéhoz és Bethániához. Betfáge, Jerusalem és Bethánia között feküdt.
Mk 11,2
Betfágéba.
Mk 11,10
Áldott legyen az áldásért, melyet terjeszt.
Mk 11,10
melyet a Messiás dicsõbb módon állít vissza, mint Dávid alatt volt.
Mk 11,11
az ottani rendetlenséget az árusokkal stb. Lásd 15. v.
Mk 11,13
A fügefák Palesztinában évenkint háromszor termenek, t. i. juniusban, augusztusban és januárban. Midõn ez történt, april havában tehát nem volt ideje a fügének; de mindamellett találhatott volna Jézus azon gyümölcsöt, mivel a füge nem épen egyszerre érik, s enyhe tél után némely fán már hat héttel elõbb van gyümölcs a szokott idõnél. Lásd azonban Máté 21. r.
Mk 11,16
a külsõ tornáczon át.
Mk 11,17
azaz: imádságháza. Ez a hely Izai. 56,7. vétetett; a következõ Jerem. 7,11. van.
Mk 11,19
Éjen át nem akart Jerusalemben maradni, hogy a fõpapok ármányait elkerûlje; mert az õ ideje még nem jött el.
Mk 11,20
Mi történt ezen hét mindenik napján, sz. Márk evangélista pontosabban följegyzette, mint sz. Máté, azért a kettõt egybe kell vetni. Az napon, melyet mi virágvasárnapjának nevezünk, az Úr ünnepélyesen vonúlt be Jerusalembe; ugyanaz nap estéjén, mely Nizan havának (fél marcziusunk- fél aprilünknek) tizedike volt, Jézus visszatért Bethániába. Másnap, azaz hétfõn, ismét Jerusalembe ment, megátkozta az úton a fügefát, és kitisztította a templomot az árusoktól. Este ismét kivonúlt a városból. A következõ nap reggelén, kedden visszatért a városba, és a tanítványok látták az elszáradt fügefát. Szerdán és csütörtökön tartá utolsó beszédeit (12. 13. r.), s ez utóbbi napon, miután a szent vacsorát szerzette, indúlt kínszenvedésére.
Mk 11,27
szerdán. Lásd a 10-ik jegyz.
Mk 12
Mk 12,4
A görög szerint: de azt megsebezték fején kövekkel, és meggyalázva bocsáták el.
Mk 12,14
A görög hozzáteszi: Adjunk-e, vagy ne adjunk?
Mk 12,15
ismervén képmutatásukat, a farizeusok fõjellemvonását.
Mk 12,29
A görög szerint: Urunk Istenünk egy Úr.
Mk 12,33
Ezen irástudó, a próféta tanítása szerint Ozeás 6,6. Krisztus értelmében szólott Máté 12,7.
Mk 12,34
Nincs szükséged egyébre, mint az énbennem, mint Istentõl küldött Messiásban való hitre, és parancsaim követésére.
Mk 12,38
Mások szerint: az õ tanításmódja szerint.
Mk 12,38
a felsõ ruhát uszálylyal hordani. Lásd Máté 23,5.6.7.14.
Mk 12,38
vagy: az utczákon.
Mk 12,42
mintegy másfél krajczárnyi.
Mk 12,44
vagy: minden élelmét, a mi élelmére még megmaradt. Vesd össze: Kor. II. 8,12. Isten nem néz az adományra, hanem az adakozónak érzületére. Mily bensõ és forró lehetett az Isten iránti szeretet amaz özvegy szivében, midõn mindenét, a mije volt, Istennek adta áldozatúl!
Mk 13
Mk 13,8
A görög szerint: háborgás.
Mk 13,9
Õrizkedjetek nemcsak a külsõ veszélyektõl, hanem a csábitásoktól is.
Mk 13,9
Lásd Máté 10,18.
Mk 13,11
A görög hozzáteszi: és ne aggódjatok.
Mk 13,18
A görög szerint: hogy futástok ne legyen télben.
Mk 13,25
a csillagok serege.
Mk 13,27
az ég és föld egyik szélétõl a másikig.
Mk 13,32
a mennyiben õ pusztán mint ember fia, emberi természeténél fogva tekintetik.
Mk 13,34
Ez az ember Krisztus, a szolgák a keresztények, s közõlük mindenik egyszersmind ajtónálló.
Mk 14
Mk 14,1
Lásd Máté 26,17.
Mk 14,1
Krisztus kínszenvedésének itt következõ történetérõl lásd Máté 26,1–35. Luk. 22,1–39. János 18. r. s követk. Vesd össze: a jövendölést Izai. 53,13. és 54. r.
Mk 14,3
Szó szerint: kalásznárdusz-kenettel. A nárdusz hosszú, vékonyszárú növény, mely ágain kalászokat hajt. E kalászokból nyerik az olajat, mely kalász-nárdusznak, finom nárdusznak neveztetik, különböztetésûl a levél-nárdusztól, mely a növény leveleibõl készûl, és nem oly becses.
Mk 14,3
A jóillatú kenetet, hogy el ne párologjon, alabastrom edényekbe oly erõsen becsinálták, hogy néha csak az edény eltörése által lehetett jutni a kenethez.
Mk 14,3
Vesd össze: Énekek éneke 1. r. 27-ik jegyz.
Mk 14,20
A görög szerint: Õ pedig felelvén, mondá nekik.
Mk 14,22
Némely görög kéziratokban hozzá van téve: egyétek.
Mk 14,24
Máté 26,27.28. Luk. 22,20. és Kor. I. 11,25. nyomán kitûnik, hogy Jézus a következõ igéket akkor mondta, midõn a kehely még kezében volt, és mielõtt még õk ittak.
Mk 14,33
A görög szerint: kezde igen szorongani és bánkódni.
Mk 14,44
hogy el ne szabadúljon.
Mk 14,47
Péter. Lásd Ján. 18,10.
Mk 14,51
Ez az ifjú tán Jézus követõje volt. A lármára kifutván, követni akarta a csoportot, s látni a dolog kimenetelét.
Mk 14,56
Lásd Zsolt. 34. 23-ik jegyz.
Mk 14,68
A görög szerint: és kiment az udvarra (a tornáczból a házi udvarba).
Mk 14,70
A görög hozzáteszi: szólásod is hasonló (a galileabeliekéhez).
Mk 14,72
E szó „azonnal“ nincs meg a görögben.
Mk 15
Mk 15,8
Pilátus lakása elé.
Mk 15,8
A görög szerint: És kiáltván a sereg, kezdé kérni stb.
Mk 15,12
A görög szerint: hogy cselekedjem azzal, kit ti zsidók királyának mondotok?
Mk 15,21
A görög szerint: Ki a mezõrõl jõ vala.
Mk 15,25
azaz, midõn a három óra végére járt és a hatba méne át. A zsidók t. i. a napot valamint az éjet négy részre, vagy nagyobb órákra oszták, elsõ, harmadik, hatodik, és kilenczedik órára, melybõl mindenik három órát foglalt magában. Az elsõ napfelköltével kezdõdött és három óráig tartott, ennek elteltével kezdõdött a harmadik óra. Ebben ismét három óra volt, és tartott délig, mikor a hatodik óra kezdõdött, mely délután három órakor érte végét. Ekkor vette kezdetét a kilenczedik óra, mely három óra lefolytával este végzõdött. A hatodik óra kezdetén, tehát délben feszíttetett meg Krisztus urunk, és a kilenczedik óra kezdetén adta ki lelkét. Lásd Ján. 19,14.
Mk 15,32
azaz: egyike azoknak: Lásd Luk. 23,39.
Mk 15,33
déltõl délutáni három óráig, a mi számitásunk szerint.
Mk 15,43
vagy Arimatea, vagy Jerusalem kistanácsának egyik tagja. Jézusnak egy másik elõkelõ tanítványa, Nikodémus, a magas tanács tagja volt (Ján. 3,1.).
Mk 16
Mk 16,1
különféle keneteket és jóillatú szereket.
Mk 16,8
azaz: senkinek, a kikkel találkoztak; mert Máté 28,8. szerint, elmentek, hogy az apostoloknak ezt hirûl vigyék, és Luk. 24,9. szerint csakugyan hirûl is adták.
Mk 16,9
Lásd ennek részletesebb elõadását és az események sorozatát Jánosnál.
Mk 16,10
az apostoloknak.
Mk 16,12
Mások szerint: a mezõre. Õk Emmausba mentek. Luk. 24,13.
Mk 16,12
egy utasnak alakjában. Lásd Luk. 24,15. Magdolnának mint kertész jelent meg. Ján. 20,15.
Mk 16,13
azaz: némelyek nem hivének; mert sz. Lukács elõadásából (24,33.34.) kitûnik, hogy már többen hittek, csak némelyek gyõzõdtek meg a 41. v. szerint nehezen még akkor is, midõn Jézust látták.
Mk 16,14
Úgy látszik, hogy ez Krisztus Jézusnak utolsó megjelenése volt, kevéssel mennybemenete elõtt. Máté 28,18. Luk. 24,50.
Mk 16,16
s a hittel és keresztséggel az egész keresztény törvényt elfogadja.
Mk 16,17
A csodák adománya, mely itt következik, nincs megigérve minden hivõnek, hanem csak némelyeknek, majd többnek, majd kevesebbnek, mint az Úr azt országának alapítására és terjedésére nézve szükségesnek látja.
Mk 16,19
A „Jézus“ szó nincs meg a görögben.
Mk 16,19
azaz: megdicsõült emberiségével együtt, mely az isteni Igével egy isteni személylyé egyesûlt, vesz részt az isteni uralkodásban.
JÉZUS KRISZTUS SZENT EVANGÉLIOMA LUKÁCS SZERINT.
Lukács, vagy, mint némely kéziratokban olvashatni, Lukanus, pogány orvos volt (Kol. 4,14.), Jeromos és Euzebius szerint, Antiokiában született. Sz. Pál térítette a keresztény hitre Antiokiában, és utazásaiban társúl vitte magával. Annyi bizonyos, hogy már akkor Pállal volt, midõn ezen apostol Troasból elhajózott; mert Lukács, midõn az apostolok cselekedeteiben errõl szól (16,8.9.10.), az õ útitársai között magát is megemlíti. Az õskornak csaknem átalános azon véleménye, hogy Lukács sz. Pál oldala mellett, ezen tanítójának vezérlete és fölügyelete alatt és a Szentlélek ihletésébõl írta evangéliomát. De kevésbbé összehangzók a régi egyházi írók az idõre és helyre nézve, mikor és hol írt. Hogy evangélioma a 60. év elõtt és a 70. év után nem iratott, ezt csaknem bizonyosnak tarthatjuk, mivel ebben a leghitelesebb bizonyságok megegyeznek. A mi az evangéliom tartalmát illeti, Lukács több olyat ád elõ, mit az elõbbi két evangélistánál nem találunk. Neki köszönhetjük a legtöbb adatokat a boldogságos Szûzrõl; õ jegyzette föl a példabeszédeket az irgalmas szamaritánusról, a dúsgazdagról és szegény Lázárról, a tékozló fiúról, az imádkozó farizeusról és vámosról, és más egyébrõl. Némelyek szerint, Akájában, Görögországban, mások szerint és nagyobb hihetõséggel, Romában írta evangéliomát. E sz. evangélista életének egyéb körülményeirõl kevés bizonyost tudunk. A régi hagyomány után Niceforus mint bizonyost állítja, hogy Lukács festész is volt. Hogy késõ öregkort ért, azt több adatok bizonyítják, s a vértanúk némely jegyzéke szerint, hitét vérével pecsételte meg.
Lk 1
Lk 2,1
Lásd a föliratot sz. Máténál.
Lk 1,1
Máté, Márk. Voltak valótlan evangéliomi tudósitások is, mint az úgynevezett héberek, egyiptomiak, a tizenkét apostol evangéliomai. Lásd a bevezetést az evangéliomokhoz.
Lk 1,1
A görögben, némely kéziratok szerint: azon dolgok elbeszélését, melyekrõl biztos meggyõzõdést nyertünk.
Lk 1,2
hirdetõi, mint Pál. Némelyek a görögöt így: és elõmozdítói, terjesztõi voltak az igének.
Lk 1,3
Teofil, tekintélyes keresztény volt, mint ezt valószinûvé teszi a „jó“ jelzõ, mivel ez czimûl tekintélyes államtiszteknek, tartományi helytartóknak és hasonlóknak adatott. Vesd össze: Ap.cs. 23,26. 24,3. 26,25.
Lk 1,5
Lásd Máté 2. r. 2-ik jegyz.
Lk 1,5
Lásd Krón. I. 24,10. Huszonnégy papi osztály volt, melyek fölváltva szolgáltak a templomban.
Lk 1,5
nõutódai közõl Áronnak (Móz. II. 4,14.), Mózes atyjafiának. Innen származott atyai részrõl; mert anyja Dávidtól vette eredetét, mivel Máriának rokona volt (36. v.).
Lk 1,6
nemcsak az emberek elõtt külsõképen. Az ember, úgymond a próféta (Kir. I. 16,7.) csak a külsõt látja; de Isten belát a szivbe.
Lk 1,9
a különféle papi foglalkozások közt a tömjénezés sorsa õt érte. Az egyes teendõk a papok között sors által osztattak ki. Napjában kétszer, reggel és este kellett a szentélyben Istennek jóillatszert áldozni. Lásd Móz. II. 30,1–10.
Lk 1,9
t. i. a szentélybe.
Lk 1,10
a templom tornáczaiban. Lásd a templom leirását Kir. III. 6. 7. r.
Lk 1,11
A jóillatszer oltáráról lásd Móz. II. 37,25. s követk.
Lk 1,15
gyümölcsbort, mely szintúgy részegítõ, mint a szõllõ nedve.
Lk 1,15
azaz: megtartóztatja magát, mint a nazareusok. Ezek minden részegítõ italtól megtartózkodtak. Lásd Móz. IV. 6,3.
Lk 1,15
Az eredeti bûntõl megtisztúl, és Istennek kedves fiává szenteltetik (Athanáz, Cirill, Ambrus és mások).
Lk 1,17
ugyanazon érzülettel s ugyanazon erõvel a cselekvésben.
Lk 1,17
Isten elõtt, Krisztus elõtt, ki valóságos Isten.
Lk 1,17
hogy az õsatyák érzületét az õ kortársaiba oltsa.
Lk 1,17
bölcseségére, vagy érzületére.
Lk 2,25
Hogyan hihessem ezt, miután mindketten vének vagyunk?
Lk 1,19
ki egyike a legfõbb rendû angyaloknak. Gábriel, annyit tesz: Isten ereje. Õ Mihálylyal, Uriellel és Ráfaellel a legfõbb angyalok közé tartozik. Az angyali karokról és azok szolgálati rendeltetésérõl a világkormányzatban, lásd Dániel 10. r. 24-ik jegyz.
Lk 1,20
Most már meggyõzõdhetett, hogy az angyal igéje teljesedni fog, de a csodajel egyszersmind az õ büntetése lett.
Lk 1,22
Midõn a pap kijött a tömjénzéstõl, áldást mondott a népre; de Zakariás ezt nem mondhatta el. Az áldás igéit lásd Móz. IV. 6,24–27.
Lk 1,22
jelenése.
Lk 1,22
A görög szó siketnémát is jelent; s a következõkbõl kitûnik, hogy Zakariás hallását is elvesztette, mert csak jelek által lehetett vele beszélni (62. v.).
Lk 1,23
a nyolcz napi szolgálatidõ.
Lk 1,24
talán szemérembõl, hogy késõ vénségében fogant, vagy háladatosságból, csendes elvonúltságban egyedûl Istennek akarván szolgálni. Ez utóbbira látszik mutatni a következõ vers.
Lk 1,25
a magtalanság gyalázat volt a zsidók között, mivel a magtalan asszonyok az igaz Isten tisztelõinek számát nem szaporították.
Lk 1,26
Lásd a 22-ik jegyzetet.
Lk 1,28
A héberben: Khave (élj!) honnan a latin Ave, mely sz. Ágoston szerint, czélzással van Éva nevére, a bûnös emberiség anyjáéra, kinek helyére lépett Mária, az új, az élõ nemzedék anyja; azért énekli az egyház: Sumens illud Ave stb. Gábriel szájából vetted (oh Mária ) amaz Ávét, megváltoztatván Éva nevét, szerezd meg nekünk a béke alapját, (eszközöld, hogy a béke religiojában erõs alapot nyerjünk).
Lk 1,28
te, ki minden igazak fölött több megszentelõ malaszttal vagy fölékesítve, és Istentõl a Megváltó anyjává választattál. Igy a sz. atyák.
Lk 1,28
Veled van malasztja teljességében, és veled lesz tulajdon személyében, mihelyt testedbõl testet vesz magára.
Lk 1,28
Te vagy a legáldottabb, a legboldogabb minden asszonyok között! – Igy üdvözli õt az angyal, ki Istentõl küldetett, és csak azon szavakat használja, melyeket Isten adott ajkaira. És mégis vannak keresztények, kik szégyenlik Máriát úgy üdvözleni, mint maga a fõangyalok egyike üdvözlötte, és magasztalni a kegyelmekért, melyekkel Isten õt elhalmozta.
Lk 1,29
A görög szerint: Ki midõn meglátta õt.
Lk 1,29
Alázatosságában nem hihette, hogy e szavak õt illessék, félt a csalódástól, bizalmatlanság ébredt benne, mivel a köszöntés rája nézve oly hizelgõ volt. A mi õt naggyá tehette önmaga elõtt, gyanús volt elõtte, s alázatossága az által annyira fölháboríttatott, hogy az angyaltól kellett az iránt nyugtatást nyernie.
Lk 1,29
Isten megszólítása-e, vagy a sátán tõrvetése?
Lk 1,31
Megváltónak, Üdvözítõnek. Lásd Máté 1,21.
Lk 1,32
A Magasságbeli Fia leszen; mert „neveztetni, hivatni“ sz. irási szólásmód szerint gyakorta annyit tesz, mint „lenni;“ s a nevezés már a külsõ, nyilvános elismerést foglalja magában.
Lk 1,32
az uralkodást egész Izraelen, vagyis, az egész emberiségen, a mennyiben ezt Izrael népe elõképezte. Igy jövendölték ezt a próféták is. Kir. II. 7,14. Izai. 9,7. Jerem. 33,15. s követk. Dániel 7,14–27. Mikeás 4,7.
Lk 1,32
Jákob vagy Izrael háza itt ismét az egész emberiség helyett vétetik. A földi Dávid földi országából kellett Dávid utódja, a szellemi, természetfölötti Dávid szellemi s ennyiben természetfölötti országának keletkeznie. Lásd itt is természetes fokozatát minden fejlõdésnek. Valamint az ember elõször csaknem test szerint él, és csak idõvel lélek szerint: úgy Isten országának is a földön, elõször földi, mintegy testi országképen kellett föltûnnie az izraeliták államában és religiojában, mielõtt mint szellemi ország, lélekben és igazságban minden népek fölött fölemelkedett. Lásd a bevezetést az evangéliomokhoz.
Lk 1,33
mert az idõk végezetével mennyeknek országába fog feloszlani.
Lk 1,34
A szent szûz nem kétkedik annak teljesedésén, mit neki az angyal hirdet; de mivel örök szûzeséget fogadott, tudni ohajtotta, mikép leszen ez megegyeztethetõ a neki igért dicsõ anyasággal (Ambrus, Béda, Ágost. Bernárd és mások)?
Lk 1,35
Te csodálatos módon a Szentlélek ereje által fogsz foganni. Lásd Máté 1,18.
Lk 1,35
a te megszentelt testedbõl.
Lk 1,35
Jézus tehát nemcsak azért Isten Fia, mert Isten Igéje, hanem mivel Isten t. i. a Szentlélek eszközlötte az õ fogantatását és szent emberiségének alakúlását (Béda, nagy sz. Gergely, és mások). Mindazáltal nem lehet és nem szabad állítani, hogy a Szentlélek Atyja a Fiúnak, mert az atyasághoz a tulajdon állany (substantia) közlése kivántatik (Bellarm).
Lk 1,36
Hogy a Megváltó csodálatos születésének igazságát bebizonyítsa, az angyal fölhozza Erzsébetnek csodálatos foganását.
Lk 1,37
Valamint a te rokonodnak megadta, hogy öregsége és magtalansága mellett is méhében fogant, úgy neked is megadja az anyaságot szûzeséged sérelme nélkül.
Lk 1,38
Ez igékkel jelentette ki a malaszttal teljes szûz megegyezését a legnagyobb munkához, melyet Isten az emberekért véghez vitt. Jól jegyezd meg a szent szûznek alázatosságát és engedelmességét, szerénységét és önfeláldozó szeretetét.
Lk 1,39
Igy nevezteték Judea legnagyobb része, különösen pedig az, melyben Hebron város volt. Más vélemény szerint, e város neve Júda, vagy Jutta (Jotta) volt (Józ. 15,55.).
Lk 1,39
Miután Mária az angyaltól értesûlt, hogy az õ rokona már hatodik hónapra viselõs, szeretetének ösztönzésébõl azonnal, mihelyt tehette, látogatására seitett, hogy õt köszöntse, s iránta a rokoni szeretet mindazon kötelességeit és szolgálatait teljesítse, melyekre mostani állapotában szüksége volt. A szent szûz sietõ készsége arra tanít, hogy bizonyos kötelmek teljesítése végett, melyeket a rokoni szeretet és illem követel, szükség esetében az elvonultságból és csendes magányból kilépve, az imádságot s a jámborság egyéb gyakorlatait is félbe kell szakasztani, s külsõleg az emberek között megjelenni.
Lk 1,41
Ez lehetett ama pillanat, midõn János anyja méhében megszenteltetett (15. v.).
Lk 1,42
Erzsébet a Szentlélek sugallásából Máriában az isteni Megváltó anyját ismeri el.
Lk 1,43
Erzsébet Máriát az õ Ura anyjának nevezi. Méltán nevezi tehát az anyaszentegyház Máriát „Isten anyjának,“ mert valóban az is volt, minthogy ugyanazon Isten Fiát, kit az Atya öröktõl fogva nemzett vala, a Szentlélektõl méhében foganta, és e világra szülte (Lateráni zsinat 3. határozat).
Lk 1,44
mert hogy te az Úr anyja vagy, megismerem az én magzatom csodálatos röpösésébõl.
Lk 1,45
Mária tehát második Éva volt. Éva nem hitt (Móz. I. 3,6.), Mária hitt. Éva hitlensége közátokká lett, Mária hite közáldássá. Lásd 43-ik jegyz.
Lk 1,48
midõn Fiának anyjává választotta õt.
Lk 1,48
Minden igaz keresztények magasztalni fognak engem a nagy munkáért, melyet Isten általam végbevisz.
Lk 1,49
kinek lényege szentség.
Lk 1,51
megsemmisíti a kevélyek ármányait.
Lk 1,54
oltalmába veszi mind az igaz izraelitákat, minden igaz tisztelõit, és üdvre vezérli õket.
Lk 1,54
isteni igéreteirõl.
Lk 1,55
a mint atyáinknak minden idõben megigérte. Az egyház mindennap imádkozza papi zsolozsmájában e dicsõitõ éneket, magasztalván az által a váltság nagy munkáját, mely Máriában kezde teljesedni. A mennyiben minden kereszténynek kötelessége a Megváltó érzéseit magáévá tenni, hogy így egyszersmind Krisztus benne is mintegy szülessék, – ennyibõl mindenki magáévá teheti a boldogságos szûzanya azon érzelmeit, melyeket magasztaló énekében kifejezett.
Lk 1,56
hihetõleg Erzsébet szüléseig. Lásd 36. 39. v.
Lk 1,59
A körûlmetélés a születés után mindenkor nyolczadnapra vitetett véghez. Lásd Móz. I. 17,12.
Lk 1,60
János annyit jelent, mint Isten kegyelme.
Lk 1,69
erõs oltalmat, nagy üdvöt adott. A szarv az erõ jelképe.
Lk 1,69
Dávid nemzetségében.
Lk 1,71
üdvünk minden elleneitõl.
Lk 1,72
kiket annyiszor kiszabadított minden szorongatásból.
Lk 1,74
az ellenségtõl való félelem nélkül.
Lk 1,76
és az leszesz.
Lk 1,76
te elõhirnöke, útkészítõje leszesz az Isten Fiának. Az Úr színe, az Úr alakja (Filipp. 2,6.) itt az Isten Fia.
Lk 1,77
hogy az õ népét megtanítsd, miben keresse üdvét és bûnei bocsánatát, melynek Isten legbensõbb irgalmában van alapja. Lásd a követk. v.
Lk 1,78
Isten irgalma legnagyobb, legbensõbb volt, mert a legnagyobbat adta, tulajdon Fiát, hogy megváltsa az embereket.
Lk 1,78
az ég magasságából támadó napja az igazságnak, Jézus Krisztus. Lásd Malak. 4,2.
Lk 1,79
bûnben, vakságban, inségben.
Lk 1,79
a békeség religiojára. Lásd Máté 5. r. 13-ik 14-ik jegyz.
Lk 1,80
Judea pusztájában (Máté 3,1.), a magányban.
Lk 1,80
hogy a Messiás megérkeztét hirdesse.
Lk 2
Lk 2,1
a népszám és egyesek birtoka. Akkor még a nagynak nevezett Heródes uralkodott Zsidóországban (Máté 2. r. 2-ik jegyz.), de már romai fõuralom alatt. A romai császárnak ezen parancsra Heródes végrendelete adhatott alkalmat, melyet e király az országnak fiai között leendõ felosztás végett terjesztett eléje megerõsitésûl. Hogy a tervezett felosztásról itéletet hozhasson, a császár az országot és egyesek birtokait ismerni szükségesnek találta. E felosztásról lásd Máté 2. r. 21-ik jegyz.
Lk 2,2
Akkor Szaturninus volt Szíria helytartója; de Cirínus (tulajdonképen Quirinus) egy sereg parancsnoka volt a keleti tartományokban, és a császártól különös megbízást nyert ezen összeirásra; mit alvezére, Secundus által hajtott végre. Ezen összeirás elsõnek neveztetik, mert kilencz évvel Krisztus születése után, második összeirás lõn elrendelve, midõn Arkelaus király letétetvén, Judea romai tartománynyá lett. Lásd Máté 2. r. 21-ik jegyz.
Lk 2,3
nemzetségének, családjának fõvárosába.
Lk 2,4
Lásd Máté 2,23.
Lk 2,4
Lásd Máté 2,1.6.
Lk 2,4
Lásd Máté 1,1–16. Dávid királyi családjának maradványai Betlehemben iratták be magokat, mert ez volt Dávid születéshelye. Lásd Kir. I. 16,1.
Lk 2,5
Azon körûlménybõl, melynél fogva Mária szintén beiratta magát, kitûnik, hogy Mária az õ családját képviselte, s mint egyetlen gyermek, örökösödõ leány volt; mert csak oly nõk irattak be, kik örökösödõ leányok voltak. Vesd össze: Máté 1. r. 13-ik jegyz. Ime mint intéz mindent az isteni gondviselés! Hogy Mária Betlehembe menjen, hol az igért Megváltónak születnie kellett (Mikeás 5,2.), Isten megtörténni engedé, hogy Augusztus császár az ország szokatlan összeirását rendelje el.
Lk 2,7
Lásd Máté 1,25.
Lk 2,7
egy istálló jászolyába. Mert az összeirás miatt sok idegen volt Betlehemben; József és Mária pedig szegényebbek voltak, mintsem a szállást drágán fizethették volna.
Lk 2,8
Palesztinában majdnem félbenszakasztás nélkül télen nyáron a mezõn legeltetnek.
Lk 2,9
az angyalok mennyei serege.
Lk 2,9
Mint közönségesen, úgy akkor is jóformán csak a szegények és alacsony sorsúak hittek az isteni igéretek teljesûlésében; azért csak nekik hirdettetik mennybõl a Megváltó megérkezése. Most is ki hiszi szent félelemmel az Úr második eljövetelét és a jeleket, melyek azt megelõzik? legnagyobb részben csak a szegények, az alrendûek, tanulatlanok, kikhez mintegy menekedni látszik a hit, hogy a föld szinérõl egészen el ne tûnjék.
Lk 2,12
hogy az én kijelentésem igaz.
Lk 2,14
kik az Isten rendeléseinek önként és jóakarattal meghódolnak, s így a békeségre fogékonyak. A béke minden egyes emberben, és minden emberek között együtt véve, és az Istennel, czélja a megváltásnak; mert a bûn által minden meghasonlott, meg az ember önmagával, embertársával, Istennel, s ennek következése lett a nyugtalanság, veszekedés, háború, egyenetlenség, feloszlás, halál. Lásd Máté 5. r. 9-ik jegyz. Zsolt. 71. 10-ik jegyz. Némelyek, más görög szóhelyzéssel, így: Dicsõség a magasságban Istennek, a földön békeség, az emberekben jóakarat! A mi olvasásunk (Eudokia helyett Eudokias) és a Vulgata szóhelyzése mellett szól a két, legrégibb és legjobb kézirat, több máson kivül, a latin egyháztanítók mindnyájan, a görögök közt Origenes, Ar. sz. János és Cirill, és az értelem legalkalmasabb volta.
Lk 2,17
A görög szerint: elbeszélték.
Lk 2,18
Szószerint: csodálkozának, és azokon, miket stb. A Vulgatában levõ „és“ szócska nincs meg a görög nyomtatványokban, sem a kéziratokban, sem a régi fordításokban.
Lk 2,21
Lásd Luk. 1,59.
Lk 2,22
Midõn a Mózes törvénye által meghatározott idõ eltelt, mely után a szülõ tisztának nyilváníttathatott. – A gyermekágyasok az isteni törvényben tisztátalanoknak mondatnak. Lásd Móz. III. 12. r. és a jegyz. A tisztátalanság harminczhárom napig tartott, ha fiú született, ha pedig leány, még egyszer addig, mely idõ eltelte után a szülõ templomba ment, s hogy tisztának nyilváníttassék, a tisztúlási áldozatot bemutatá.
Lk 2,23
E törvény azon tény emlékére adatott, midõn az izraelita elsõszülöttek megkiméltettek Egyiptomban a haláltól (Móz. II. 13,2.12–16.).
Lk 2,24
Valamint Jézus nem volt alávetve a mózesi szertartásos törvénynek, de azt mégis teljesítette (lásd Máté 3. r. 24-ik jegyz.), úgy tõn Mária is. Õ nem fogant bûnben, mint a nemzetebeli többi anyák, és azért nem volt szüksége tisztúlásra; de az õ isteni fiával mégis a bûnösök közé állott, és teljesítette a bûnösök törvényét. Semmi tisztátalan nem volt, úgymond sz. Bernárd, az õ foganásában, semmi az õ szülésében. Nem volt ott semmi tisztítani való, hol a gyermek maga minden tisztaság kútfeje; hanem te, Mária, az asszonyok közé állasz, mint fiad a gyermekek közé állott.
Lk 2,25
a Messiást és az õ országát.
Lk 2,25
ki õt megszentelte, és vele a jövendölés adományát közlötte. Lásd a követk.
Lk 2,27
hogy õt, mint elsõszülöttet, bemutassák, és érette a váltságdijt letegyék. Az elsõszülöttek megváltattak a levita- és papkötelezettségtõl (Móz. IV. 8,16. s követk.), öt ezüst siklus váltságdijjal (Móz. IV. 18,15.16.).
Lk 2,32
Lásd Izai. 2,1–4. Mikeás 4,1. Ámosz 9,11.12. Máté 15,24. 21-ik jegyz.
Lk 2,33
nem is annyira azokon, mik felõle mondattak; mert ez nem volt elõttök új, hanem azon, hogy Isten azokat oly soknak kijelentette.
Lk 2,34
szent óhajtásait fejezé ki felettök.
Lk 2,34
romlásra vagy üdvözûlésre, a mint jól vagy roszúl használják a kegyelmeket, melyeket õ a földre hozott.
Lk 2,34
tanítóúl, kinek természetfölötti s a bûnös öntudatot büntetõ tanítása miatt ellene mondanak; és átalában ellenmondás tárgyáúl, mivel az õ tanítása és cselekvése a földies, testi bölcseséggel, és azzal, mire a világ törekszik, nem egyez meg. Lásd Máté 10,22.
Lk 2,35
és tégedet is sok fájdalom fog érni õmiatta, különösen az õ gyalázatos és kínteljes halála fölötti fájdalom.
Lk 2,35
Az õ kínszenvedése és halála fölötti fájdalom fog érni tégedet, hogy az emberek érzelme kinyilváníttassék, vajjon Krisztus mellett vannak-e vagy ellene? – Krisztus kínszenvedése és halála, melyek Mária szívét átjárták, próbakövek voltak az emberekre nézve. Kezdetben még magok az apostolok is megütköztek azon, hogy a Messiás szenvedhet és meghalhat; és az Istenember halála utóbb mindenkor botrány volt a zsidók, esztelenség a pogányok szemeiben. Igy történt, hogy e kínszenvedések által jött napfényre, mi volt az emberben. A ki bensõleg csekély, alázatos volt, Krisztus hivéûl jelentette ki magát; a kevély, ki az Úrnak megalázódott, szegény és keresztekkel teljes életét föl nem foghatta, megveté õt.
Lk 2,36
nem ment férjhez többé, hanem özvegy maradt, hogy Istennek osztatlan szivvel szolgálhasson.
Lk 2,37
A görög szerint: s már mintegy nyolczvannégy éves özvegy vala stb.
Lk 2,37
majd mindig a templomban volt.
Lk 2,38
az Úr Krisztus felõl.
Lk 2,38
A görög szerint: …Izrael váltságát Jerusalemben.
Lk 2,39
honnan azután, hogy Heródes kegyetlenségét kikerûljék, Egyiptomba futottak.
Lk 2,40
A görög hozzáteszi: erõsödék szellemben.
Lk 2,40
Jézus az õ isteni személyében két természetet egyesített, istenit és emberit. Az elsõ nem növekedhetett és nem fejlõdhetett, mert fogantatása elsõ perczében az volt, a mi örökön örökké; hanem emberi természetére nézve a fokonkinti fejlõdés ép oly természetes, mint az evés, ivás, gondolkozás, akarás stb. Jézus, a bûnt kivéve, mindenben hasonló akart lenni hozzánk. Azért akart az emberi életkor természetes fokozatain is átmenni, ámbár az isteni öntudat egy perczre sem hagyta el õt.
Lk 2,43
A görög szerint: a nélkül, hogy József és anyja tudták volna.
Lk 2,44
Az napon, melyen a rokonok az elsõ útitársasággal elmentek, õk is elindúltak, s egy napi utat tettek más társaságban.
Lk 2,46
harmadnapra Jerusalembõl történt elutazásuk után. A templomtornáczok egyikében külön termek voltak, hol az irástudók egybegyûltek, hogy a ki kérdést tett nálok, fölvilágosítsák és oktassák.
Lk 2,48
Némelyek a görögöt így: megijedének.
Lk 2,48
E szemrehányás tele volt gyöngédséggel, és Jézus anyja fel volt arra jogosítva, mert a szent bizalmasság Jézussal, oly jogokat ad, minõket a tiszteleti félelem különben meg sem engedne.
Lk 2,49
Hogyan kereshettetek engem? Nem vagyok-e könnyen feltalálható? Nem tudtátok-e, hogy nekem, mint Isten Fiának, Atyám házában, a bölcseség szolgálatában, isteni hivatásban és életben kell lennem? – Mária csak anyai gyöngédségét követte, s Jézust talán inkább emberi természete szerint tekintette; hanem Jézus fölemelte õt isteni természetének s azon munkának szemléletére, melyet az õ valódi Atyja az emberekre nézve rábízott vala.
Lk 2,50
József és Mária jól tudták ugyan, hogy õ Isten Fia, és az emberek megváltására küldetett; de hogy még mint gyermek Atyja szolgálatában mint kezdhetett föladata teljesítéséhez, ezt nem értették; valamint annak rendje, módja is, miképen fogja az embereket tanítani és megváltani, akkor még ismeretlen volt elõttök.
Lk 2,51
Mindössze ennyi az, mit nekünk az evangéliom Jézus Krisztus életérõl tizenkét éves korától harminczig tudtunkra ad. Názáretben élt szegénységben és házi csendben, segítségére volt sz. Józsefnek munkájánál, mihelyt ahhoz elég erõvel bírt, és neki, valamint a szûz Máriának mindenben engedelmes volt.
Lk 2,52
Lásd a 40. v.
Lk 3
Lk 3,1
Roma épitése után a 782. Kr. sz. után 28. évben.
Lk 3,1
Lásd Máté 27,2.
Lk 3,1
Lásd Máté 2. r. 21-ik jegyz. 14,1.
Lk 3,1
Abilene, tartomány volt a Libanon és Antilibanon között. Kr. e. 36. évb. a fölött Lizaniás uralkodott, ki Kleopatra biztatására meggyilkoltatott; az itt nevezett, hihetõleg unokája volt ez idõsb Lizaniásnak.
Lk 3,2
Annás Kr. u. a 6–19. években volt fõpap. Miután Kaifás az õ helyébe lépett, ennek hihetõleg helyettese volt (lásd Máté 26,3.). Mások szerint, kik különösen Ján. 11,49.51.-re támaszkodnak, mindketten évenkint fölváltva viselték a fõpapságot.
Lk 3,2
parancsa, hogy mint elõhirnöke lépjen föl.
Lk 3,4
A görög hozzáteszi: ki így szól.
Lk 3,5
Lásd Máté 3. r. 7-ik jegyz. Vesd össze: Ének. én. 2. r. 15-ik jegyz.
Lk 3,6
Az emberek mindnyájan részesûlni fognak a váltságban, (ha azt el akarják fogadni).
Lk 3,7
Máté 3,7. szerint, a farizeusoknak és szadduceusoknak, kik a nép között állottak.
Lk 3,8
A görög hozzáteszi: magatokban.
Lk 3,12
Lásd Máté 5,46.
Lk 3,15
a megigért Messiás.
Lk 3,15
A görög szerint: A nép pedig várakozásban lévén, és mindnyájan stb.
Lk 3,19
A görög szövegben, némely kéziratok szerint, ez a testvér Fülöpnek neveztetik, így Márknál is 6,17. Lásd Máté 14,3.
Lk 3,20
Kr. u. 30. évb.
Lk 3,22
Lásd Izai. 11. r. 4-ik jegyz.
Lk 3,23
midõn tanításhoz fogott. Vesd össze: Luk. 23,5. Ap.cs. 1,22. 10,37.
Lk 3,23
a nép véleménye szerint; valósággal pedig természetfölötti módon Máriától fogantatott. Lásd Máté 1,18. Luk. 1,35. s követk.
Lk 3,23
József Héli fia volt, azaz, veje; Máténál 1,16. az õ természetes atyja Jákob. Lukács t. i. a szent szûz nemzedéksorát akarja adni, kinek fia test szerint Krisztus volt. Hogy nem maga a sz. szûz neveztetik meg, hanem az õ férje, József fordúl itt elõ, mint a szûz atyjának fia, ez a zsidók és egyéb keleti népek azon szokásán alapszik, melynél fogva oly férfiak, kik atyjok után örökösödõ leányokat vettek el, minõ Mária is volt (Luk. 2,5.), mint leány atyjának valóságos fiai soroztattak a nemzetségjegyzékbe. Hogy Mária valósággal Héli leánya volt, bizonyítják a zsidók az õ törvénykönyvük, a talmud által. Az õsi hagyományoknak ezen rég összeszedett gyüjteményében a boldogságos szûz világosan Héli leányának neveztetik. Midõn a keresztény õshagyomány a szûz Mária atyjáúl Joakimot nezvezi, ez amazzal nincs ellenkezésben, mert a zsidóknál e nevek Héli, Heliakim, Joakim egy jelentésûek, s egymással fölcseréltetnek. Igy Manasszes király idejében a fõpap majd Eliakimnak, majd Joakimnak neveztetik (Judit 4,5.7.11. 15,9.). Szûz Mária anyja, õsrégi, igen elterjedt hagyomány szerint, Annának neveztetik, s ezen hagyomány oly alaposnak találtatott, hogy a görög és latin egyház ünnepi zsolozsmákat rendelt a szûz Mária szülõinek tiszteletére Joakim és Anna nevek alatt.
Lk 3,23
Héli; s így vonatkozik a következõ nemzedéksorban a viszonyító „ki“ szócska mindig az elõtte való névre.
Lk 3,31
Mária tehát Dávidtól származott Nátán által, József szintén Dávidtól származott Salamon által (Máté 1,6.).
Lk 3,36
Ez a Kainán nincs meg a nemzedéksorban Móz. I. 10,24. 11,12. a héber és latin szöveg szerint, de meg van a régi görög egyház fordításában.
Lk 3,38
Isten fia, Isten közvetlen teremtménye, maga nemében, mint Jézus, a második Ádám. Ime a négyezer éves nemzetség! Mint õrködött felette az isteni gondviselés, hogy elõkészítse ivadékát a nagy utódnak, ki a földi nemzedéksort szellemi utódokká változtatta át. Krisztus megjelenése és Jerusalem elpusztúlása óta nincs többé a zsidóknak nemzetségjegyzékök, legalább ennek sorozata igen hiányos és félbenszakadozott. Mire való is lenne tovább nemzetségsora Isten földi népének, mely földi rendeltetését már betöltötte, s melynek szellemi nemzedékké kellendett átváltoznia?
Lk 4
Lk 4,1
ki láthatólag szállott rája kereszteltetésekor. Luk. 3,22. A sz. evangélista nem azért teszi ide ez igéket, mintha a Szentlélek Jézust csak most töltötte volna be, hanem mivel most vala kezdetét veendõ Jézus mûködése a Szentlélekben a tanítói hivatal által, melyet most elfoglalt.
Lk 4,1
Lásd Luk. 3,21.22.
Lk 4,5
a mi Krisztusnál lehetõ volt.
Lk 4,9
Sz. Máté szerint, ez a második kisértés volt.
Lk 4,13
A test kivánsága, a szemek kivánsága, a sziv kevélysége mindaz, miben az ember megkisértethetik. Lásd Ján. I. 2,16. Máté 4. r. 11-ik 13-ik jegyz.
Lk 4,13
kínszenvedése idejéig, midõn gyötrelmek által merte kisérteni azt, kit az érzékiségnek és kevélységnek szándékolt fölingerlése által le nem gyõzhetett. Vesd össze: Máté 16,23.
Lk 4,14
kitûntetvén a Lélek erejét, mely benne vala.
Lk 4,16
Szombatonkint a tanítók egyike, kinek épen tetszett, az isteniszolgálat befejezéseûl a prófétákból bizonyos részt szokott volt olvasni és értelmezni. Ezenkivül ezt még az tevé, ki az istenitisztelet befejezõjének mondatott.
Lk 4,17
a régiek könyvei tekercs-alakban voltak.
Lk 4,19
a bûn által megsérûlteket és rabságban levõket.
Lk 4,19
az Úr kegyelemesztendejét, a jubileumi évet (Móz. III. 25,39.40.), midõn a rabszolgákká lett izraelitáknak szabadúlás hirdettetett.
Lk 4,19
„a fizetés napját“ nincs meg a görögben, de megvan a héberben Izaiás prófétánál. Vesd össze: Zakar. 11. r. 12-ik jegyz.
Lk 4,21
Jézus megfejté elõttök, mint teljesedett az, mint jött õ tanítani, gyógyítani, és megmenteni, a mi elveszett volt.
Lk 4,22
hogy ért a tanításhoz.
Lk 4,23
Ti bizonyságot tesztek tanításomról (22. v.), de még sem hihetitek, hogy Józsefnek, az ácsnak fia ily nagy dolgokra van hivatva; azért fogtok tõlem csodákat kivánni, a mint Kafarnaumban cselekedtem, mert az ember köteles elõbb övéit meggyógyítani, mielõtt idegenekkel törõdjék; de én ezt nem teszem (lásd a követk.), vagy nem tehetem – a ti hitetlenségtek miatt. Lásd Máté 13,58. Márk 6,6.
Lk 4,25
midõn három évig s hat hónapig nem volt esõ. Kir. III. 18,1.
Lk 4,29
Názáret magas helyen feküdt, hegyek által körûlvéve minden részrõl. A délnek fekvõ oldal igen meredek volt, s hihetõleg onnan akarták Jézust letaszítani.
Lk 4,30
vagy eltûnvén elõlök, vagy mivel félelem fogván el õket, megmeredtek, vagy pedig mivel vaksággal lõnek megbüntetve. Megfogatik õ, úgymond sz. Ambrus, midõn akarja; de megszabadúl, midõn akarja; megöletik, midõn akarja, de még most nem, mert az õ órája még el nem érkezett.
Lk 4,36
Micsoda ige ez, melynek ily foganata vagyon.
Lk 4,40
Lásd Máté 9,18.
Lk 4,42
Lásd Márk 1,35.
Lk 5
Lk 5,3
Itt következõ meghivatása Péternek, Jakabnak és Jánosnak, mivel ez Péter napának meggyógyítása (Luk. 4,38. s követk.) után tétetik, úgy látszik, különbözik Péter, András, Jakab és János azon meghivatásától, melyrõl Máté (4,18–22.) és Márk (1,16–20.) szólanak, s melyet õk ama gyógyítás elõtti idõre tesznek. Mindazáltal némelyek azt hiszik, hogy itt Lukács ugyanazon eseményt beszéli el. Ha a két elõadást különbözõnek veszszük, akkor föl kell tennünk, hogy a négy tanítvány elõbb követte Jézust, a nélkül hogy egészen hozzá csatlakoztak volna, valamint elõbb már András is ily módon követte õt (Ján. 1,40.); azonban többé nem hagyták el õt és folytonosan követték, midõn most másodízben meghivattak.
Lk 5,8
nem vagyok méltó közeledben lenni.
Lk 5,12
Némelyek szerint, Kafarnaumban; hanem ez nem bizonyos. Csak azt tudjuk, hogy a (17. v.) következõ gyógyítás e városban történt. Némelyek úgy tartják, hogy ez a poklos különbözik attól, kirõl Máté 8,2. van szó.
Lk 5,17
a betegek meggyógyítására. Vesd össze: Máté 9,2–8. Márk 2,1–22.
Lk 5,27
Mátét. – Márk és Lukács, úgy látszik, gyöngédségbõl és tiszteletbõl nevezik õt e kevésbbé ismert néven, mialatt Máté maga, alázatosságból szokott nevét irta evangéliomába.
Lk 5,30
a népnek irástudói.
Lk 5,34
szószerint: a võlegény fiai, a násznép.
Lk 5,36
épen a darab elvétele által. A görög szerint: különben az újat megszakítja. Lásd Máté 9,16. Márk 2,21.
Lk 5,39
Senki sem szokik könnyen új rendszabályokhoz, miután a régiek már szokásává váltak. – Jézus megfoghatóvá akarta elõttök tenni, hogy az õ tanítványai még nem képesek az új törvény és a bûnbánat szigorát teljesen gyakorolni.
Lk 6
Lk 6,1
A másodelsõ szombatról sokféle a vélemény; de mindaz, mi arról mondatik, csak gyanítás. Némelyek szerint: Az elsõ szombaton a húsvéti ünnep másodnapja után.
Lk 6,1
kidörzsölvén a búzaszemeket.
Lk 6,10
A görög hozzáteszi: mint a másik.
Lk 6,12
Mielõtt Krisztus választá apostolait, egész éjen át imádkozott Istenhez, hogy választása áldott legyen. Tanúljuk meg ebbõl, hogy felebarátunknak soha valódi jót nem tehetünk, ha csak imádságunk által Isten áldását eljárásunkra le nem könyörögjük. Krisztus könyörgött, hogy mennyei Atyja az õ tanítványait, kiket apostolokúl akart választani, mindazon kegyelmekben részesítse, melyekre szükségök vagyon, hogy küldetésöket teljesíthessék. Krisztus példája nyomán az anyaszentegyház a négy évszakban az úgynevezett kántorböjtöket rendelte ily szent gyakorlatúl, hogy méltó papokat és püspököket kérjünk az Istentõl; mert sokszor a papságtól függ a nép java vagy romlása; és valamint egy jó buzgó pap vagy püspök egész népének épülésére és megszentelésére szolgál, úgy egy elvetemûlt és kötelességeirõl megfeledkezett, botránkoztatja õket és veszélybe dönti.
Lk 6,13
azaz: küldötteknek.
Lk 6,16
az Alfeus fiáét. Ez a Júdás ugyanaz, kit Máté és Márk Taddeusnak neveznek.
Lk 6,19
Márk 5,30. Máté 14,36.
Lk 6,20
Lukács az itt következõkben kivonatot ad az úgynevezett hegyi beszédbõl (Máté 5,2. s követk.). Mások különbözõnek tartják azt, mi nem lehetetlen, minthogy Jézus az õ beszédeit különféle idõkben ismételni, s azokat különféle módon alkalmazni szokta volt. Lásd itt a 40. v.
Lk 6,20
ti szegények, kik igaz érzülettel bírtok; a miért Máté lelki szegényeknek mondja ezeket; mert a szegénység magában, erény és keresztény érzület nélkül, még nem üdvözít.
Lk 6,21
Lásd Máté 5. r. 9-ik jegyz.
Lk 6,22
a zsinagógákból, társaságaikból stb.
Lk 6,24
azaz: Jaj azon gazdagoknak, kik vigasztalásukat, minden nyugalmokat, örömüket és boldogságukat e világ javaiban keresik.
Lk 6,25
kik vágyaitokat mindig teljesedve látjátok. Lásd Máté 5. r. 9-ik jegyz.
Lk 6,25
a hiú és bûnös lakmározásban és tobzódásban.
Lk 6,26
midõn fonák, a keresztény érzülettõl idegen emberek szavaitokat, cselekvésteket és érzelmeiteket magasztalják.
Lk 6,26
hiú dicsérettel fizették meg a hiú reményeket, melyekkel e csalók magoknak hízelegtek. Vesd össze: Gal. 1,10.
Lk 6,30
ha az a szeretet sérelme s a béke fentartása nélkül meg nem történhetik. A szeretet igen megsérûlne, ha attól, ki valamit legvégsõ szükségben elvett, azt ismét visszavennõk. Más esetekben az Istentõl fölvilágosított szeretet adjon tanácsot. Lásd Máté 5. r. 43-ik jegyz.
Lk 6,34
hasonló esetekben.
Lk 6,39
Krisztus ezzel ama veszélyre akarta figyelmeztetni hallgatóit, mely onnan származik, ha a farizeusok és irástudók cselekedeteit veszik irányúl.
Lk 6,40
Nem lehet kivánni, hogy a tanítvány világosabban lásson, jobban értsen, mint a tanító; hanem a tanítványt már tökéletesnek nevezzük, ha olyan, mint mestere. Azért valameddig a farizeusokat és irástudókat, s különösen azok cselekedeteit veszitek zsinórmértékûl, addig jobb ismeretre nem juthattok üdvötökre nézve, mint a minõvel õk bírnak, s ha ti hozzájok lesztek hasonlók, csak ennyibõl fog állani tökéletességtek. Más vonatkozással van ezen vers Máté 10,24. Vesd össze itt a 8-ik jegyzetet.
Lk 6,41
fõvétkök volt a farizeusoknak a szeretetlen megitélés és a szõrszálhasogatás.
Lk 6,43
Ezen emberek, kik oly gonoszúl itélnek, és felebarátjaikat szõrszálhasogatással üldözik, bensõleg nem lehetnek jók, s így jó tanítók sem lehetnek; mert minden fa stb.
Lk 6,45
és jó tanító.
Lk 6,45
A görög hozzáteszi: szivének gonosz kincsébõl.
Lk 7
Lk 7,3
A község legtekintélyesebb tagjait.
Lk 7,11
Ez város volt Galileában Ezdrelom (Jezrael) síkságán.
Lk 7,16
Isten az õ kegyelmét árasztotta népére ezen próféta föllépte által. A próféták küldése valóban Isten látogatása volt; mert Isten szólt a prófétákból.
Lk 7,22
Lásd Izai. 35,6. 8-ik jegyz.
Lk 7,29
Szószerint: igazolák az Istent.
Lk 7,36
Ez a farizeus Simonnak neveztetett (40. v.).
Lk 7,37
nyilvános bûnös volt, talán feslett élete miatt. Ezen asszony, az anyaszentegyház átalános véleménye szerint, Mária Magdolna, azaz, magdalai Mária, ugyanaz, ki az Urat kínszenvedése elõtt hatod nappal (Máté 26,7. Ján. 11,2.) másodízben megkente, Lázár nõvére. A város Naimnak tartatik (11. v.).
Lk 7,38
Jézus az asztalnál feküdt, a keletiek szokása szerint vánkosra dõlve, úgy, hogy arcza az asztal felé volt fordúlva, lábai pedig nem az asztal alatt, hanem ellenkezõ irányban a fal felé voltak. És mezítláb volt, szintén a keletiek szokása szerint, kik sarujokat, mielõtt a terembe lépnek, levetik. Mária Jézus mögé a szolgák sorába állt. Róla énekli az egyház, hogy õ, ki oly sokat vétkezett, a pokol torkából visszatért az élet kapujához; ki annyit megbotránkoztatott testi gyarlóság által, törékeny cserépbõl alabastromedénynyé lett, gyalázat edényébõl dicsõség edényévé. Õ mint sz. Ágoston mondja, az Úrnak nem fejéhez, hanem lábaihoz lépett; mert miután sokáig járt a bûn ösvényén, most az igaz útat keresi.
Lk 7,42
Melyiktõl várhatja meg, hogy jobban szerettessék?
Lk 7,47
Az Üdvözítõ e hasonlatossággal s az abból folyó tanítással azt akarja mondani: Hogy a szeretet, oka a bûnbocsánatnak, és a bûnbocsánat viszont oka a szeretetnek. Amaz adósnak azért engedtetett el sok, mert nagyon szeretett, s az elengedett adósság után azért szeretett jobban, mert neki sok engedtetett el. Igy történt Magdolnával is. Neki azért bocsáttatik meg sok vétke, mert igen szeretett, s õ a nyert bûnbocsánat után annál bensõbben szeret, mennél több bocsáttatott meg neki. – Ha itt a szeretet úgy adatik elé, mint oka a bûnbocsánatnak, azért nem következik, hogy annak, ki bûneit Isten iránt való szeretetbõl tökéletesen megbánja, többé a papi feloldozás nem szükséges; sõt inkább ellenkezõ van itt kifejezve, mert csak az igaz szeretetnek van megigérve a bûnbocsánat; az igaz szeretet pedig csak az, mely Isten parancsait megtartja (Ján. 14,15. s követk.); mivel pedig Isten megparancsolta, hogy a feloldozást a fölszentelt papoktól kérjük, tehát csak azon szeretettel biró nyerheti meg bûnei bocsánatát, ki ezen parancsot is teljesíti. Oly esetekben, midõn a feloldozást, fölszentelt pap hiánya miatt megnyerni nem lehet, a trienti sz. gyülekezet határozata szerint, a szeretetbõl származó tökéletes bánatnak legalább azon ohajtással kell egybekötve lennie, hogy az ember Isten parancsát e részben is kivánja teljesíteni. A figyelmes olvasó a fönebbi történetben is a bûnbocsánatot nem csupán az isteni kegyelemnek belsõ, láthatlan eredményeûl fogja tekinteni, hanem ezzel kapcsolatban a feloldozást is észreveszi; mert miután Mária, szeretetének tökéletes bánata által magát a bûnbocsánatra elõkészítette, Krisztus világosan is megadta neki a feloldozást, melyet most az õ nevében a felszentelt papok osztanak. Lásd a követk.
Lk 7,50
A mi fönebb a szeretetnek tulajdoníttatik, itt a hitnek adatik meg, mivel e kettõ, a hol igazán van, mindig elválaszthatlanúl együtt van; mert csak az hiszen igazán, ki szeret is, és csak az szerethet Isten parancsa szerint, ki Istenben és az õ törvényében hiszen.
Lk 7,50
megbékülve tenmagaddal. A bûn békételenséget hoz az emberbe, lelkiismereti mardosást, ellenkezést a test és lélek között; a kegyelem pedig békét szerez, mert a lelket meghódítja Istennek, a testet aláveti a léleknek, s így a belsõ embert osztatlanúl egygyé és békéssé teszi. Lásd Rom. 5,1.
Lk 8
Lk 8,2
Mária Magdolna. Lásd Máté 15,39. 28-ik jegyz.
Lk 8,2
A „hetes“ szám átalán többes szám helyett vétetik. A pokol hatalma, úgy látszik, minden tehetségét, ösztönét és hajlamát elfoglalta. Képzelj magadnak embert meghalva a kevélység, fösvénység, bujaság, irígység, torkosság, harag és jó iránti restség hétszeres halálával, és fogalmad lehet az õ állapotáról (Ambrus, Béda, Gergely). Azonban a mily hatalmas volt benne a bûn, még hatalmasabban mûködött benne megtérése után a kegyelem, s az õ lángoló, hálás szeretete (Luk. 7,37.) az isteni kegyben különös módon részesûlt. Lásd Márk 16,9.
Lk 8,3
Nézd Jézus kicsinységében az õ egész nagyságát. Õ, ki szellemileg táplálta övéit, annyira megalázta magát, hogy tõlök testi táplálékot fogadott el, hogy a szeretet alamizsnájából éljen; õ, ki testiképen is csodálatos módon ezreket táplált, nem tartott meg magának egyebet a szegénységnél és annál, mit övéi neki szeretetbõl nyujtottak. Asszonyok viselik e részben gondját, itt is nézd Isten erejét a gyengékben. Asszony által jött a bûn e világra; de ismét asszonyok azok különösen, kik Jézussal, hozzája híven ragaszkodván, a kigyó fejét megtörik – a keresztény nevelés áldásai által, melyeknek terjesztésére különösen hivatvák.
Lk 8,15
A görög szerint: kik tiszta és jó szívvel.
Lk 8,15
az állhatatosságban.
Lk 8,16
Ennek összefüggését az elõbbivel lásd Márk 4. r. 8-ik jegyz.
Lk 8,18
Lásd Márk 4. r. 10-ik jegyz.
Lk 8,26
A görög szerint: gadarenusok. Lásd Máté 8,28.
Lk 8,27
A görög szerint …eléje a városból.
Lk 8,27
A görög szerint: kiben ördögök valának – vonatkozólag a 30. versre.
Lk 8,29
a puszta, borzalmas, magányos tájra, hol a sírok voltak. A gonosz lélek azért választotta e vidéket, mert ez képe az õ belsõ, feldúlt állapotának.
Lk 8,30
Lásd Márk 5,9.
Lk 8,36
A görög szerint: mint szabadúlt meg az ördögtõl megszállott.
Lk 8,37
A görög szerint: a gadarenusok. Lásd itt a 8-ik jegyz.
Lk 8,37
nehogy többi sertéseikkel is úgy járjanak.
Lk 8,48
A görög szerint: Bízzál leányom! stb.
Lk 8,54
A görög szerint: Õ pedig kiküldvén mindnyájokat, megfogá kezét stb.
Lk 8,54
bebizonyítandó, hogy az õ igéje elevenít. Az isteni Ige által jött minden életre.
Lk 9
Lk 9,3
Lásd Máté 10,10.
Lk 9,20
A görögben csak Péter van.
Lk 9,20
az Isten fölkentjének, az Isteni Messiásnak.
Lk 9,26
mikor itéletre jõ, mint Urunk, isteni hatalommal, körûlvéve angyaloktól, mennyei dicsõségben.
Lk 9,28
Máté és Márk határozottan hat napot mondanak. Lukács kerekszámot mond.
Lk 9,31
haláláról.
Lk 9,32
mialatt Krisztus imádkozott. Az elfáradt tanítványok elszenderedtek, a mennyei fény fölserkentette õket.
Lk 9,34
a mint Mózes és Illés Jézustól elváltak (33. v.).
Lk 9,37
A görög szerint: eléje (Jézus elé).
Lk 9,44
A görög szerint: füleitekben. Lásd a 41. v.
Lk 9,48
gyermekdedebb, alázatosabb stb.
Lk 9,51
hogy a húsvétet utolszor megülje.
Lk 9,52
Lásd Máté 10. r. 18-ik jegyz.
Lk 9,53
mert Jerusalemben akarta megülni az ünnepet, s ez által zsidónak vallotta magát.
Lk 9,54
A görög hozzáteszi: mikép Illés is cselekedett. Lásd Kir. IV. 1,10–12.
Lk 9,55
Nem tudjátok, minõ szellem ösztönöz titeket. Ti azt hiszitek, hogy Isten lelke indít, mialatt a tûrhetlenség és boszúállás emberi szelleme hajt titeket. Vagy: Ti nem tudjátok, minõ szellemre vagytok általam hivatva, hogy szelídeknek kell lennetek, mint a minõ a ti mesteretek. Ti Illés lángbuzgalmát akarjátok utánozni, de feleditek, hogy ez az ó szövetség szelleme volt, melyben Istennek, mint boszúálló Úrnak kellett mutatkoznia, míg én meg nem jelentem, és a bûnsúlyt, melyet az õ igazságának büntetni kellett, magamra nem vettem. Most itt a kegyelem ideje, és mivel azért jelentem meg, hogy az Isten haragját magamra vegyem, most a bûnösöknek, kik az én megváltásomban hisznek, csak kegyelem, szelídség, kegy és szeretet legyen részök, sõt az ellenszegûlõket is csak szelídség és szeretet által kell törekednünk megnyerni.
Lk 9,56
Ha tehát oly lelkûek akartok lenni, mint én vagyok, akkor az én cselekvésmódomat vegyétek mintáúl.
Lk 9,57
Épen így szólt más körülmények között egy másik Máté 8,19. Jézus ismételte beszédeit különféle alkalommal. A görög hozzáteszi: Uram!
Lk 9,59
ugyanannak, kirõl Máté 8,21. szól. Sz. Lukács itt Jézusnak három felszólitását idézi egymásután, melyeket az õ követésére nézve tett, habár azok különbözõ idõkben történtek.
Lk 9,61
Mások a görögöt így: hogy elõször házamban rendeléseket tehessek. Ily értelemben veendõ a latin szöveg is. Engedd meg, hogy elõbb javaimról rendelkezzem, s azokat rokonaim között eloszszam (sz. Ágost. Maldonat).
Lk 9,62
Valamint az, ki szántás alatt visszatekintget, e munkára nem alkalmas, mert azt kellõ figyelemmel nem ûzi, úgy az is, ki keresztény életre szánja magát, de a földiekhez, melyeket lélekben el kell hagynia, vétkesen ragaszkodik, nem alkalmas arra. Ki az Isten országához akar tartozni, szüntelen az örökkévalót kell szemei elõtt tartania. Vesd össze: Máté 8,21.22.
Lk 10
Lk 10,1
A görög szerint: hetvenet; de a régi cambridgei és más kéziratokban hetvenkettõ van, mint a Vulgatában. A „rendelés“ szó ünnepélyes bevezetést jelent valamely tisztségbe (vesd össze a görögöt Makkab. II. 10,11.). Az Úr Krisztus tehát a nép közõl képviselõket választ ki magának, s ezek között ismét fokozatot állapít meg, úgy, hogy közõlük tizenkettõ a magasabb, hetvenkettõ pedig az alsóbb fokozatot képezi. Hogy ez a hetvenkettõ, rangjánál és hivatalánál fogva, a tizenkettõ alatt áll, kitûnik már e fokozatból, és kétségen kivülivé tétetik az egyháznak kezdet óta tartó szervezetébõl, mely szerint a püspökök a tizenkét apostolnak, a papok a hetvenkét tanítványnak helyére léptek. A tizenkettes és hetvenkettes számot Krisztus valószinûleg Izrael nemzetségének tizenkét fejedelme (Móz. IV. 1,2.), és a népnek ama hetvenkét véne tekintetébõl rendelte (Móz. IV. 11,16. s követk.), kiket Mózes segédeiûl választott. Minthogy Izrael népe az összes emberiség jelképe volt, s ez valamint az ó, úgy az új szövetségben gyakran neveztetik Izraelnek, ennélfogva amaz izraelita elöljárók is elõképei voltak a tiszti fokozatoknak Krisztus egyetemes szellemi országában, s a dolog természetével egybehangzó volt ezen ország lelki elöljáróit ama számok szerint rendelni.
Lk 10,1
Krisztus a hetvenkettõt elõre küldé, hogy a kedélyeket az õ eljövetére elõkészítsék. Kettõnkint küldé õket, hogy egyik a másiknak segélyére, vigasztalására és ösztönzésére lehessen (Orig. Teofil. Gerg.). Vesd össze: Préd. 4,9.
Lk 10,2
Máté 9,37.38.-ból kitûnik, hogy Jézus ezt apostolainak és tanítványinak végleges elküldése elõtt mondotta; hanem itt azért ismételhette. Átalán sz. Lukácsnak ezen és következõ öt részében, Jézus több oly beszédét találjuk, melyeket a többi evangélisták más körûlmények között adnak elõ; úgy látszik, hogy azokat Jézus különféle alkalommal ismételte, mint ezt világosan bizonyítja Luk. 8,16. és 11,33.
Lk 10,4
A czél, mely végett Jézus az õ tanítványait a világba küldötte, oly fontos volt, hogy mindent ki kellett kerülniök, mi õket valahol feltartóztathatta volna, különösen, ha az csupán szertartási dolog volt. Igy kell érteni a fönebbi rendelést. Azt pedig gondolni sem lehet, hogy tanítványinak Jézus parancsolta volna az illendõség ártatlan kötelességeinek elhanyagolását, vagy megsértését; csak a fölöslegest, a túlzást kellett elhagyniok. Lásd Kir. IV. 4. r. 14-ik jegyz.
Lk 10,6
ki fogékony és méltó a békeség religiojára.
Lk 10,7
Legyetek megelégedve a szükségesekkel.
Lk 10,7
Az evangéliomi munkás méltó, hogy az õ tartásáról gondoskodva legyen. Tulajdonképen õt megjutalmazni, hogy neki munkásságaért hasonló jutalom adassék, ezt az emberek nem tehetik; mert a lelki javak, melyeket ezen munkások közölnek, felûlhaladnak minden földi adományt. Mit nyernek õk? úgymond sz. Ágoston; õk adnak szellemit, és nyernek testi jót; õk adnak aranyat, és nyernek érte füvet.
Lk 10,7
állhatatlanságból, szeszélybõl, hogy jobb jövedelmetek legyen, vagy kényelmesebben élhessetek.
Lk 10,11
Lásd Máté 10. r. 30-ik jegyz.
Lk 10,11
és az, kit ti nem akartatok, hogy rajtatok uralkodjék kegyelme által, csakhamar uralkodni fog igazságos itélete által.
Lk 10,12
itélet napján.
Lk 10,17
A görög szerint: a hetven. Lásd itt az 1. v.
Lk 10,17
a te erõdben.
Lk 10,18
Összefüggésben értelme ez: Ne csodálkozzatok, hogy nektek az ördögök is meghódolnak; ennek oka az én megjelenésem, s én láttam, hogy a sátán, ki minden gonosz lelkek fejedelme, eljövetelem következtében mint bukott le rögtön hatalmának magasságáról. A villám a gyorsaság jelképe (Máté 24,27.). Az égbõl való leesés az uralom elvesztését jelképezi (Izai. 14,12.). Hogy Krisztus a sátán uralmát megtörte, az új szövetség több helye tanítja (Ján. 12,31. Ján. I. 3,8. 2,13. 5,18.19.). Azonban meg kell jegyezni, hogy a sátán uralma Krisztus elsõ eljövetekor csak megtöretett (Jel. 12,8. s követk.), az idõk végezetekor fog végképen megsemmisíttetni (Jel. 20,1. s követk.). Krisztusnak ezen viszonya a sátánhoz az õ elsõ és utolsó eljövetének idején, igen mély jelentõséggel van érintve már a legelsõ jövendölésben, mely Krisztusról szól (Móz. I. 3,15.). T. i. e szavakban: Õ megrontja a te fejedet, a héber szöveg a „megrontja, széttiporja“ kifejezésére a „suf“ igét használja, mi azt is jelenti „elfödni“ (a héber szerint: Zsolt. 139,11. A Vulgáta szerint: 138,11.). Ez utóbbi értelemben Krisztus viszonya a sátánhoz az õ elsõ eljövetének ideje alatt van jelentve, az elõbbi értelemben pedig az õ viszonya az idõk végezetével; mert Krisztus most elfödi a sátán fejét, megtöri hatalmát; végre egészen megsemmisíti.
Lk 10,19
a pokol minden fajzata, s mindazon kártékonyság és gonosz felett, mi az ellentõl, a sátántól jõ (Ambr. Teofil.).
Lk 10,19
Lásd Márk 16,17.
Lk 10,20
hogy ti a szeretet cselekedeteiért be vagytok írva az élet könyvébe, örök üdvre választva. Mintha mondaná Krisztus: Ne a csodatévõ erõnek örvendjetek, mi nem üdvözít, hanem az üdvnek, melyet a szeretetben való hit által nyertetek (keresztrõl nevez. sz. János, nagy sz. Gergely). Vesd össze: Máté 7,22.23.
Lk 10,23
A görög hozzáteszi: különösen.
Lk 10,25
az õ belátását, törvényismeretét.
Lk 10,25
Vesd össze: Máté 22,35. s követk.
Lk 10,29
oly színt akarván adni, mintha õszinte ohajtása volna a törvényt igazán ismerni tanúlni, hogy azt követhesse.
Lk 10,29
Ez a kérdés vita tárgya volt. – Az akkori idõk irástudói átalán az állították, hogy csak a zsidók tekintendõk felebarátokúl, s nem egyszersmind a pogányok; ezeket, mint ellenségeket, gyülölni lehet.
Lk 10,30
Jézus készakarva eldöntetlen hagyja, vajjon az ember, ki a rablók kezébe jutott, pogány-e vagy zsidó, hogy ez által az irástudóknak alább (37. v.) tudtúl adja, hogy minden szerencsétlennek vagy szûkölködõnek igénye van segélyünkre, és felebarátunknak tekintendõ.
Lk 10,32
A leviták a zsidóknál a papok segédei voltak az isteniszolgálatban. Hasonlók a mi diakonusainkhoz.
Lk 10,35
A denárról lásd Máté 22,19.
Lk 10,35
A görög szerint: Másnap azután elmenvén, két tizest stb.
Lk 10,36
A három közõl ki gyakorolta a felebaráti szeretet kötelességét?
Lk 10,37
azaz: segíts mindenkin, nem tekintvén, zsidó-e vagy pogány, segíts minden emberen, a kin segíthetsz, és tanúld meg ebbõl, hogy minden ember felebarátod. Tekintsd Krisztusban a mindnyájunk iránt irgalmas szamaritánust (vesd össze: Ján. 8,48.). Õ kimenvén, mindnyájunkat mezítelenûl, rakva sebekkel, tele bûnökkel talál e világ útfelén feküdni. Nagy irgalmánál fogva a kegyelem olaját önti sebeinkbe, s átad minket a lelkipásztornak azon megbízással: Viselj gondot rá. Nem sokára ismét eljõ, hogy minket egészen meggyógyúltan mennyekbe vihessen.
Lk 10,38
Jerusalem felé.
Lk 10,38
Bethániába (lásd Ján. 11,1.) mely körûlbelûl egy órányira volt Jerusalemtõl.
Lk 10,39
ki Magdolnának is nevezteték. Lásd Luk. 7,37. Ján. 11,1.
Lk 10,41
nyugtalankodol és elszórakozol, oly nagy készséggel akarsz nekem szolgálni. Jézus nem a serénységet és munkásságot roszalja, melyet érette Márta gyakorolt; hanem a belsõ nyugtalanságot, melylyel fáradozott, s nem elégedett meg a szükségesek elõállitásával, hogy egyszersmind az õ isteni igéjét is hallgathatta volna.
Lk 10,42
Egyrõl gondoskodjék az ember, t. i. – hogy magát megszentelje és ez által az üdvösséget elnyerje. A ki ez egyrõl gondoskodik, többi kötelességeit is teljesíti, munkás és tevékeny; és az õ tevékenysége nem nyugtalan és szórakozott, hanem nyugodt és békés, mert mindig az Istent tartja szem elõtt; nem rendetlen és túlzó, hanem mérsékelt és minden hiábavalóságot elkerûlõ.
Lk 10,42
Márta! te irántam való tevékenységedben jó részt választottál, de Mária igéim hallgatásában, s az azokról való csendes elmélkedésben a legjobb részt választotta. A sz. atyák közértelmezése szerint, az Úr Márta része alatt a tevékeny, Máriáé alatt az elmélkedõ életet érti, s ez utóbbiban az ember különös feladatáúl tûzi ki, a földiekrõl való lemondás és önmegtagadás után, magát az Isten igéje fölötti elmélkedésre szentelni, s az üdvözûlésre mindig méltóbbá tenni. A tevékeny élet nem roszaltatik, hanem az elmélkedõ élet, mint jobb rész, magasztaltatik. Válaszszuk azt, mire az Isten által hivatva vagyunk. A legjobb rész, úgymond nagy sz. Gergely, nem vétetik el tõlünk, sõt inkább nagyobb lesz az a síron túl, mialatt a tevékeny élet része annyiból vétetik el, a mennyiben annak cselekedetei a halállal megszûnnek, bár a jócselekedetek érdeme meg nem szûnik.
Lk 11
Lk 11,3
A görög szerint: naponkint.
Lk 11,4
A görög kiadások az Úr imádságát egész terjedelmében úgy adják, mint az Máténál 6,9–13. találjuk, s mint azt a hívek folytonosan imádkozzák.
Lk 11,7
Nincs többé senki fenn.
Lk 11,8
E szavak nincsenek meg a görögben, de a következõ föltételezi.
Lk 11,13
a jó, a szent lélek, a mennyei adományok, a többiek mellõzésével, a miket szinte kérhetünk, itt különösen említtetnek, mert fõleg azokat kell kérnünk.
Lk 11,14
Máté két különbözõ ördöngös némáról szól, kiket Jézus megszabadított (Máté 9,32. 12,22.), kiknek megszabadítása után a farizeusok ugyanazon káromlásokkal állottak elõ, melyeket itt Lukácsnál olvasunk. Ez ugyan egyikre vagy másikra vonatkozhatik, azonban egészen új történet is lehet; mert az bizonyos, hogy a farizeusok, valamint Jézus is, különbözõ alkalmakkal ismételték szavaikat.
Lk 11,16
kisérteni akarván, vajjon bír-e csakugyan égi hatalommal.
Lk 11,20
Isten erejével. Lásd Móz. II. 31. r. 3-ik jegyz.
Lk 11,21
Az erõs fegyveres a régieknél a kapuõr volt nagy házakban; sokszor még a pénztár és drágaságok õrzését is rábízták. Itt a sátán jelképeûl vétetik, ki e világot tulajdonáúl tekinti, s azt magának megtartani törekszik.
Lk 11,27
Mily boldog az anya, ki ily fiat szült és nevelt!
Lk 11,28
Te boldognak mondod anyámat, és hasonló szerencsét kivánsz magadnak; igen, õ boldog, mert boldogok mindazok, kik az Isten igéjét hallgatják és megtartják. Ez által tüntette ki magát az én anyám, és ha õ boldog azért, hogy anyám, különösen az által lett azzá, hogy engem hit által lelkében fogant. Sz. Ágoston mondja: Az anyai rokonság mitsem használandott Máriának, ha nem bírt volna azon nagyobb szerencsével, hogy Krisztust, ki méhében viselt, szivében is hordozta. Boldogabb tehát Mária az által, hogy Krisztust hitben foganta, mint az õ testi anyasága által.
Lk 11,29
mely azon reményben gyûlt össze, hogy égi jelt fog látni, melyet tõle kivántak. Lásd 16. v.
Lk 11,33
Én ilyen, tartóra helyzett világosság vagyok, melyet mindnyájan tisztán láthatnak, és az én világosságom sokkal tisztábban és dicsõbben ragyog, mint Salamoné és Jónásé; de ha engem nem ismertek meg, a ti vakságtok és megátalkodástok oka annak.
Lk 11,34
A világosságról, mely Krisztus, átmenet van itt a világosságra, melyet mindenki nyer és élesztenie kell.
Lk 11,36
a tiszta, õszinte szemnél fogva. Lásd Máté 6. r. 26-ik jegyz.
Lk 11,38
Vesd össze: Máté 23,25–36. A görög szerint: A farizeus pedig csodálkozék, látván, hogy étel elõtt meg nem mosakodott.
Lk 11,39
Külsõ szertartásokra sokat adtok, de a belsõ megszentelést elmulasztjátok.
Lk 11,40
Az Isten, ki a külsõ szertartásokat rendelte (bár nem hagyta meg ama kézmosást), nem parancsolta-e szintúgy, hogy az érzületnek a belsõnek megszentelésére is gondotok legyen?
Lk 11,41
A görög szerint: abból, mi benn van (a pohárban, a tálban).
Lk 11,41
Gyakoroljátok inkább a szeretet cselekedeteit, akkor egészen, belsõleg és külsõleg tiszták lesztek. Az alamizsna itt átalán a szeretet cselekedetei helyett vétetik (lásd a követk.). A szeretet isteni tüze megemészt minden tisztátalant. Lásd Dániel 4,24. Sirákf. 3,33.
Lk 11,44
Némely görög kéziratokban hozzá van téve: irástudók és farizeusok, ti képmutatók.
Lk 11,44
mert a ti szivetekben is halál és enyészet rejlik, a nélkül, hogy külsõképen látszanék.
Lk 11,47
Valamint az õ magzataik, úgy ti is örökösei vagytok az õ kegyetlenségöknek.
Lk 11,48
nem hogy jóvá tegyétek a méltatlanságot, mely a sz. prófétákon elkövettetett, hanem hogy szivetek gonosz érzületét az által födözzétek; mert ti ugyanoly szellemûek vagytok, mint atyáitok.
Lk 11,49
ki én magam vagyok. Lásd a 31. v. Luk. 7,35. Máté 23,34. Ján. 8,12.
Lk 11,50
hogy megboszúltassék (megbüntettessék) e nemzedéken.
Lk 11,52
Igy cselekszenek a mi korunk irástudói is. Nálok van az Isten igéje, s ennek megértésére minden segédeszköz birtokában vannak, de a nagy kincseket, melyek elõttök vannak, érintetlenûl hagyják heverni. Megelégszenek, hogy mindent csak felületesen nézzenek, mindenfélét összebeszélnek a napkeleti tartományok házairól, városairól, helységeirõl, fáiról, növényeirõl stb.; de az Úr szelleme, a mint azt az anyaszentegyháznak és az õ tanítóinak élõ igéje megõrzötte, olyan elõttök, mint egy bezárt könyv. Magok nem nyitják ki azt, azoknak pedig, kik fölnyitni akarják, azt kiáltják: hogy nem igaz úton vannak. Oh vakok vak vezérei! Az ilyen emberekrõl, úgymond keresztrõl nevezett sz. János, valóban azt lehet tartani, hogy õk mind megannyi zárak vagy botránykövek, melyek a mennyország ajtaja elõtt vannak. Nem gondolják meg, hogy Isten õrájok e tisztet azért bízta, hogy a kiket õ meghívott, a bemenésre kényszerítsék, mint az nekik evangéliomában megparancsolta (Luk. 14,23.). Ellenben õk a lelkeket visszataszítják, s azt eszközlik, hogy a szûk ajtón, mely az életre visz, be ne menjenek. – Origenes a fönebbi szavakat még szélesebben kiterjeszti. Mindazok, úgymond, kik gonosz életök által a nép között példájokkal bûnre alkalmat adnak, és azoknak, kik még gyengék, tökéletlenek Krisztusban, igaztalanságot tesznek, kedvöket elveszik, és õket megbotránkoztatják, – úgy látszik, bezárják a mennyországot az emberek elõtt; magok nem mennek be, és másokat is visszatartanak. E bûn többeket terhel ugyan a nép között is, de fõképen a tanítókra nehezedik, kik a népet ugyan az igazság evangéliomára tanítják, de nem cselekszik, a mit tanítanak, mert rosz pásztorok. Azért a juhokat sem kímélik, és nem törõdnek azok üdvével, hanem csak a jövedelemre tekintenek, melyet az emberektõl bevesznek azért, mivel a népet legeltetni látszanak, holott nem legeltetik azt, hanem hiú dicsõségen kapkodnak és szennyes haszonlesésben találtatnak. Ez díjok ama béreseknek, kik az Isten országát az emberek elõtt bezárják, és magok nem akarnak bemenni, és nem akarják érteni, mi (Máté 7,13.) mondatik: A szoros kapun menjetek be.
Lk 12
Lk 12,1
A görög szerint: Sok ezer ember gyûlvén pedig össze.
Lk 12,1
A görög szerint: Elõbb óvakodjatok stb. Mások egybekötve így: kezdé mondani elõbb tanítványainak stb.
Lk 12,2
úgy, hogy szivök romlottsága, melyet most annyi gonddal rejtegetnek, egykoron ég és föld elõtt ki fog nyilváníttatni; valamint az én igéim igazsága és tanítványaim valódi belsõ szentsége szintén az egész világ elõtt ismeretessé lesz. Lásd a követk.
Lk 12,3
egymás között tanításomról, hivatalomról stb.
Lk 12,3
nyilvánosan.
Lk 12,10
A Szentlélek ellen való bûnbe az esik (lásd errõl Máté 12. r. 27-ik jegyz.), ki a kijelentett igazságot saját meggyõzõdése ellen megtagadja.
Lk 12,13
Testvérem egyedûl magának akarja tartani az örökséget, parancsold meg tehát, hogy osztozzék velem, és határozd el tekintélyed által, mit a bírák tán kevésbbé tudnának igazság szerint eldönteni.
Lk 12,14
Ember! ez a világi bírót illeti; én e végre nem jöttem; én csak az örökkévaló örökséget tanítom és osztom. Egyszersmind az Üdvözítõ ez által inteni akarta az egyházi személyeket, hogy világi pörös ügyekbe ne avatkozzanak, hanem az isteniszolgálatban foglalatoskodjanak Tim. II. 2,4. szerint (Ambr. Ágost. Béda); hacsak a hívek békéje és a szeretet másként nem kivánja, a mint hogy a püspökök hiveik világi pörös ügyeit többször elintézték. A következõben Üdvözítõnk óvakodásra int a fösvénységtõl és a földiekért való szorgoskodástól; ezen kérõ tehát nem igen lehetett olyan, ki, csakhogy a szeretetet meg ne sértse, palástját is odaadja, ha ruhája elvétetik (Máté 5,40.).
Lk 12,15
minden rendetlen bírvágytól.
Lk 12,15
még a földi sem, annál kevésbbé a lelki, az örök élet.
Lk 12,21
a ki kincseit nem az Istennél gyüjti, a szeretet cselekedeteit és a természetfölötti erényeket, melyekre örök jutalom vár. Kinek nem az Istenben és isteni dolgokban van vigasztalása és kincse, kiben nincs szeretet, mint sz. Ágoston mondja; mert a kiben szeretet vagyon, az Istenben marad, és az Isten õbenne. Mije van a gazdagnak, ha szeretete nincs? Mije nincs a szegénynek, ha szeretete van? Hiszed-e, hogy az a gazdag, kinek szekrénye tele van aranynyal; vagy az a szegény, kinek lelkiismerete el van telve Istennel? Az a valódi gazdag, kiben Isten lakni méltóztatik.
Lk 12,24
A görög szerint: a madaraknál.
Lk 12,29
aggasztó gondolatokkal és tervekkel, mint széllel, ne szédelegjetek a gondokban.
Lk 12,31
A görögben csak ez van: az Isten országát. A Vulgata úgy adja, mint Máténál 6,33.
Lk 12,32
hivõk kisded nyája; kicsiny számra nézve, kicsiny az alázatos érzületre nézve.
Lk 12,32
hogy titeket igaz híveihez számítson itt és a síron túl. Ne féljetek, hogy a szükségesekben hiányt fogtok szenvedni, kik elõbb az Isten országát keresitek. Ki oly dicsõt, mennyeit ad, úgymond sz. Cirill, éhen hagy-e elveszni? Az összefüggésbõl kitûnik (lásd a követk.), hogy a kisded nyáj alatt közvetlenûl ama tökéletesek értetnek, kik Krisztusért mindent elhagytak (Máté 19,27.28.).
Lk 12,33
Add el mindenedet, és oszd a szegényeknek. Ez nem parancs, hanem tanács azokra nézve, kik a tökély magasabb polczára vannak hivatva, mint ez Máté 19,17.21. v.-bõl kitûnik, hol ez azoknak mondatik, kik tökéletesek akarnak lenni.
Lk 12,33
ki nem lyukadnak, a kincset el nem vesztik. Jövedelmeztessétek pénzeteket az ég számára, hol tõke és kamat el nem vesznek, t. i. jótékonyság és alamizsnálkodás által átalán.
Lk 12,35
Legyetek Uratok elfogadására (36. v.) mindenkor készek és éberek (Máté 24,42. s követk.). Az Úr itt a keletiek szokására czéloz, melynélfogva bõ ruhájokat munkánál és útrakeléskor felövezték, hogy az akadályukra ne legyen. A szolgálat azon kötelességi kör, mely mindenkinek kimutattatik; az éberség ama folytonos készségre vonatkozik, melylyel az Urat a halálórán vagy itéletkor kell fogadni.
Lk 12,36
ünnepélyes menetben a menyasszonynyal együtt. A menyekzõi szertartásokról lásd Máté 25,1. s követk.
Lk 12,36
Máté 25. r. az éber szûzekrõl szól, s azok alatt különösen a tökéletesek értetnek, kik magokat kiválólag és teljesen az Istennek szentelik; itt szolgák használtatnak a példabeszédben, s ezek által különösen ama tanítványok jelöltetnek, kik tevékeny munkásságra vannak hivatva.
Lk 12,37
hogy nekik szolgálhasson. Lásd a 19-ik jegyz.
Lk 12,37
Vendégségeknél a ház ura körûljárta a vendégeket, hogy lássa, nincs-e valamiben hiányuk, mit ha észrevett, maga szolgált a vendégeknek. A mennyei vendégségnél az Úr maga fog felszolgálni hív szolgáinak, azaz, önmagát fogja nekik adni, s ezek el fognak árasztatni az õ teljességétõl, mint a zsoltáros mondja (35,9.), itattatni az õ gyönyörûségének patakjából, és eltelni az õ házának bõségébõl.
Lk 12,38
Vesd össze: Máté 24,43. s követk.
Lk 12,41
A példabeszédben foglalt tanítás egyenesen nekünk szól-e, az Úr szõllõje munkásainak, az egyházi elöljáróknak, vagy minden hiveknek?
Lk 12,42
A nagy házaknál, hol sok cseléd volt, egyiket felügyelõvé tették a többiek fölött. Ennek fõdolga volt az alárendeltek viseletére vigyázni, és nekik a rendelt tartást kiadni. Jézus ez igékkel Péter kérdésére felel, és mondani akarja: Mindenek elõtt tehát az Úr sáfárja értse ezt magára, s így különösen te, kit én házam fölé rendeltem, és ti mindnyájan, apostolok, kik házam felügyeletében részt vesztek (Kor. I. 4,1.). Boldogok vagytok, ha hív szolgáknak, munkásoknak és ébereknek találtattok. Lásd a követk.
Lk 12,46
elkülönzi azoktól, kik üdvre vannak választva. Mások a görögöt így: szétvágja õt.
Lk 12,46
kik mégis híveknek akartak látszatni. Azért mondja sz. Máté 24,51. hogy részét a képmutatókkal adja ki.
Lk 12,48
De lehet-e tudatlanúl bûnhödni, és a tudatlan vétség büntethetõ-e? Abban, mi parancsolva van, nem minden tudatlanság bûntelen, csak az az, midõn valaki legyõzhetlen tévedésben vagyon. Ha a tévedés, a tudatlanság könnyebben vagy nehezebben legyõzhetõ volt, akkor az többé vagy kevésbbé büntetésre méltó; ilyen leginkább azon esetben, midõn valaki készakarva marad tudatlanságban, hogy az igazság ismeretére ne juthasson (vesd össze: Zsolt. 35,4.), vagy midõn valaki azt csak ürügyûl használja.
Lk 12,49
Vajjon Jézus ezen igéket az elõbbiekkel egyszerre mondta-e, nem bizonyos, a mennyiben sz. Lukács, valamint a többi evangélisták is, gyakran sorozzák egymáshoz Jézus beszédeit, melyek különbözõ idõkben mondattak; azonban mégis lehet az összefüggést némileg helyreállítani, és pedig ilyformán: Én arra tanítottalak titeket, hogy hívek, munkásak és éberek legyetek, várván az én eljövetemet; hanem ez nem lehet meg a lángoló szeretet szelleme nélkül, és szükségképen az ellenmondás, az üldözés, a szorongatás tüze lesz annak következése. – A tûznek a sz. irásban többféle képleges jelentése van. Jelképezi a szeretetet (Énekek éneke 8,6. Ap.cs. 2,3. Luk. 24,32.), de a háborút is (Izai. 10,17.18.), és a szorongatásokat (Zsolt. 65,12. Sirákf. 2,5.). Itt az összefüggés szerint mind a kettõ értetik, közvetlen ugyan a szeretet tüze, melyet Krisztus a Szentlélekben a földre küldött (Ambrus, Athan. Cirill, Jerom. Ágost. Gerg. és mások), azután az attól elválhatlan harcz és szorongatás tüze is (Tertull. Maldonat).
Lk 22,44
De a szeretet ezen tüze égbõl nem fog elõbb leszállani, s az ellenmondás tüze a földön nem fog elõbb kitörni, míg csak a kínszenvedésben egészen el nem merûlök; oh mennyire ohajtom a pillanatot, hogy a világ üdvét halálom által kivivjam!
Lk 12,57
Jézus elõbb a zsidókat rótta meg, hogy õk, bár meg tudják itélni a természet tüneményeit, de nem akarják érteni az idõ jeleit, melyek pedig õt oly világosan hirdetik; ez által megrótta õket, hogy elmulasztották az itéletet az igazság országára nézve; most még azt rója meg, hogy elmulasztották magokat is megitélni és elitélni, s így vétkeztek a szeretet ellen, melyet nem tudtak fentartani. A vers értelme ez: Ha ti a természeti tüneményekrõl oly jól tudtok itélni, miért nem tudjátok magatokat is megitélni, ügyeiteket egymás között szeretetben elintézni, és ellenkezõiteknek megbocsátani?
Lk 12,58
Ha valakivel pörbe keveredel, békûlj meg vele, mielõtt az ügy bíró elé kerülne.
Lk 12,59
Az Úr ezt is az örök Bíróra vonatkozólag mondja. Lásd Máté 5. r. 34-ik jegyz.
Lk 13
Lk 13,1
E gyilkolásról, a szentiráson kivül, nem szól a történelem. A számtalan erõszakoskodás közt, melyeket a romaiak elkövettek a zsidókon, elenyészett az, mint egy csöpp a tengerben.
Lk 13,4
Siloe, forrás a Sionhegy lábainál (Izai. 8,6. Ezdr. II. 3,15.). E torony a város falán volt a forrásra nézõ oldalon.
Lk 13,5
mindnyájatokat hasonlóképen elér az isteni büntetés, a véletlen erõszakos halál. Az Isten nem büntet itt mindenkit, úgymond ar. sz. János, hanem némelyeket, hogy a többieknek alkalom nyujtassék bûnbánatra; és nem tartja fen mindenkinek büntetését a jövõ életre, nehogy sokan az õ gondviselését és világkormányzatát tagadják.
Lk 13,7
haszontalanúl.
Lk 13,9
E hasonlatosság további, bûnbánatra való intelemûl szolgálandott az ott álló zsidóknak. A szõllõ ura az Isten, a fügefa Izrael népe. Ehhez küldött az Isten tanítókat, kik azt oktassák, hogy az igazság gyümölcseit teremje meg. Midõn ezeket beszedni akarta, nem talált egyebet, mint a külszertartások gyakorlatát, mint hasztalan leveleket. Háromszor jött az Úr, úgymond sz. Jeromos. Elõször törvényt adott Mózes által, azután szólt a próféták által, végre elküldötte Fiát. Ennek halála után még negyvennégy évi idõt engedett megtérésre. Miután nem tért meg, Jerusalem elpusztíttatott, és a nép az egész világon szétszóratott. – Ismerd meg te is látogatásod idejét, nehogy, mint gyümölcstelen fa, kivágattassál.
Lk 13,11
ki a gonosz lélektõl volt megszállva, mely õt beteggé tette. Vesd össze: Máté 9,32.
Lk 13,13
Lásd Máté 8. r. 3-ik jegyz.
Lk 13,15
A görög szerint: Képmutató!
Lk 13,24
Lásd Máté 7. r. 13-ik jegyz.
Lk 13,24
mivel oly idõben akarnak bemenni, mikor nincs többé megengedve a bemenet. Lásd a követk.
Lk 13,25
A görög szerint: Uram! Uram!
Lk 13,25
Az Úr itt az õ mennyei országába való fölvételrõl szól; mert itt még mindenkinek nyitva van a bemenet, és az ajtó csak a síron túl záratik be. Az Úr ismerésérõl lásd Máté 7,22.23.
Lk 13,26
hiszen nálad voltunk, és te minálunk; mi a te társaságodhoz, a te anyaszentegyházadhoz tartozunk.
Lk 13,27
A görög szerint: De mondom nektek, õ azt feleli: Nem ismerlek stb. – A külsõ közösség Krisztussal tehát, vagy a puszta „keresztény“ név még nem elég az üdvözûlésre. Az ily keresztények nemcsak, hogy nincsenek Krisztussal, hanem ellene vannak, – gonosztevõk; mert a ki nincs vele, már ellene van. Lásd Máté 12,30.
Lk 13,29
azaz: minden nemzetbõl.
Lk 13,31
A farizeusok, úgy látszik, Heródes bujtogatásából fenyegették és ijesztették Jézust, hogy hagyja el az õ tartományát, mert félt a háborgásoktól és a romaiaktól.
Lk 13,32
annak a ravasz világfinak.
Lk 13,32
A jótétemények és áldások, melyeket én árasztottam, nem sokára megszûnnek, mert már csak rövid ideig mûködöm itt.
Lk 13,33
Rövid ideig kell még Jerusalemen kivül mûködnöm; ezen városban pedig el kell vesznem; mert úgy szokott történni, hogy a próféták Jerusalemben öletnek meg.
Lk 13,34
A görög szerint: mint a tyúk az õ csirkéit szárnyai alá.
Lk 13,35
elpusztíttatik és leromboltatik, a mint hogy az már most is terméketlen pusztaság szellemi tekintetben. Megmarad, a mi; csakhogy külsõleg is olyanná lesz, a minõ már belül.
Lk 14
Lk 14,7
beszédet, tanítást, mely azon felûl, a mit mond egyenesen, még többet és magasabbat is jelent.
Lk 14,11
A további és fensõbb tanítás, mi e vendégségi illemszabályokban rejlik, a keresztény alázatosság, a szolgálati készség átalán, mirõl a fönebbiekben ismét van szó.
Lk 14,12
A farizeus, úgy látszik, azért hítta vendégeit, hogy általok viszont meghivassék. Krisztus nem tiltja itt a barátokat és rokonokat vendégekûl meghivatni, – ez magában is dicséretes, ha igaz szeretetbõl történik; hanem csak a tökéletesebbet tanácsolja, a nélkül, hogy a kevésbbé tökéletest tiltaná.
Lk 14,13
Ennek okát ar. sz. János így adja: Ha te egy szegényt meghísz, az Istent teszed adósoddá, s mennél kevésbbé rokonod õ, annál bizonyosabb, hogy benne Krisztus jõ hozzád látogatásodra. De te azt mondod: A szegény tisztátalan és szennyes. Mosd meg csak õt, és úgy ültesd magadhoz; ha ruhái tisztátalanok, adj neki tisztát, és ha nem akarod magadhoz fölvenni, ültesd szolgáid közé; és ha teljességgel nem akarod, hogy nálad legyen, küldj legalább neki asztalodról. Krisztus ezen tanácsát követte sz. Gergely, kinek asztalánál közönségesen tizenkét szegény volt. Sz. Lajos, franczia király, naponkint 120 szegényt, ünnepeken 200-at táplált, gyakorta szolgált nekik, és lábaikat megmosta.
Lk 14,14
vissza fog az neked fizettetni a többi, dicsõ feltámadandó igazakkal együtt.
Lk 14,15
Valamint a zsidók akkor átalán a Messiás jövendõ országát érzékileg fogták fel, melyben nagy élvezetekhez reméltek juthatni, úgy ezen vendég is a mennyországi lakoma alatt csak földi vendégeskedést értett. De szava azért igaz. Lásd Zsolt. 35,9.
Lk 14,16
Ez a vendég boldogoknak mondá azokat, kik az Isten országának részesei lesznek, és valamint a többi zsidók, úgy õ is kétségkivûl azok közé hitte magát számíthatni. Ellenben Krisztus a következõ példabeszéd által azt tanítja, hogy a zsidók földies érzületök által magokat zárták ki abból, bár õk voltak az elsõ meghivottak. Majd egészen e hasonlatot adja elõ Máté 22,2. s követk. Csakhogy Krisztus ezt itt más idõben, más körûlmények között és más módon adja elõ. A vacsorát adó ember itt az Isten Krisztusban, a vacsora Krisztus anyaszentegyháza, a kiküldött szolga az evangéliom hirdetõi, az elõször meghivottak a zsidók, az utóbbi hivatalosak a szamaritánusok és a pogányok. Értelme ez: Minthogy a zsidók a Jézus Krisztus által hozott üdvöt különféle ürügy alatt nem akarták elfogadni, tehát a szamaritánusok és pogányok vétettek föl az Isten országába, az anyaszentegyházba. E példabeszédnek más alkalmazása is van; lásd errõl Máté 22. r.
Lk 14,16
a zsidókat. Ezt tették a próféták, kik a Messiást és az õ isteni országát elõre hirdették.
Lk 14,17
nagy készséggel várja õket.
Lk 14,22
miután ura parancsát teljesítette.
Lk 14,23
Ezek a legtávolabb esõ pogányok, kik csak az utolsó idõben jutnak az üdvre.
Lk 14,24
és kik a meghivást a földi dolgokhoz való ragaszkodás miatt megvetették.
Lk 14,24
Az anyaszentegyház sz. Gergelylyel e példabeszédet azon vacsorára alkalmazza, mely a híveknek az Oltáriszentségben adatik. Az érzéki emberek ezt sem fogják fel, és megvetik, de a lelki szegények, a kicsinyek, az alázatosak bõ táplálékot nyernek abban.
Lk 14,25
midõn a farizeus házát elhagyá (1. v.).
Lk 14,26
Krisztus a fönebbi hasonlat által megmutatta, hogy az érzéki emberek, kik a világról le nem mondanak, és magokat megtagadni nem akarják, a mennyországból magokat kizárják; most határozottan kimondja, hogy tanítványai csak azok lehetnek, kik mindazt megtagadják, elhárítják, mi üdvözûlésök útjában akadályképen áll. Gyülölni, itt annyit jelent, mint kevésbbé szeretni, a mint ezt Krisztus maga megfejti Máté 10,37. A kit atyja, anyja stb. gátol tanításom követésében, s így a ki jobban szereti atyját, anyját stb. nem lehet az én tanítványom.
Lk 14,33
Valódi kereszténynek lenni oly nagy és nehéz föladat, mintha valaki tornyot akarna építeni, vagy még egyszer oly erõs ellenséget legyõzni. E nagy és nehéz föladat végbeviteléhez nagy és rendkivüli segédeszközök kivántatnak, hogy a czélt elérjük, – teljes önmegtagadás, tökéletes lemondás mindarról, mi az üdvözûlést akadályozza. – Ez a hasonlatosság és az általa elõadott tanítás minden kereszténynek szól, a mennyiben mindnyájan kötelesek kerûlni és elhagyni mindazt, mit csak nagy bûnnel és üdvelvesztéssel tarthatnának meg, különösen pedig azok, kik a tökéletesség állapotját választották; ezek kötelesek kerûlni és elhagyni mindazt, mi õket tökélyesûlési föltételökben gátolhatná. Megjegyzendõ az is, hogy Krisztus mind a két hasonlat által nem azt akarta mondani, hogy azok, kik magokat önmegtagadásra elég erõseknek nem tartják, Krisztus hivását mellõzhetik, a kereszténységrõl lemondhatnak, vagy, hogy az üdv halálos ellenségeivel békére léphetnek; sõt inkább azt akarja mondani: mivel az õ hivását követni mindnyájan tartoznak, köteles magát mindenki megtagadni, és üdvének elleneivel harczra kelni, mi nem fogja felülmúlni erejöket, ha azt komolyan akarják, és az Istentõl kegyelmet kérnek, melyet õ valósággal elegendõ mértékben meg is ad mindenkinek. Igy a sz. atyák és lelkitanítók.
Lk 14,34
Szép dolog, kereszténynek lenni, de az önmegtagadás és lemondás sava nélkül hasztalan üres lény az. A keresztény tanítókról még inkább szól ez. Lásd Máté 5,13. Márk 9,49.
Lk 15
Lk 15,1
Lásd Máté 9,10.11. A görög szerint: mind a vámosok és bûnösök.
Lk 15,3
Jézus itt három hasonlatban tanítja, hogy neki föladata a bûnösöket elfogadni. Az elveszett bûnösök élet és értelem nélküli garas képe alatt vannak elétüntetve, továbbá oktalan állat, a juh képe alatt, végre észszel megáldott ember képe alatt, kinek elméjét azonban a szenvedély és érzékiség elhomályosították. Ez által a bûnösök fokozat szerint vannak jelölve, a mennyiben nagyobb vagy kisebb fogékonysággal bírnak a megtérésre. Krisztus mindeniket fölfogja, még a legelholtabbat is.
Lk 15,4
t. i. a legelõn, mely pusztának is neveztetett.
Lk 15,7
szintoly nagy, sõt annál nagyobb az öröm, mivel véletlenûl meglepõ. Krisztus itt emberileg szól. Sz. Gergely is megjegyzi, hogy Isten és a szent angyalok inkább örûlnek egy megtért bûnösön, mint egy keresztségi ártatlanságban megmaradt igazon, mivel a megtért bûnösöket buzgóbban szokták szolgálni, és forróbban szeretni.
Lk 15,8
drachmája. A drachma görög pénz, annyi, mint egy denár. Lásd Márk 6,37.
Lk 15,10
Ne csodáljátok tehát, ha én a bûnösöket magam körûl megtûröm, és megtéritésökben fáradozok.
Lk 15,11
A tékozló fiúról szóló példabeszéd, Istennek a szegény bûnösök iránt való szeretetteljes tevékenységén kivûl, egyszersmind a bûnösnek önismeretét, önvallomását és áldásteljes megtérését is elõadja; továbbá nem lehet félreismerni, hogy az Úr nagyban is szem elõtt tartotta a viszonyokat, és a zsidóknak élénken elé akarta adni, hogy az általok bûnösöknek tartott pogányok, az õ bûnbánatos érzületökért, a mennyország isteni asztalához elõttök fognak bebocsáttatni. E tekintetnél fogva az idõsb fiú Izrael népét, különösen pedig a törvény betûje szerint igazaknak látszó farizeusokat, az ifjabb pedig a bûnös pogányvilágot és átalán a bûnösöket jelképezi.
Lk 15,12
az ingóságot, az ingatlan vagyont magának tartván.
Lk 15,16
A görög szerint: vadgyümölcscsel, mint némelyek vélik, azon fa gyümölcsével, melyet mi szent-jános-kenyérnek nevezünk, mi keleten a legszegényebb emberek és a barmok tápláléka.
Lk 15,16
annyit, hogy abból jóllakhatott volna. A cselédség fölött egy felügyelõ volt, ki közöttök a táplálékot felosztotta. Lásd Luk. 12,42.
Lk 15,18
megbántottam az Istent.
Lk 15,22
Ez a szó nincs meg a görögben.
Lk 15,30
A görög szerint: vagyonodat.
Lk 15,31
Vonatkozólag a zsidókra (lásd 8-ik jegyz.) értelme ez: Van hitetek az igaz Istenben, van törvényetek, s vannak prófétáitok, és részt is vehettek azon kegyelmekben, melyeket a megtérõ pogányoknak és bûnösöknek adok, ha akartok; azonban, hogy örvendeznek az õ megtérésökön, és õket elfogadom, ez atyai kötelességemben áll, mivel õk is gyermekeim; vagy ti azért akartok roszak lenni, mivel én jó vagyok?
Lk 16
Lk 16,1
A gazdag ember itt az Istent jelenti, a sáfár az embert, a javak e világ gazdagságait. A hasonlat értelme ez: Valamint amaz idegen jószágból magának jóbarátokat gyüjtõ sáfár okosan intézte dolgait, hogy földi életét fentarthassa: szintoly okosak legyünk mi is, hogy e világ gazdagságain, melyeket bírunk, de melyek még se valódi tulajdonaink, magunknak barátokat szerezzünk az örök életre (Ágost.). A tékozló fiúról elõadott példabeszédben a földi javak igaztalan, bûnös használatáról volt szó; az itt következõben pedig a gazdagságnak vagyis a világi javak fölöslegének helyes használatáról adatik tanítás.
Lk 16,6
Szószerint: száz kád. A héber kad tulajdonképen korsót jelent. A görög szerint: száz bat. Ez 2022 köbhüvelyknyi mérték.
Lk 16,6
A tékozló sáfár urának vagyonából veszen el, s azt ajándékozza az adósnak, hogy ezt barátjává tegye. Hasonlóképen mi is, kik egyben vagy másban elfeledkeztünk kötelességünkrõl, tartozunk birtokunk fölöslegébõl, mely szintén nem tulajdonunk, hanem az Istené, az Isten egyéb adósainak, a szegényeknek adni, hogy õk, vagy inkább a jótétemények, melyekkel irántok viseltetünk, kegyelmet szerezzenek nekünk az Istennél.
Lk 16,7
Szószerint: Száz kor buzát, mi 4320 tojásnyi mérték volt.
Lk 16,8
Az Úr megdicséré a sáfár eszességét, hogy az általa kezelt javakat saját hasznára fordította. Hasonlóképen mi is okosan cselekszünk és dicséretet nyerünk, ha a fölösleget, melyet Isten sáfárkodásunkra adott, örökkévaló hasznunkra fordítjuk. A sáfár idegen jószágból ad, mi magában véve rosz; de ez csak a hasonlathoz tartozik, és csak annyiban alkalmazható, a mennyiben a fölösleg, melybõl adni tartozunk, szintén idegen, t. i. az Isten jószága, mely csak kezelés végett adatott nekünk. Elajándékozni oly jószágot, melylyel nem rendelkezhetünk, ép oly rosz cselekedet lenne, mint a minõ a hûtelen sáfáré volt.
Lk 16,8
nemzetségökre nézve, oly dolgokra nézve, melyek e világot, az õ életöket és földi jólétöket illetik.
Lk 16,8
Azok, kik igaznak és jónak azt tartják, mit a világ annak tart, sokkal okosabban tudnak intézkedni, hogy czéljokat elérjék, mint azok, kik mennyországba törekszenek, hogy az örök üdvöt elnyerjék.
Lk 16,9
az igazságtalan gazdagságból. Lásd Máté 6,24. A gazdagság átalán igazságtalannak mondatik, mivel az idegen jószág, t. i. az Istené, melyet mi mint sáfárok birunk; mivel nem valódi, igaz, tulajdonképen való jó az, mint a mennyei javak, az igazság, erény; mivel ritkán szereztetik igazságtalanság nélkül, és közönségesen igazságtalanságra és bûnre csábít. Értelme ez: Fölöslegteket fordítsátok a szeretet és jótékonyság cselekedeteire, hogy ezek mintegy barátaitok legyenek, kik nektek az örökkévaló hajlékokat megszerezzék.
Lk 16,10
A „csekély“ itt a földi javakat jelenti. Isten ez alapelv szerint intézkedik; a ki csekélyben hív, nagyban is az; tehát csekélyben is bizonyítsuk be iránta hûségünket, ha nagyra, mennybe óhajtunk emeltetni.
Lk 16,10
a mennyei adományok jó használásában; mert az ilyennél van a szeretet Szentlelke, ki õt helyesen vezérli. Azonban Krisztus itt közmondásképen szól; a közmondások pedig, habár nem mindig, de többnyire találók.
Lk 16,11
Ha nem vagytok hívek az idegen, igazságtalan javak (lásd 8-ik jegyz.) kezelésében, mikép lehetne rátok bízni a mennyei, a valódi javakat?
Lk 16,12
Miénk az isteni, a mennyei, mert mi Isten képére vagyunk teremtve, tehát isteni nembõl valók. Ha ti hívtelenek voltatok a földi javak kezelésében, melyek rátok nézve idegenek, a mennyiben csak sáfárkodástokra adattak, és nem lényetekhez tartozók: Isten nem adhatja meg nektek, a mi származástoknál, természeteteknél fogva titeket illet, s így mintegy tulajdonotok; mert a ki az idegen vagyont eltékozolja, megérdemli, hogy tulajdonát is elveszítse.
Lk 16,13
Ennek összefüggése az elõbbivel ez: A ki fölöslegét így nem használja, az rabja a gazdagságnak, és azért Isten szolgája nem lehet; mert két úrnak, kik ellenkezõt parancsolnak, szolgálni nem lehet. Lásd Máté 6,24.
Lk 16,15
Ti cselekvésteket, különösen gazdagságtok hovaforditására nézve, szent és igazságos színben tudjátok az emberek elé tüntetni, de az Isten ismeri sziveteket, és tudja, hogy csak az élvezetre és a földi jólétre van gondotok; a ti színlett jámborságtok és igazságtok az emberek elõtt ugyan nagynak látszik, de az Isten elõtt utálatos.
Lk 16,16
mindenkinek erõt kell magán vennie, hogy azt elnyerhesse.
Lk 16,18
A 16. 17. 18. versek értelme, összefüggésben az elõbbiekkel és egymás között, ez: A gazdagság ily kezelése nehéznek látszik ugyan elõttetek, de itt az idõ, hogy hirdettessék az Isten országa, melyben mindenkinek kijut a nehéz föladat, hogy azt véghezvigye (lásd 14. r. 16-ik jegyz.), és csak azok érik el a czélt, kik magokon erõszakot tesznek (Máté 11,12.). Az Isten országának elérkezését hirdetõ Jánosig tartott a törvény és a próféták, a kevésbbé tökéletes vallási állapot (lásd a bevez. az evangéliomokhoz); most már a kegyelem új szövetsége hirdettetik. Ez a törvényt ugyan meg nem szûnteti, mert annak legkisebb szabálya is fen fog tartatni; hanem az minden szabályaival együtt annyiban fog megváltozni, a mennyiben tökéletesítve, fensõbb módon visszaadatik. Példáúl szolgáljon erre a házasságról szóló tanítás, mely az új szövetségben tökéletesebb, a dolog természetével megegyezõbb módon adatik elé, valamint átalán minden tanításom a tökélyre czéloz, melyet csak azok érnek el, kik arra komolyan és állhatatosan törekszenek. Ker. sz. János föladatáról lásd Máté 11.; a törvény tökélyesûlésérõl lásd Máté 5,17.18.; a házassági kötelék fölbonthatlanságáról lásd Máté 19,3. s követk. Márk 10,2. s követk. Máténál e versek más összefüggésben adatnak elé.
Lk 16,9
A dúsgazdag azon embereket jelenti, kik a földi javakat roszra fordítják és semmi jót nem tesznek; a szegény Lázár azokat, kik fáradalmas, de erényes életet élnek a földön. Ezek örök jutalmat nyernek, amazok örök büntetést. E példabeszédbõl azt is lehet következtetni, hogy a ki itt érzéki örömekben él, ott nehezebben üdvözûl, és hogy a szegényeket inkább lehet boldogoknak mondani, mint a gazdagokat.
Lk 16,20
azaz: kit Isten segít.
Lk 16,21
„de senki sem adá neki“ nincs meg a görögben.
Lk 16,21
mint félholthoz jövének, és nevelék fájdalmait.
Lk 16,22
Ábrahám kebele, a patriarkák nyughelye, hol õk Krisztust várták. Kebelnek mondatik, mivel a gyermekek, kik szeretõ atyjokhoz mennek, mintegy az õ kebelére fölvétetnek.
Lk 16,22
a sohajtás helyén (Jób 26,5.). A görögben csak annyi van: és eltemetteték. A pokol a következõ vershez van csatolva így: Pokolban pedig fölemelvén stb.
Lk 16,25
a Messiás eljövetének reménye által; azonkivûl a pokol tornácza nem volt örömhely, sõt inkább a patriarkák, minden vigasztalás mellett is, csendes bánatban voltak, mivel az Isten látásának még nem örvendhettek. Lásd Zsolt. 6. 7-ik jegyz.
Lk 16,28
a pokol kínjairól. Mások szerint: hogy figyelmeztesse õket.
Lk 16,31
Mert hogy a csodát valaki bizonyságúl elismerje, készséges hittel kell bírnia. Lásd Máté 12. r. 36-ik jegyz.
Lk 17
Lk 17,2
Némelyek a görögöt így: szamaras malomkõ.
Lk 17,2
alkalmúl szolgáljon az õ bukására.
Lk 17,5
hogy ezt jól megérthessük, és örömmel gyakorolhassuk.
Lk 17,6
látszólag oly kicsiny, de bensõtökben élõ.
Lk 17,8
hogy nekem szolgálhass.
Lk 17,10
Ezen hasonlat arra tanít, hogy kötelességeink teljesitésében a fáradhatlan hûséget mély alázattal kell egybekapcsolnunk, mely magának semmi érdemet sem tulajdonít; akkor nyerjük meg a hitnek amaz erejét. A keresztény ember megtanúlhatja ebbõl, hogy habár egész nap fáradásig dolgozott is, mielõtt nyugalomra menne, nem szabad elmulasztania, hogy elõbb urának ne szolgáljon, azaz, ne teljesítse iránta különös kötelességeit – t. i. hogy õt imádja, neki hálát adjon, õt kérje és magasztalja. Jegyezd meg ezt is, hogy itt a szolga tesz urának szolgálatot, egykoron pedig az Úr fog neki szolgálni (lásd Luk. 12,37.).
Lk 17,12
hogy õt tisztátalanná ne tegyék.
Lk 17,16
Lásd Máté 10,5.
Lk 17,18
hálát adjon Istennek, a minden jó kútfejének.
Lk 17,20
a Messiás, mint földi uralkodó, földi dicsõségben?
Lk 17,20
mint jõni szoktak a királyok, fényes kisérettel és külsõ pompával.
Lk 17,21
Nincs térre szorítva, mint valami földi dolog, mint egy pusztán földi ország.
Lk 17,21
Isten országa bensõleg támad itt vagy ott tisztán szellemi módon, és nálatok is bensõtökben kell létre jõnie (Ján. 3,3.). Külsõleg hirdettetik ugyan, de minden egyes emberre nézve bensõleg kezdõdik készséges hit által, és benne minden jóvá fejlõdik, s igazsággá, békévé és örömmé lesz a Szentlélekben (Rom. 14,17.). Ebbõl azonban nem következik, hogy Isten országa épen nem látható, nem észlelhetõ a földön. Krisztus csak annyiból állítja a farizeusok ellenében, hogy az nem szembetûnõ azon értelemben, mint a farizeusok várták, nem földi, érzéki, csupán a zsidókra kiterjedõ ország. De hogy annak egyszersmind a hivõk látható társulataképen, egyházképen kell föltûnnie, ez magától értetett. Mert a belsõ külsõképen nyilatkozik, és midõn Krisztus hivõket, tanítványokat és apostolokat gyüjtött maga köré, akkor velök együtt, mialatt az Isten országa bennök volt, egyszersmind egy külsõleg látható társaságot is képezett, melyet mi anyaszentegyháznak nevezünk. A bensõnek és külsõnek ezen csatlakozását már maga a kifejezés is mutatja, „bennetek“ van, t. i. „bensõtökben“ és egyszersmind „közöttetek.“
Lk 17,22
Összefüggésben az elõbbivel, jelen vers értelme ez: Most már nincs többé mit várni, Isten országa bensõleg és külsõleg eljött; most arról van szó, hogy az alkalmat, a kegyelem idejét használjátok. Értsétek ezt magatokra, és fordítsátok hasznotokra közöttetek látható jelenlétemet, mert eljõ a nehéz idõ, a munka, fáradság és szorongatás ideje, midõn legalább egy napig kivánnátok engem személyesen látni, hogy tõlem vigasztalást és oktatást nyerjetek, de nem fogtok látni engem. Mindazáltal én ismét eljövök; de ne hagyjátok e részben elámíttatni magatokat. Lásd a követk. Az összefüggés így is lehetõ: Ti is vártok egy országot külsõ dicsõségben, és egykor epedve fogjátok várni eljövetelem napját, midõn azt létesítendem; de ti nem láttok meg engem akkor, midõn kivánjátok. Ne csaljátok meg ebben magatokat.
Lk 17,24
Õ hirtelen oly fénynyel és dicsõséggel fog megjelenni, mely az egész világot meglepi. Lásd Máté 24,27.
Lk 17,25
Még mindig megvettetik a rosz világtól az õ híveiben. Lásd Máté 16,21.
Lk 17,26
az õ második eljövetekor.
Lk 17,30
magát dicsõségben megmutatja. Az õ elsõ eljövetétõl fogva el van az rejtve az õ híveinek Istenben rejtezõ életében. De második eljövetekor minden napfényre jõ, és Isten országa külsõleg is dicsõ lesz, habár nem úgy, mint azt a farizeusok várták (20. v.).
Lk 17,31
hanem csak az Úr eljövetére gondoljon, hogy õt saját üdvére elfogadhassa; csak ahhoz fusson, kitõl segítség jõ. Máténál 24,17. e szavak egyenesen az Úrnak azon eljövetérõl értetnek, midõn itéletet vala tartandó Jerusalem fölött.
Lk 17,32
ki vagyonáról gondoskodva, visszanézett, s ez által vesztét találta.
Lk 17,33
Ez idõben nem kell semmi egyébre gondolni, hanem hogy az ember az õ valódi életét t. i. lelki életét megmenthesse. Lásd Máté 10,39.
Lk 17,34
Ebbõl következtetik némelyek, hogy az Úr második eljövetele éjjel fog történni. Vigyázzatok és imádkozzatok.
Lk 17,36
Hol fog ez megtörténni?
Lk 17,37
Hol a romlottság már megérett, ott következik be a büntetõitélet. Vesd össze: Máté 24,28.
Lk 18
Lk 18,5
A görög szerint: hogy ne járjon mindig rám, és ne boszantson. Mi egyre megy a latinnal.
Lk 18,6
mit mondott e példabeszédben.
Lk 18,7
az igaz bíró és emberbarát.
Lk 18,7
A görög szerint: habár késik is ügyökben.
Lk 18,8
itéletre.
Lk 18,8
Ezen igék mutatják, hogy a fönebbi példabeszéd egyenesen ama szorongatásokra vonatkozólag mondatott, melyeket a kevés számú hivõk a végsõ idõben szenvedni fognak a kereszténység elleneitõl, mely szorongatásokból állhatatos könyörgésök után hirtelen ki fognak szabadíttatni az ember Fia megjelenése által. Hogy az utolsó idõkben a hitnek, s az evvel kapcsolatban levõ fensõbb életnek és mûködésnek nagy fogyatkozása fog bekövetkezni, ezt maga az Úr érinti Luk. 17,26–28. és Máté 24,24. Vesd össze ezzel Joel 3. r. 3-ik jegyz. és az imádságról átalán Máté 6,6. s követk. 7,7. s követk.
Lk 18,9
A következõ példabeszédben a farizeus azon embereket jelenti, kik az õ külsõ jócselekedeteikben, s külsõleg tisztességes életmódjokban elbízva magokat, azt hiszik, hogy azért már Isten elõtt is kedvesek, és másokat megvethetnek. A vámos azokat jelenti, kik bûnös voltukat elismervén, jócselekedeteikben nem találják magokat megigazúlva, hanem töredelmes szívvel kegyelmet kérnek az Istentõl. Egyszersmind arra tanít a példabeszéd, hogy imádságunknak, ha meghallgattatását óhajtjuk, alázatos, töredelmes szivbõl kell származnia.
Lk 18,10
Lásd Máté 3,7.
Lk 18,10
Lásd Máté 5,46.
Lk 18,27
ki a gazdagnak kincsei közepett is megadhatja a szegénység lelkét.
Lk 18,32
A görög szerint: meggyaláztatik.
Lk 18,34
Õk ezen igéket nem tudták megegyeztetni a jövendõ dicsõ országról táplált reményökkel, és a Megváltó hatalmáról való meggyõzõdésökkel; és mivel Jézus gyakran szólt jelképes értelemben, könnyen megnyugtatták magokat azzal, hogy az õ beszédeit nem kell épen betûszerinti értelemben venni.
Lk 18,35
Vesd össze: Máté 20,29. Márk 10,46. hol azonban két vaknak meggyógyitásáról van szó a Jerikóból történt kijövetelkor, melyet a bemenetelkor véghezvitt jelen gyógyítással nem kell ugyanegynek tartani.
Lk 19
Lk 19,2
vámbérlõ, ki az alvámosok által beszedett pénzt a romaiaknak átszállította (lásd Máté 5,46. 9,10.), tekintélyes férfiú volt.
Lk 19,4
melynek oly levelei vannak, mint a szederfának, és gyümölcsei, mint a fügék.
Lk 19,7
azaz: közõlük igen sokan.
Lk 19,7
Zakeus bûnös volt, de elismerte bûnét, jóvá akarta azt tenni, és üdvét Jézusnál kereste. Az ilyenhez tér be Jézus.
Lk 19,8
saját házában (9. v.).
Lk 19,8
Másik felét sem tartja meg magának, hanem abból az igazságtalan úton szerzetett négyszeresen adja vissza. Egy nem elég (t. i. az alamizsnaadás), úgymond sz. Ambrús; mert az adakozás nem fogadtatik kedvesn mindaddig, míg az igaztalanság folyvást tart. A bûn, úgymond sz. Ágoston, nem bocsáttatik meg, míg az eltulajdonított jószág vissza nem téríttetik.
Lk 19,9
mivel abba betértem kegyelmeimmel.
Lk 19,9
nem csupán testi származásánál, hanem érzületénél fogva is, a mennyiben hiszen és szeret, mint Ábrahám.
Lk 19,10
Betértem Zakeushoz, megbocsátottam bûneit, és õt megigazúlttá tettem, mert föladatom, a bûnösöket megtérésre híni, és pedig elõször a zsidókat, Ábrahám fiait, és közõlük azokat felfogni és üdvözíteni, kik Ábrahám valódi gyermekei akarnak lenni érzületöknél fogva is, t. i. a kik hisznek és szeretnek. A kathol. anyaszentegyház e történetet minden templom fölszentelésének ünnepén olvastatja, és pedig igen alkalmasan; mert a hol csak templom építtetik, és keresztény isteniszolgálatra fölszenteltetik, ott Jézus betér kegyelmeivel a bûnösökhöz, de csak azokhoz, kik hinni és szeretni akarnak, mint Ábrahám, a hivõk atyja.
Lk 19,11
dicsõségében tûnik fel e földön. Lásd Luk. 17. r. 18-ik jegyz. A következõ példabeszéd arra vala õket tanítandó, hogy az Úrnak kegyelemteljes eljövetelét az õ szolgálatában a tõle nyert adományok hû kezelésének kell megelõznie. Hasonló példabeszédet ad elõ, habár nem ugyanezt, Máté 25,4. s követk.
Lk 19,12
A nemes ember Krisztus, az ország a mennyei dicsõség (Luk. 24,26.), hova szenvedése után bement; a szolgák az apostolok és a többi keresztények, kiknek nyert adományaik hû kezelése által az õ eljöveteléhez készülniök kell; a gíra a kereszténység adománya: a polgártársak, alattvalók, az igazságra fogékonytalan izraeliták s mindnyájan a kereszténység ellenei.
Lk 19,13
minden szolgáját. A tízes szám, melybõl a számrendszer alakúlt, jelképezi a sokaságot, az összeséget.
Lk 19,13
szószerint: tíz mínát. A mína száz drachma súly volt, pénzértékre véve, mintegy huszonegy krajczár. Mindenik egy mínát kapott. A kereszténység elsõ adománya, a szent keresztségben való újjászületés minden kereszténynél egyenlõ; az adományok és kegyelmek idõvel növekednek vagy fogyatkoznak, s különféle embereknél különfélék a szerint, a mint az isteni váltságmunkát hasznokra fordítják. Sz. Máténál e különféle kegyelmek a természet különféle adományaival együtt értetnek a talentomok alatt, melyekbõl nem nyert mindenki egyformán.
Lk 19,13
míg dicsõségben eljövök, mint bíró. Ez a második eljövetel az egész emberiségre nézve világvégezetekor leszen; minden egyes emberre nézve pedig halála óráján. Lásd Máté 24,42. s követk.
Lk 19,14
Krisztus mennybemenetele s dicsõségébe való belépte után is tagadták a zsidók Krisztust, és tagadják mindez óráig.
Lk 19,16
Vesd össze: Kor. I. 15,10.
Lk 19,17
nagyobb boldogságod és uralmad mennyországban.
Lk 19,20
A gírát kezkenõbe elrejteni, annyit tesz, mint a kereszténység adományát gyalázatos, vétkes tunyasággal figyelem nélkül hagyni.
Lk 19,22
A ki semmi jót nem tett, már roszat tett.
Lk 19,26
Tudtad, hogy én stb. szavak nincsenek meg a görögben, de meg vannak Máténál 13,12. 25,29.
Lk 19,27
Lásd a 14. v.
Lk 19,27
A hitetlen zsidók és a kereszténységnek minden ellenei iszonyú, örök halállal fognak meghalni. Ily sors vár a rest szolgára, mert a gíra elvesztése a kegyelem elvesztése, ez pedig az üdvösség elvesztése.
Lk 19,30
Betfágéba.
Lk 19,30
Lásd Máté 21,2.
Lk 19,32
A görög szerint: és megtalálák, a mint mondotta nekik.
Lk 19,35
felsõruháikat, palástjaikat.
Lk 19,37
Jerusalem felé.
Lk 19,38
Bárcsak az Isten kiengesztelõdnék, az angyalok és emberek újra Istennek egy családjává egyesûlnének, s ez által Isten megdicsõíttetnék!
Lk 19,42
javadra, üdvösségedre.
Lk 19,48
hogy õt titkon elveszthessék.
Lk 20
Lk 20,14
A görög szerint: értekeztek egymás között.
Lk 20,16
Mert a farizeusok észrevették, hogy a példabeszéd rólok szól.
Lk 20,20
Tettetéssel járúlnak ahhoz, ki a sziveket és veséket vizsgálja.
Lk 20,35
Lásd Máté 22,30. 26-ik jegyz.
Lk 20,36
mivel mint igazak támadnak fel. Az istentelenek is feltámadnak, de nem az Isten fiainak dicsõségében. Jézus egyenesen tanítja, hogy a feltámadott igazak között nem lesz többé helye a házasságnak. A feltámadott gonoszokról nem szól ugyan világosan, de hogy a házassági viszony ezek közt is megszûnik, azon körûlménybõl tûnik ki, hogy õk sem halhatnak meg, s a házasság nálok is czél nélküli lenne. Lásd Máté 22. r.
Lk 21
Lk 21,5
A templom külsõ tornáczában mindenféle harczi eszközök voltak, melyeket a zsidók zsákmányoltak, s hálaajándékúl az Istennek ott felfüggesztettek. A pogányok drága ajándékai, arany s ezüst koronák és egyéb ilyfélék is valának ott.
Lk 21,7
nem csak Jerusalem pusztúlásának, hanem a világ végezetének is. Hogy ez utóbbiról is van szó, világosan bizonyítja Máté 24,3. A mi következik tehát, mind a két büntetõitéletre együtt vonatkozik. Vesd össze: Mátét s ott a jegyzeteket.
Lk 21,13
Történni fog ez rajtatok, hogy az igazságról bizonyságot tehessetek; mi egyszersmind bizonyságúl fog szolgálni ellenségeitek ellen. Lásd Máté 10,18.
Lk 21,18
Isten akarata nélkül. Lásd Luk. 12,7.
Lk 21,19
Ha békével kitartók lesztek, lelketek üdvét megnyeritek. A béketûrés bírja a lelket; mert a béketûrõ ura lelkének, békével tudja azt vezérleni, a mint akarja. A béketûrés, úgymond sz. Gergely, a mi lelkünk birtoka, mert gyökere és õre az minden erénynek. Valóban semmi erényt nem tehetünk tulajdonunkká, és egyikben sem gyarapodhatunk, hacsak nagy béketûréssel le nem gyõzzük annak akadályait, melyek bennünk és kivûlünk minden jónak útjában állanak.
Lk 21,20
A görög szerint: hadseregektõl. A romai ostromló sereg három osztályból állott, s romai és idegen csapatokból is volt összeállítva.
Lk 22,20
a prófétáknál, különösen Dánielnél 9,26.27.
Lk 21,24
mígnem a népek is, melyek azalatt a kereszténységre térnek, megfutják pályájokat és itéletre megérnek (lásd Joel 3.), midõn majd a zsidók megtérnek (Rom. 11,25. s követk.), és a világitélet bekövetkezik.
Lk 21,33
Az anyaszentegyház Krisztus ezen szavait, melyek egyenesen az õ itéletre való eljövetérõl szólnak (25–33. v.), advent elsõ vasárnapján olvastatja, hogy hívei annál inkább törekedjenek az Úrnak szegény sorsban és homályban lett kegyelemteljes eljövetelét hasznukra fordítani; mert csak a ki az Urat ily szegény sors homályában fogadja, és maga is az õ szegény, Istenben elrejtett életét magáévá teszi, az nézhet bizalommal eléje az õ itéletre leendõ eljövetének, és csak az reménylheti, hogy vele dicsõségben ki fog tûntettetni.
Lk 21,37
Bethániában. Lásd Máté 21,17.
Lk 22
Lk 22,4
a templomõrök tiszteivel 52. v. Apost.cs. 4,1. Ezek leviták voltak.
Lk 22,15
Jézus azért óhajtotta ezt oly nagyon, mivel alkalmúl akarta használni arra, hogy az Oltáriszentséget szerezhesse, s nekünk ebben szeretetének leggyöngédebb bizonyítványát és kegyelmének legdrágább zálogát hagyhassa.
Lk 22,16
Nem tartom többé veletek a húsvétet, mígnem a mennyei örömek húsvétét veletek ünneplendem. A zsidó húsvét az egyiptomi elsõszülöttek megöletésének és az izraeliták megkiméltetésének emlékére szenteltetett (Móz. II. 11. és 12. r.). Miután e halál egyik részrõl, és a megkegyelmezés másik részrõl tökéletesen csak utolsó itéletkor fog bekövetkezni, mikor az egyiptomiak által elõképezett gonoszok mind elvettetnek, és a jámborok, kiknek elõképei voltak az izraeliták, mindnyájan kegyelmet nyernek: tehát a húsvét a jámboroknak ez itélet után következõ üdvözûlésekor fog tökéletesen ünnepeltetni, s ennélfogva a húsvét bevégzett teljesedése az örök boldogság. Vesd össze: Kor. I. 5,7.
Lk 22,17
A húsvétidei lakomáknál bevett szokás szerint, miután a bárány elköltetett, vacsora végén a pohár még egyszer körûljárt. Ez itt e pohár, melyet tehát jól meg kell különböztetni az újszövetség titokteljes kelyhétõl (20. v.).
Lk 22,19
miután a húsvéti vacsorának vége volt, mint ez a szent kehelynél világosan ki van fejezve (20. v.). Krisztus Urunk az Oltáriszentség szerzését a húsvéti bárány elköltéséhez csatolja, mivel ez az által fensõbb módon lélekben és igazságban vissza lõn adva. Hasonló módon Krisztus a mózesi törvénynek egy isteni rendelvényét sem szûntette meg, hanem valamennyit a szellem magasabb körébe vitte át.
Lk 22,19
Mint szerzette Jézus ezen igékkel a szent áldozatot és eledelt, megmagyaráztatott sz. Máténál. Az utóbbi szavakban: „Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre“ a parancs van kifejezve, mely az apostoloknak adatott, hogy ezentúl az anyaszentegyházban az áldozatot és vacsorát az õ emlékezetére tartsák, s ezzel õket Jézus papokká szentelte föl. Erre vonatkozólag mondja a trienti sz. gyülekezet (23. ül. 1. fej.): Ha valaki mondja: hogy az új szövetségben nincs látható és külsõ papság, vagy nincs hatalom az Úr valóságos testének és vérének consecrálására s feláldozására, hanem csak szolgálat és puszta hivatal az evangéliom hirdetésére: átok alatt legyen. E megbízás és a nyert hatalom következtében ismételték az apostolok és ezek utódai Krisztus ezen cselekedetét, és ismételni fogják világ végezetéig. E cselekvény legrégibb idõk óta a latin egyházban misének (Missa) neveztetik, mivel az áldozópap annak végezetével az egybegyûlt néphez igy szóla: Ite, (actio) missa est, azaz: Menjetek, vége a cselekvénynek. A görög egyházban szent szolgálatnak, szent cselekvénynek neveztetik az. Hogy ez az ismételt cselekvény, a sz. mise, egész valóságában egy azzal, melyet Krisztus az utolsó vacsorán végzett, kitûnik a kettõnek egybehasonlításából. Valamint Krisztus 1) Istennek hálát adott és õt magasztalta a föláldozandó kenyérért, 2) a kenyeret átváltoztatta, 3) eledelûl adta: úgy a szent misének is három része vagyon: 1) a fölajánlás és hálaadás (Offertorium és Sanctus), 2) az átváltozás, 3) a részesûlés. A minden résznél közbeszõtt imádságok nem lényegesek ugyan, de az egyház által a legrégibb idõk óta rendeltettek, hogy a mise minden részét annál méltóbban lehessen megünnepelni.
Lk 22,20
a húsvéti bárány elköltése után.
Lk 22,20
az én vérem, mely az új szövetséget megpecsételi. Lásd Mátét és Márkot.
Lk 22,21
Júdás tehát a szent vacsorában együtt részesûlt. Mi mélységes az Úr megalázódása! A mily kevéssé mérhetjük meg az Úr fölségét, ép oly kevéssé az õ megalázódását s önmegsemmisítését is.
Lk 22,22
Máté 26,21–25. és Márk 14,18–21. szerint, Jézus Júdás árulását a szent vacsora szerzése elõtt jelentette ki; itt arról utána tétetik említés. Habár Jézus az õ árulójáról még a szent vacsora elõtt szólt (Ján. 13,10.11.18.), mégis az árulónak tulajdonképen való kijelentetése azután történt. Lásd Ján. 13. r. 16-ik jegyz.
Lk 22,24
A versengés elõbb történt (Máté 18,1. 20,21.24.); most a szent vacsora után, midõn az apostolokban az alázatosságnak legmélyebb gyökeret kellett vernie, az Úr még egyszer oktatást adott nekik az ily veresngésnek és minden nagyravágyó érzületnek hiábavalóságáról.
Lk 22,25
Lásd Máté 20,25.
Lk 22,25
e föld hatalmasainak jótévõ, kegyes, kegyelmes czímek adatnak.
Lk 22,26
ne gyakoroljatok uralmat úgy, mint a pogány hatalmasok, és azt, mit alattvalóitokért tesztek, ne tekintsétek részetekrõl kegyelemnek.
Lk 22,27
Ezzel az Üdvözítõ különösen a lábmosásra czéloz. Lásd Ján. 13,4–14.
Lk 22,28
viszontagságaimban, megtámadtatásaimban.
Lk 22,29
az örökkévaló boldog uralmat mennyországban.
Lk 22,30
A vendégség itt az örök boldogság képeûl vétetik. Vesd össze: Máté 8,11.
Lk 22,30
Lásd Máté 19,28.
Lk 22,31
hogy megkisérthessen titeket. A rostálás képe igen alkalmasan fejezi ki a kisértést; mert valamint a rostálás által különöztetik el a búzaszem a polyvától, úgy a kisértet próbálja meg az embereket, jók-e vagy roszak.
Lk 22,32
A 31. 32. v. értelme ez: Simon! te anyaszentegyházam alapköve! a sátán tégedet, a te társaidat és minden híveimet igyekezni fog tanításom egy vagy más pontjában elpártolásra bírni; hanem én Atyámat különösen kértem éretted, kitõl, mint fõtõl függ minden, hogy a te hited az igaz Krisztusban, a mint te õt megvallottad, soha el ne fogyatkozzék. Te is fogsz ugyan ingadozni, de ismét megtérsz. Ha majd ez megtörténik, erõsítsd meg a hitben atyádfiait is. Az Úr igéretet tesz itt az anyaszentegyház fejének és minden õ törvényszerû utódainak, hogy az igaz Krisztus vallása, mint azt Péter kijelentette, az igaz hit nálok soha sem fog megszûnni. Ez akkor történnék, ha nyilván az egyház elõtt valami tévtant hirdetnének, vagy abba beleegyeznének. Ez soha nem történt, és soha nem is fog történni (Leo, Ciprián, Bellarmin stb.)
Lk 22,34
nem virad meg, mielõtt háromszor stb.
Lk 22,36
Ez igéket az apostoloknak nem volt szükség betûszerinti értelemben venniök; mi kitûnik abból, hogy Jézus utóbb roszallotta, midõn Péter az õ védelmére kardot rántott (Máté 26,52.). Sõt inkább értelme ez: Eddig minden jól ment, és semmiben sem volt fogyatkozástok, de most rám és tirátok nagy üldözés vár, rátok ezen fölûl még nagy szükség, melyet emberi számitás szerint csak karddal és jó készlettel lehet elhárítani; azonban ne az emberi okosság vezessen az Isten utain, hanem a bizodalom Isten oltalmában, s a megnyugvás Isten akaratában (ar. sz. Ján.).
Lk 22,37
beteljesedik.
Lk 22,38
Az apostolok nem hatottak be Krisztus szavainak értelmébe.
Lk 22,38
Jézus nem akarta bõven fejtegetni szavait, hanem megengedte, hogy a két kardot magokkal vigyék, nem ugyan az õ védelmére, hanem hogy megmutathassa, miként õ szabadakaratából megyen kínszenvedéseire. Mert midõn Péter a karddal Malkus fülét levágta, megdorgálá õt, és meggyógyítá a sérûltet. A kardok valószinûleg nagyobb kések voltak, melyeket az apostolok a húsvéti bárány megölésére használtak (ar. sz. Ján.).
Lk 22,40
hogy az én szenvedõ, elhagyott állapotomon meg ne botránkozzatok.
Lk 22,42
Némelyek a görögöt így: Akarod-e, hogy e pohár elmúljék tõlem?
Lk 22,43
feleletet hozott neki az égbõl, hogy Atyjának akarata, hogy õ szenvedjen; eléje terjeszté kínszenvedése gyümölcsét, s ez által bátorítá õt. A belsõ vigasztalástól, a belsõ felvilágosítástól önként megfosztá magát Jézus. Lásd Máténál.
Lk 22,43
mennél inkább nõttek szenvedései, annál többet imádkozott.
Lk 22,44
Hogy Krisztus valóban vérrel verejtékezett, átalános véleménye a sz. atyáknak, és sz. Athanáz egyházi kiközösítést is mond azokra, kik azt tagadják. Hogy nagy lelki gyötrelemben lehetséges a vérrel verejtékezés, az orvosok régen bebizonyították.
Lk 22,50
Péter. – János, ki az õ halála után írt, megnevezi õt (Ján. 18,10.).
Lk 22,53
Eddig nem fogtatok meg engem, bár majd mindig köztetek voltam; de hiszen az Atyámtól meghatározott pillanat még nem érkezett el. De most már itt van az, és az ördögnek hatalom adatott, hogy engem általatok keresztre feszíttessen.
Lk 22,61
Miután egy óránál több eltelt (56–59. v.), s a kihallgatás Annás és Kaifás fõpapoknál már megtartathatott, Jézust valószinûleg levitték a tornáczba, hogy a korán reggel egybegyülendõ (66. v.) magas tanács elé állíttathassák. Midõn a kihallgatástól elvezettetett megcsúfolásra (63–65. v.), hihetõleg akkor tekintett Jézus Péterre. Mások úgy veszik, hogy a kihallgató teremnek egy nyílt oldala volt, melyen át az elõcsarnokból be lehetett nézni. Ismét mások azt hiszik, hogy Jézus tekintete csupán az õ belsõ megindúlása lehetett.
Lk 22,61
Tulajdonképen: mielõtt a kakas elvégzi szólását. Sz. Márk szerint, kétszer szólott. Lásd Máté 26,34.75.
Lk 22,63
A görög szerint: Jézust.
Lk 22,63
hogy majd a magas tanács elé állítsák kihallgatásra. Lásd 33-ik jegyz.
Lk 22,66
Némelyek úgy veszik föl, hogy az itt következõ kihallgatás az, mely Kaifásnál tartatott, mirõl Máté (26,63.) és Márk (14,53.) szólanak. De a fönebbi kifejezés „a mint megviradott,“ határozottan megfelel a Máténál (27,1.) és Márknál (15,1.) elõforduló kitételeknek, hol reggel a magas tanács egybegyülésérõl van szó. A beszédek hasonlítanak ugyan egymáshoz, hanem azok ismételtethettek.
Lk 22,68
mert nem az igazságot keresitek, hanem csak ürügyöt, hogy engem elitélhessetek.
Lk 23
Lk 23,4
miután õt közelebbrõl kihallgatta. Lásd Ján. 18,33. s követk.
Lk 23,7
a húsvéti ünnep végett.
Lk 23,9
mivel azok hiú kérdések voltak, melyek csak az õ kiváncsisága kielégitésére szolgálandottak.
Lk 23,11
testõreivel, udvari népével együtt.
Lk 23,11
gúnyból tisztességruhába.
Lk 23,12
Pilátus tálan belevágott Heródes jogkörébe (vesd össze: Luk. 13,1.). Mivel Pilátus az Üdvözítõt elitélés végett hozzája küldötte, az õ tekintélyének ezen nyilvános elismerésénél fogva kibékûlt vele.
Lk 23,16
megostoroztatván. Lásd Máté 27,26. Márk 15,15. Ján. 19,1.
Lk 23,23
A görög szerint: az õ szavok és a fõpapoké.
Lk 23,29
Szerencsések azon asszonyok, kiknek nincs megsiratni való gyermekök. Oly nagy lesz a szorongatás, mely Jerusalemre jõ.
Lk 23,30
Akkor a félelem miatt a hegyek és halmok barlangjaiba rejteznek, s mivel ez sem nyujt biztosságot, hogy a szorongatástól menekedjenek, hirtelen halált fognak kivánni. Az egész a legnagyobb félelem, szorongás és kétségbeesés képe.
Lk 23,31
Ha az igaz és szent ily kegyetlen kínokra adatik, mit várjanak majd a gonoszok és istentelenek? Lásd Péter I. 4,17.
Lk 23,38
Lásd Máté 27,37. Márk 15,26.
Lk 23,39
szintén keresztre feszítve.
Lk 23,42
a te mennyei országodba Atyádhoz, az Istenhez.
Lk 23,43
a sz. atyák társaságában.
Lk 23,51
Lásd Márk 15,43.
Lk 23,54
elõkészületi nap volt a szombathoz (a mi péntekünk), és a szombat mármár kezdõdött.
Lk 23,56
a holttest bebalzsamozásához.
Lk 23,56
Lásd Móz. II. 20,10.
Lk 24
Lk 24,1
A görög hozzáteszi: és némely nõk valának velök.
Lk 24,12
Péterrel ment János is, mint ezt önmaga elbeszéli 20,2–10.
Lk 24,13
a tanítványok közõl.
Lk 24,13
mintegy két óra járásnyira. A két tanítvány az ünneprõl ment haza felé.
Lk 24,16
egyszersmind bezárva (31. v.). Tulajdonképen lelkök annyira el volt fogúlva és foglalva, hogy Jézus ismeretlennek látszott elõttök; mert az érzékek különösen függenek a lélektõl. Miért mutatta magát Krisztus a két tanítvány elõtt ismeretlennek, annak oka, sz. Ágoston és Gergely szerint, különösen abban rejlik, mivel Krisztus és az angyalok olyképen jelennek meg az embereknek, mint a minõk azok, kiknek megjelennek. A tanítványok nem találták bele magokat abba, a mi történt, és kétkedtek; azért jelent meg nekik mint idegen, ismeretlenûl.
Lk 24,21
megszabadítja a romaiak uralmától, és Zsidóországot ismét visszaállítja; most mivel õ meghalt, nem tudjuk, hanyadán vagyunk. A többi apostolok sem tudtak megválni azon gondolattól, hogy Krisztus az õ életidejök alatt fog dicsõségben megjelenni, megsemmisítendõ az Isten országának minden ellenségeit, és hogy Dávid új országa földi uralmában elkezdõdik (Ap.cs. 1,6.).
Lk 24,21
az is függõben tart minket, hogy ma harmadnapja, hogy mindez történt; mert harmadnapra õ fel akart támadni.
Lk 24,22
és zavarba hoztak, úgy, hogy most nem tudjuk, mit gondoljunk.
Lk 24,24
Lásd 12. v.
Lk 24,27
Ime honnét van az anyaszentegyháznál az irásmagyarázat. Az Úr fejtegeté az irásokat tanítványinak és apostolainak, ezek tanítványaiknak, a szent atyáknak, s a szent atyáktól veszi át az anyaszentegyház.
Lk 24,29
A görög hozzáteszi: hogy ott maradjon.
Lk 24,30
A régi atyák és többen a kathol. értelmezõk közõl azon véleményben vannak, hogy itt Jézus az õ szent testét nyujtotta tanítványinak. Lásd 35. v. Vesd össze: Máté 26,26.
Lk 24,31
Lásd a 19-ik jegyz.
Lk 24,35
Apost.cs. 2,42. versébõl kitûnik, hogy e kifejezés a szent vacsorát jelenti. Azért értetik az valószinûleg itten is.
Lk 24,36
Lásd Luk. 2,14. E szavak: én vagyok stb. nincsenek meg a görögben; de meg vannak a keleti fordításokban.
Lk 24,37
megrettentek az õ, zárt ajtóknál történt hirtelen megjelenésén, és azt hitték, hogy ez csupán csak lelkeknek lehetséges.
Lk 24,38
hogy én csupán csak lélek vagyok, s nem ugyanaz a Krisztus, ki veletek társalkodtam?
Lk 24,39
nem lélek van helyettem, hanem én magam, a ti uratok.
Lk 24,39
Az Úrnak és az üdvözûlteknek dicsõült teste finom ugyan a szellem erejénél fogva, úgymond sz. Gergely, hanem tapintható a valóságnál fogva. A bûn által a mi lelkünk kivánó, állatias, természetszerû lett, a nélkül, hogy ez által megszûnt volna szellem lenni; s viszont a megdicsõülés által testünk szellemi, természetfölötti lesz, a nélkül, hogy megszûnnék valódi test lenni.
Lk 24,41
Az öröm nem hagyta õket nyugodt meggondoláshoz és meggyõzõdéshez jutni.
Lk 24,43
A görög szerint: És vevé, és evék elõttök. A régiekbõl sokan olvasták úgy, mint a Vulgatában vagyon.
Lk 24,44
t. i. azt, hogy be kell stb.
Lk 24,44
E három czím alatt foglalták össze az egész szentirást. Lásd Makkab. II. 2,13.
Lk 24,45
Azután felvilágosítá elméjöket, hogy értsék a jövendöléseket, melyek az ó szövetségben Krisztusról szólanak. A Szentlélek kiárasztásánál pünköst napján lõn bevégezve az õ felvilágosíttatásuk. E versbõl kitûnik, hogy a mi természetes értelmünk, a természetes segédeszközök, melyek más könyvek megértésére fordíttatnak, nem elegendõk a szentirás megértésére. Ehhez felvilágosítás kivántatik onnan felülrõl, az értelmezés a Szentlélek által (vesd össze: Péter II. 1,20. s követk.), és mivel egy ember sem bízhatik magában, hogy az õ értelmezése a Szentléleké, mivel az õ tulajdon tévedhetõ lelkéé, vagy egy rosz léleké is lehet (lásd Kor. II. 11,14.), tehát mindenki az anyaszentegyház értelmezésére van utasítva, melyben a Szentlélek csalhatlan módon szól.
Lk 24,46
A többi evangélistákkal való összehasonlításból kitûnik, hogy az, mi itt következik, Jézus utolsó megjelenésekor az õ mennybementele napján történt. Az is meglehet, hogy sz. Lukács két jelenést, egy korábbit és az utolsót foglalta egybe.
Lk 24,47
õhelyette és az õ erejével.
Lk 24,49
a megigért Szentlelket. Vesd össze: Ján. 14,16.26.
Lk 24,49
t. i. a Szentlélekkel. Az apostolok akkor Jerusalemben voltak. Feltámadása után az elsõ nyolcz nap alatt megjelent nekik Jerusalemben (Luk. 24,34.35.36. Ján. 20,26. s követk.). Azután visszamentek Galileába, hol az Úr nekik szintén megjelent (Máté 26,32. 28,16.), és utóbb kétségkivûl az õ parancsára ismét Jerusalembe mentek, hol a Szentlélek eljövetéig kellett maradniok.
Lk 24,50
Bethániáról lásd Máté 21,17. A görög szerint: egész Bethániáig. Az olajfák hegyére vezeté õket (Ap.cs. 1,12.).
Lk 24,53
gyakorta, állhatatosan a templomban. Tartózkodási helyök elõször az étterem volt, hol az Úr velök az utolsó vacsorát tartotta. Ap.cs. 1,13.
Lk 24,53
E szócska sok régi kéziratban hiányzik.
JÉZUS KRISZTUS SZENT EVANGÉLIOMA JÁNOS SZERINT.
János a galileai halásznak, Zebedeusnak és Szaloménak fia (Máté 4,21. 10,3. 20,20. Márk 15,40.), az idõsb Jakabnak pedig öcscse vala (Máté 10,3.) Követvén Jézus hivását (Máté 4,21. vesd össze: Luk. 5,10.), ennek, mint apostol, állandó kisérõje volt, s Péterrel és Jakabbal együtt az õ legmeghittebb tanítványai közé tartozott (Márk 5,37. Máté 17,1. 26,37.). Az Úr többi apostolai fölött szerette õt, s ennek leggyöngédebb külsõ bizonyítványait az által adta, hogy õt saját keblén nyugodni engedte (13,23.25.), és halála óráján szeretett anyját az õ gondjaiba ajánlotta (19,26.) A szeretet e különös nyilatkozataiért hálás emlékezettel nevezte magát János azon tanítványnak, kit Jézus szeretett (19,26.), valamint viszont õ is szeretete által az Úr iránt magát kitûntette; mert ámbár Péter szeretete élénkebbnek és tevékenyebbnek mutatkozott (21,15.), mindazáltal János szeretete, úgy látszik, bensõbb és hivebb volt, minthogy valamennyi tanítvány között õ volt az egyetlen, ki az Urat kínszenvedésekor sem hagyta el, és õt egész a keresztig követte (19,26.). Jézus mennybemenete után, Péterrel oszlop (Gal. 2,9.), azaz, erõs tényezõ volt az evangéliom terjesztésére Palesztinában. A romai birodalom távolabbi tartományaiba, különösen Kis-ásiába, úgy látszik, csak késõbben ment. Annyi bizonyos, hogy sz. Péter és Pál apostolok halála után (Kr. u. 66. évb.) állandó lakhelye Efezusban Kis-ásiában volt. Innen gyakorolta fõpásztori felügyelését Kis-ásia egyházai fölött, sõt ezeknek új alapítójáúl és megerõsitõjeûl tekinthetõ. Innen történt, hihetõleg Nero császár uralkodása, mások szerint Domitzián alatt, hogy õ a hitért Patmos (most Palmosa) nevû szigetre számûzetett. Itt számkivetésében írta az Úr parancsára az Isten egyházának viszontagságáról szóló titkos jelenéseket. Késõbb, mint hiteles irók tanúsitják, – Nerva császár engedelmébõl visszatért ismét Efezusba, s mint fõpásztor kormányozta a kis-ásiai egyházakat úgy, mint azelõtt. Ezen késõbbi korban, Krisztus után az elsõ század utolsó éveiben történt, hogy a hívek sok kérésére s a Szentlélek ihletésébõl írta evangéliomát. Ebben, mint jelen mûve végén maga mondja, fõczélja volt megmutatni; hogy Jézus Krisztus az Isten Fia, és hogy mindazok, kik benne hisznek, örök életet nyernek. Minthogy Cerintus és más eretnekek ép azon idõtájban léptek fel, kik Jézus személyérõl és fönséges méltóságáról különféle tévtanokat terjesztettek, ez ösztönûl szolgálhatott neki, hogy a többi evangélistánál e részben a tiszta tanítmányt határozottabban és bõvebben adja elõ a hiveknek. A többi három evangéliomot is kiegészítette annyiban, hogy az Úr Jézusnak nem annyira tetteit, mint inkább beszédeit adja elõ, s itt-ott oly eseményeket és körûlményeket közöl, melyekrõl õ, mint szemtanú, különösen tehetett bizonyságot. János evangéliomának e különös tulajdonára vonatkozólag, nevezték azt a régiek szelleminek, íróját pedig „Theologusnak“ azaz Istenrõl szólónak, a három evangéliomhoz képest, melyek többet szólanak Jézus emberiségérõl és földi életérõl. Szépen mondja errõl sz. Ágoston: „A négy evangéliomban, vagy inkább, az egy evangéliom négy könyvében, sz. János apostol, ki szellemi ismereteinél fogva sashoz hasonlittatik, magasabban és sokkal fönségesebben emeli föl szavát, mint a többi három, s e fölemelkedésben a mi sziveinket is föl akarta emelni. Mert a többi három evangélista az Isten-emberrel, úgy szólván, a földön járt, és az õ istenségérõl keveset szólott; János pedig, mintha terhére lett volna a földön járni, fölemelkedett, nem csak a földet, az egész légkört és eget, hanem az angyalok seregét, minden láthatlan hatalmak rendét is túlhaladva, ahhoz emelkedett föl, ki által mindenek lettek, midõn igy szólt: Kezdetben vala az Ige. Az ömledett az õ szájából, a mit ivott; mert nem ok nélkül mondatik felõle ezen evangéliomban, hogy az utolsó vacsorán az Úr kebelén nyugodott. Ezen kebelbõl ivott õ titkon; de a mit titkon ivott, azt nyilván kiárasztotta.“ – Sz. János evangéliomának valódiságáról nem csak az igaz hivõk, hanem a tévtanítók és hitetlenek is czáfolhatlan bizonyságot tesznek, valamint az egész õsrégiség határozottan tartja, hogy õ eredetileg görög nyelven írt. – Sz. János életének egyéb körûlményei közt följegyzették az egyházi írók, hogy mindenkor szûzeségben élt, és kilenczven évesnél nagyobb kort ért. Mint sz. Jeromos írja, késõ öregségben is a templomba vitette magát, és mivel csak keveset bírt beszélni, mindig csupán e szavakat mondotta: Fiacskáim! szeressétek egymást. Meghalt Efezusban, hol sírját sok ideig mutatták és tiszteletben tartották.
Ján. 1
Ján 2,1
Lásd a föliratot szent Máténál.
Ján 1,1
Görögûl: Logosz. A mi itt Logosznak, Igének mondatik, azt sz. János alább 18. v. nevezi Isten egyszülött Fiának az Atya kebelében, I. levelében 1,1–3. örök életnek az Atyánál, és Jel. 19,13. Isten Igéjének, ki, mint Isten Fia, az istenteleneket eljõ itélni. Az ó szövetségben a Logosz ezen név alatt „bölcseség“ (Péld. 8,12.22. Bölcs. 7,21. Sirákf. 24.) és mint maga az Isten Fia ismeretes (Péld. 30,4.), és a Krisztus eljövetelét közvetlenûl megelõzõ idõkben az Isten igéjének személyisége oly átalánosan elfogadott tan volt a zsidóknál, hogy a szentirásnak kaldeus értelmezõi a magát kinyilatkoztató Isten helyett egyenesen az Isten Igéjét teszik, és a Messiást Isten Igéjének, Isten Fiának nevezik (vesd össze: Máté 26,63.). Ezekkel egyezõleg valamint a sz. atyák mindnyájan, úgy a kathol. anyaszentegyház is az Ige alatt mindenkor az Isten Fiát, az Atyának tökéletes hasonképét értette. E kifejezést „Kezdetben“ Péld. 8,23. fejti meg, hol az isteni bölcseségrõl mondatik, hogy örökkévaló; és megmagyarázza az összefüggés, mely szerint az Ige – Isten, tehát örökkévaló (lásd a követk.), a mint hogy világosan örök életnek neveztetik. (Ján. I. 1,2. 5,20.)
Ján 1,1
Sz. Bazil és ar. sz. János megjegyzik, hogy János nem mondja: Istenben, hanem Istennél, hogy az isteni Ige személyiségét határozottan kifejezze. Épen azért itt az „Isten“ alatt az Atyának nem csupán isteni lényege, mivolta átalán, hanem isteni személye értendõ. A Szentlélek világosan nem neveztetik, mivel már értetik az Atya és Fiú alatt, kiktõl származik. Mint isteni személyt János késõbben emliti õt (16,13.). Az isteni Szentháromságról lásd Máté 28,19.
Ján 1,1
Ezen tételben: „Isten vala az Ige,“ Isten az állitmány, mi kitûnik abból, hogy a görögben nincs névelõje; „az Ige“ pedig a tétel alanya, úgy hogy értelme ez: Az Ige, mely öröktõl Istennél vala, isteni természetû és mivoltú; – mint ezt az Isten Fiáról az egész új szövetség tartja (Rom. 9,5. Zsid. 1,2–13. és több helyen.). Három van tehát ezen elsõ versben kifejezve: Az Igének örökkévalósága, személyisége és Istensége.
Ján 1,2
Hogy ezen szavak: „és Isten vala az Ige“ félre ne értethessenek, mintha talán a Logosz és Isten, az Atya között semmi személyi különbség nem volna: ezen támadható félreértésnek elejét veszi e kitétel: „az Ige Istennél vala“ (3-ik jegyz.) mely itt nagyobb nyomatékosság végett még egyszer ismételtetik.
Ján 1,3
Minden az Ige, a bölcseség, vagy a Fiú által nyerte lételét (Péld. 8. r. Bölcs. 8. r. Sirákf. 24. r. Kol. 1,16. Zsid. 1,2. Efez. 4,6.).
Ján 1,4
Mint élõ Isten, alapja volt õ minden életnek a világon, és az emberekre vonatkozólag, õ az isteni világossághozó, a tanitó, kijelentést tevõ és üdvözitõ. Lásd Ján. 5,26. 11,25. 14,6. Ezzel sz. János a Krisztus elõtti egész kijelentést, mely a világon az emberek tanitására és boldogitására adatott, az Isten Fiára viszi vissza. A világosság és élet, az emberekre vonatkozólag, itt egybekapcsoltatnak, mivel az ember csak az igaz tanitásban találja föl életét, és csak az igaz életben a jólét és üdv érzetét.
Ján 1,5
a világban, mely a vétek által tele lett tévelylyel és boldogtalansággal (Izai. 9,2. Máté 4,16.).
Ján 1,5
Az emberek a nekik nyujtott tanitást és üdvöt nem fogadták el, hanem a tudatlanságnak, tévelynek és bûnnek elõnyt adtak.
Ján 1,6
Az Igének világ teremtése óta tett átalános kijelentésétõl most átmegy az evangélista annak személyes megjelenésére s emberré lételére, és az elõhirnökkel kezdi.
Ján 1,7
hogy a világosságot és tanitmányt az igaz hitben mindnyájan tulajdonukká tehessék.
Ján 1,8
Õneki utalnia kellett a megjelent világosságra, az eljött Üdvözitõre, és isteni felhatalmazásból bebizonyítania, hogy õ az. Lásd ker. János föladatáról Máté 3. r.
Ján 1,9
Az Ige, az Isten Fia volt az igazi tanitó és üdvözitõ minden emberekre nézve. Lásd a 4. v.
Ján 1,10
különösen mûködve a szent férfiak, tanítók, próféták által világ kezdetétõl.
Ján 1,10
Lásd az 5. v.
Ján 1,11
e világra (Ján. 18,20. 1,3.) személyesen. Sz. János mindig határozottabban megyen át az Ige megtestesûlésére, míg ezt végre a 14. v. tökéletesen kimondja.
Ján 1,11
a természetnél fogva hozzátartozók, az emberek (4. v.), különösen a zsidók, a választottak (Móz. V. 7,6.).
Ján 1,11
nem fogták fel a világosságot. Lásd a 9-ik jegyz.
Ján 1,12
Istenhez tartozzanak, részt vévén az õ érzületében, vagy, mi ugyanaz: Istenhez tartozzanak, a tõle való származás által (13. v.). Akkor származunk Istentõl, és veszünk részt az õ érzületében, ha gondolataink, hajlamaink, cselekedeteink Isten akaratával megegyeznek, mi által a mi egész lelki életünk és külsõ cselekvésünk isteni eredetre mutat.
Ján 1,12
Ezen hatalmat, képességet azok nyerik meg, kik benne hisznek, kik õt az igaz hitben tulajdonukká teszik, kik benne bûntõl való megtisztúlásukat, megszentelésöket és üdvözûlésöket keresik. A név itt a valóság helyett van, mint alább Ján. 2,23.
Ján 1,13
kik nem csupán földi módon, a természet útján, a vérvegyûlés által, a férfi és nõ akaratából származnak, hanem ezenkivül természetfölötti, szellemi módon Istentõl veszik lényegöket. Lásd a 19-ik jegyz. Röviden: Isten fiaivá a hivõk, az ujraszülöttek lesznek. Az újraszülöttek magyarázatképen vétetnek a hivõk helyett, mivel az újraszületés a keresztségben a hitre következik, és ismét a keresztségi malaszt csak az élõ, tevékeny hit által erõsíttetik meg. Vesd össze: Péter I. 1,3.4.23.
Ján 1,14
emberi természetet, emberi testet és emberi lelket vett föl. Ez értelemben vétetik a test Móz. I. 6,12. Joel 2,28. Máté 16,17. s az anyaszentegyház mindenkor igy értelmezte ezt a tévtanitók ellenében. E szerint Krisztus Isten és ember egyszersmind egy személyben, egy Krisztus; egy pedig, nem az Istenségnek testté változásával, hanem az emberi természetnek Istenhez való fölvételével; egy ugyan, nem a természeteknek egybevegyûlése által, hanem a személynek egysége által (Athanáz. A konstantinápoli harmadik egyetemes gyülekezet).
Ján 1,14
Lásd Baruk 3,38.
Ján 1,14
a dicsõséget, mint ez méltó volt Isten egyszülött Fiához, ki Istentõl Isten (ar. sz. Ján. Bazil.). Mindaz, mi az õ személyén az õ egész életében és cselekvésében látható volt, többnek mutatta õt prófétánál vagy angyalnál; az egész mindenség Urának mutatta õt (Teofil. Euthim.).
Ján 1,14
Az, mi benne megjelent és tõle jött, isteni jótétemény és tanitás volt egész teljességében.
Ján 1,16
Ezek az evangélista szavai.
Ján 1,17
Mózes adott ugyan az ó szövetségben törvényeket és érzéki jeleket, melyek az igazságot jelképezték, de nem adott kegyelemeszközöket, hogy az ember a törvényeket megtarthassa, és törvényszegés esetében az Istentõl bocsánatot nyerhessen; nem is adta a lényeget, magát, a szellemi igazságot. Az ó szövetségi jámborok is nyerhettek ugyan kegyelmet, de ezt nem religiojokból s ennek erejével nyerték, hanem a jövendõ váltság erejével, melyet az isteni igéretekben való hittel kellett várniok, hogy kegyelmet nyerhessenek (Zsid. 10. és 11. r.). Nálok is meg volt az igazság, de csak annyiban, a mennyiben a jövendõ szellemi religiot a jelenlevõ képekben föltalálhatták. A törvény viszonyáról a kegyelemhez, láss többet sz. Pálnak a romaiakhoz és galatákhoz irt leveleiben.
Ján 1,18
Ezzel János okát adja annak, miért nem tanithatta Mózes a teljes igazságot. Õ nem látta Isten lényegét, hanem csak az õ jelképét (Móz. II. 33,20.), azért tanithatott csupán csak jelképes religiot.
Ján 1,19
a magas tanács.
Ján 1,20
Keresztelõ János többször tett Jézus felõl bizonyságot kereszteltetése elõtt és utána. A három elõbbi evangélista a Krisztus kereszteltetése elõtti bizonyságot hozza fel; János pedig az õ kereszteltetése utáni bizonyságról szól.
Ján 1,21
János Illésnek csak erejével lépett föl. Lásd Máté 11,14. 17,12. Luk. 1,17.
Ján 1,21
kit nekünk Mózes megigért. Móz. V. 18,15.
Ján 1,24
Lásd Máté 3,7.
Ján 1,25
Csak a Messiásnak és elõkövetének ismerték el azon jogát, hogy a zsidókat keresztség által a dolgok új állapotába fölavassa.
Ján 1,26
Lásd Máté 3,11.
Ján 1,28
ez különbözõ Lázárnak Jerusalem melletti lakhelyétõl.
Ján 1,29
Mint ilyet hirdeték õt már a próféták. Lásd Izai. 53,6.7. Jerem. 11,19.
Ján 1,29
ki az õ, mások helyett magára vállalt kinszenvedése és halála által az egész emberi nem bûneit eltörli, mint utóképe a húsvéti báránynak, melynek vére által az izraeliták megmentettek és kegyelmet nyertek (Móz. II. 12. r.). Lásd a trienti sz. gyülekezet 6. ül. 1. határoz.
Ján 1,31
Nem csoda, ugymond ar. sz. János, hogy Jézust nem ismerte, mivel õ kora ifjuságától az atyai házon kivül tartózkodott a pusztában.
Ján 1,33
Mikor Jézus a kereszteléshez közeledett, János bensõleg meg volt gyõzõdve, hogy õ a Messiás, mert Máté 3,14. szerint, vonakodott õt megkeresztelni épen azért, mivel fönséges méltóságát ismerte; de az õ belsõ meggyõzõdése akkor vált teljes bizonyossággá, mikor a neki adott jelt látta, mely õt biztosította arról, hogy az õ bensõ nézete nem csalódás.
Ján 1,35
Egyik András volt (40. v.), a másik János lehetett, az evangélista. A szigorú önmegtagadás, az élet szûzesége és tisztasága, keresztelõ Jánosról, úgy látszik, átment az evangélistára.
Ján 1,39
Szerintünk, délutáni négy óra. Az órák számitásáról lásd Márk 15. r. 5-ik jegyz. Mily dicsõ napot tölthettek együtt, mily dicsõ éjet! ki mondja meg nekünk, mit az Úrtól hallottak? (sz. Ágoston).
Ján 1,41
fölkent. Lásd Máté 1,1.
Ján 1,42
azaz: kõszirtnek, szirterõs férfiúnak. Miért adta az Úr Péternek e nevet, és mit jelent az, önmaga fejti meg Máténál 16,18. Péter, András és János ezen hivatása Júdeában történt (28. 43. v.), és azért különbözõ attól, mely Galileában (Máté 4,18.) ment véghez. A tanitványok kezdetben még keresetök mellett maradtak; csak a nagy halászat után (Luk. 5,1. s követk.) lettek az õ állandó követõivé egész kinszenvedéseig.
Ján 1,43
Jézus.
Ján 1,44
Lásd Máté 11,21.
Ján 1,45
Bertalannal. Máté 10,3.
Ján 1,46
Lásd Máté 2. r. 22-ik jegyz.
Ján 1,49
a Messiás, ki Izrael királya lesz.
Ján 1,51
A görög szerint: mostantól látjátok stb.
Ján 1,51
Sz. Ágoston szerint, az Úr e szavakkal Jákob lépcsõjére czéloz (Móz. I. 28,12.), mely által ez õsatyának álmában jelképleg az isteni gondviselés lõn elétüntetve, mely õt az élet pályáján fogta vezérleni. Magok az igék is ez értelmezés mellett szólnak. E szerint, mint Zakariásnál 3,9. ama mennyei mûködés értendõ, mely a Messiás és az õ isteni országa mellett tevékeny lesz minden évszázadokon át az õ, dicsõségben leendõ eljöveteléig. Más értelmezések szerint, ez által az égnek a földdel lett kiengesztelõdése és egybeköttetése, vagy Krisztus mennyei uralma, vagy a mennyei erõk áradása van jelképezve, vagy a különféle megdicsõitések, égmegnyilások, és angyali jelenések értetnek, melyekrõl az evangéliomi történetben említés vagyon; s ezek annyiból helyesek, minthogy benfoglaltatnak az elõadott értelmezésben, mely ama szavakból önként foly. Ama vélemény, hogy az által az égnek különös, egykor megtörtént megnyilása és angyalok megjelenése értendõ, mirõl az evangéliom nem tesz említést, – a görögben elõforduló „mostantól“ kifejezés miatt, nem áll, a mennyiben a cselekvény folytonosságát jelenti.
Ján. 2
Ján 2,1
közvetlen a Natánaellel tartott beszélgetés után. A beszélgetés napja, a zsidók számitásmódja szerint, szintén beszámittathatott. Lásd Máté 12,40.
Ján 2,1
Ez a Kána Tírus és Szídon közelében volt.
Ján 2,1
mint rokon, vagy barátné, szintén hivatalos volt. Mivel Jézus atyjafiai is jelen voltak (12. v.), az egyébkint ismeretlen új házaspár, úgy látszik, szintén rokonságban lehetett hozzája.
Ján 2,2
Ime a kereszténység minden külsõ, tisztes és megengedett viszonyok közt mily szépen megállhat. S ez igen természetes; mert a keresztény bensõleg Istennek él, mi minden viszonyok között lehetséges. A barátságos vendégség nincs megtiltva, sõt vannak körûlmények, midõn Isten minket arra feljogosít; csakhogy híjuk meg arra Jézust és Máriát, – legyen ott az istenifélelem, a lelkiismeret tisztasága, a mértékletesség és szerénység. Akkor a bensõleg is valódi keresztények szent szabadsággal, nyiltszivûséggel és szerény vidámsággal mulatnak, mik gyümölcseiûl tekinthetõk Istennel való egyesûlésöknek és belsõ békéjöknek, melyeknek örvendenek.
Ján 2,3
Mária csodát kíván az Úrtól; de szerényen kívánja azt, midõn csak az elõfordúlt szükséget említi (sz. Ágost.). Nem is azért szól a szükségrõl, hogy azt neki tudtúl adja, hanem említvén azt, segíttetni kér azon, mivel a kérelem a gyermeki, keresztény érzülethez tartozik; úgy tesz, mint Krisztus, ki mennyei Atyjának eléje terjesztette saját és övéi szükségeit, s azokon segíttetni kért, bár a mennyei Atya azokat ismerte, és Krisztus is meg volt gyõzõdve, hogy õ azokon segíteni fog.
Ján 2,4
azaz: Szülõim! minek fogod pártjokat? még nem jött el az én órám. A héberben e megszólitás: „Asszony!“ oly tisztességes, hogy a királynõk is megelégedtek vele; a gyermekek pedig rendszerint így nevezték anyjokat.
Ján 2,4
Az idõ, melyben, Atyám akarata szerint, e csodát tennem, s azzal isteni üdvhozó mûködésemet kezdenem kell, még nem jött el. Krisztus meg akarta várni, míg a borkészlet egészen elfogy, hogy csodatévõ erejének teljes elismerést eszközöljön. Ez idõ eltelt azalatt, míg Jézus az õ anyjával és ez a szolgákkal beszélt. Az Úr szavai egyébiránt nem foglalnak magokban megrovást a kérésre; mert ez a felvilágosúlt szeretetbõl származott, mely nem esik megrovás alá. E szavakból megérthették a vendégek, hogy a csodát nem az asszony fia, hanem az Isten Fia, és épen azért, anyjának ugyan kérésére, de nem csupán õérette, és nem elõbb teszi, mint midõn az Atyjától meghatározott pillanat megérkezett.
Ján 2,5
Mária fölfogta Jézus szavainak valódi értelmét, s távol volt attól, hogy azokban kérése megrovását szemlélje, sõt inkább bensõleg oktatva lévén, hogy Jézus isteni mûködésének pillanata megérkezett, mondá a szolgáknak, hogy Jézus parancsa szerint cselekedjenek. Ime az Isten anyjának hatalma! A még e földön zarándoklónak kérésére teszi az Üdvözítõ az elsõ csodát, mit ne tenne meg a megdicsõültnek esedezésére?
Ján 2,6
kezeik és edényeik megmosására. Lásd Máté 15,2. Márk 7,3.
Ján 2,8
ki a lakoma rendét igazgatta. Vesd össze Sirákf. 32,1. s követk.
Ján 2,10
s a dolgot nem veszik föl annyira.
Ján 2,10
A régieknél ellenkezõ szokás volt a miénkkel, õk jobb borral kezdették a lakomát.
Ján 2,11
Értelme: Ez volt az elsõ csoda, melyet Jézus tõn. Ez által kijelentette az õ természetfölötti, isteni méltóságát, és tanítványai a hitben gyarapodtak. Miért tõn Krisztus mûködése kezdetén ily csodát, s miért nem valami gyógyitó vagy szabaditó csodát? A kezdetnek talán a czél és vég jelképeûl kellett szolgálnia. A végteljesedés egykor az égi menyekzõs vendégségben lesz (lásd Máté 25,1. s követk. Luk. 12,37.), melyben csak a dicsõûltek vesznek majd részt, kik emberiségök vizét az isteni élet borává változtatták; azért illõ volt a földi kezdetet földi menyekzõs lakomával és földi átváltozással tenni, hogy azok jelvényei és elõképei legyenek ama fönségesebb jövendõnek.
Ján 2,12
Lásd Máté 4,13. E várost választá Jézus tartózkodási helyéûl, és onnan járt ki tanítani, és ismét oda tért vissza. Õ valószinûleg mindig Péternél lakott (Máté 8,14. Luk. 4,38. Márk 1,29.).
Ján 2,12
nagybátyjai. Lásd Máté 1,25. 24-ik jegyz.
Ján 2,12
mivel a húsvéti ünnepre Jerusalembe akartak menni. Lásd a követk.
Ján 2,13
a húsvétrõl lásd Máté 26,2.
Ján 2,14
Sz. János itt a templom kitisztitásáról szól, melyet Jézus tanítása kezdetén vitt véghez; a többi három evangélista ama templomtisztitásról beszél, mely tanítása végén történt. Az Isten szellemi templomát, az emberiséget megtisztítani, s ez által Istennel egyesíteni, ez volt Jézus föladata, s azért teszi elsõ és végsõ folgalatosságává a földi templom megtisztitását, mi ama szelleminek jelvénye és elõképe volt. Lásd e templomtisztitásról Máté 21,12.13.
Ján 2,16
A szegényebbekkel, kik a szegények számára galambokat árúltak, szelídebben bánt.
Ján 2,17
a nélkül, hogy e szavakat tökéletesen értették volna (22. v.). Õk ekkor csak az Úr buzgalmára gondoltak; de hogy az lesz majd oka halálának, mit tulajdonképen a zsoltáros látnokilag kifejezni akart, nem értették meg e szentirási helybõl.
Ján 2,18
Az árusok és pénzváltók, régi szokásnál fogva, a magas tanács jóváhagyásából voltak a templomban az áldozni akarók kényelmére; ha nem akarod õket tûrni, s fölhatalmazva hiszed magadat arra, hogy õket a templomból kiûzhesd, akkor valóban isteni fölhatalmazással kell bírnod. Bizonyítsd be ezt csodatett által.
Ján 2,19
Isteni tekintélyemet megbizonyítom feltámadásom csodája által (21. v.). Miért ez által? Lásd Máté 12. r. 36-ik jegyz. Hanem e beszéd homályos hasonlatban volt mondva, és a zsidók nem értették azt, mint feleletök mutatja. Miért nem beszélt Jézus velök világosabban? Lásd Máté 13,10. s a követk. a jegyzetekkel együtt.
Ján 2,20
A nagynak nevezett Heródes Zorobabel templomát görög stilben átépitteté (lásd az utólsó jegyzetet a Makkab. II. könyvéhez). Midõn Jézus föllépett, már 46 éve volt, hogy azon építettek, és még sem volt készen. Kr. u. 64-ik évben végeztetett be.
Ján 2,22
megtanúlták érteni a szentirás fönebbi helyét (17. v.) és a többieket, melyek Jézus haláláról és föltámadásáról szóltak, és Jézus beszédeit (19. v.), és erõs hittel fogták föl azokat. Elõbb ismeretök homályos volt, és hitök gyenge.
Ján 2,23
az õ személyében, hogy õ a Messiás.
Ján 2,24
nem közlekedett tovább velök, nem jelenté ki nekik magát bõvebben.
Ján 2,24
mert õ mindentudásánál fogva ismervén az emberi szivet, tudta, hogy hitök csak azon mulandó benyomások eredménye, melyeket rájok az õ csodái tettek. Nem azon szivbeli óhajtásból eredt az, hogy bûneiktõl megszabadúljanak és üdvözûljenek.
Ján 2,25
Ezen emberek érzelmét tudta õ maga, a nélkül, hogy szükség lett volna valakitõl az iránt értesûlnie; mert az emberi sziv belseje elõtte tárva volt.
Ján. 3
Ján 3,1
Lásd Máté 3. r. 13-ik jegyz.
Ján 3,1
a magas tanács tagja. Vesd össze: Ján. 7,48.50. 19,39.
Ján 3,2
hihetõleg tartván hivataltársaitól.
Ján 3,2
Istentõl küldött próféta vagy.
Ján 3,3
Némelyek a görögöt így: ha ki onnan felõl (Istentõl) nem születik. Értelme ugyanaz. Nikodémus Isten új országának tagja óhajtott lenni. Mint fõtanácsos, valószinûleg azt hitte, hogy arra elsõ igénye lehet. Jézushoz ment tehát, hogy fölvétetését kérje. Jézus, a ki ismerte az õ ohajtását és igényeit, melyekkel valószinûleg elõállt, szavába vágott, s hogy elejét vegye azon véleménynek, mintha külsõ viszonyok, rang s több ilyenek itt valami nyomatékkal birnának, minden további elõzmény nélkül elõadja az Isten országába való belépés föltételét. Mások szerint, Nikodémus kérdést tett a fölvétetés iránti föltételekrõl, s ezeket János mellõzte. De ha tekintjük, hogy az egész beszélgetés mily pontossággal s mily körülményesen van elõadva, nem tarthatjuk e véleményt valószinûnek. Az, hogy Jézus inkább felelt Nikodémus szivének, mint az õ szavaira, az összefüggéssel is jobban megegyez, a mennyiben elõbb közvetlenül Jézusról, mint szivek ismerõjérõl van szó (2,24.25.). A fönebbi szavak értelmérõl lásd alább az 5. v.
Ján 3,4
Nikodémus Jézus szavait nagyon is betû szerint vette, mint ez a farizeusoknak közönséges hibájok volt.
Ján 3,5
E szavaknak csalhatlan értelmezését adta az anyaszentegyház (trienti gyülek. 7. ül. 2. határoz.), midõn kijelentette, hogy azok a keresztség szentségében való újjászületésrõl értendõk. Minden embernek tehát, ki Isten országába itt és a síron túl be akar menni, a keresztség által kell újraszületnie. Ezen újraszületés, újrateremtetés a keresztvíz és a Szentlélek Isten által történik, ki az eredeti és cselekedeti bûnöket is eltörli, az érzékiségnek a lélek fölötti uralmát, melyet az eredeti bûnnel öröklöttünk, megszûnteti, az Istennek azon bûnnel ránkszállott haragját megengeszteli, s igy az erkölcsi rendetlenségnek és föloszlásnak, a lelki halálnak véget vet, lelkünknek eredeti állapotát visszaadja, úgy hogy a test a léleknek, a lélek pedig Istennek engedelmeskedjék, ez által szent legyen, Istennek szentelt legyen, és szentségre lévén képesítve, arra törekedjék. Ily módon a lélek az õ eredeti mivoltát az õ Istentõl jött tiszta, szent valóságát visszanyeri, s épen ez által újra Isten fiává lesz, s annál inkább lesz azzá, mennél jobban törekszik arra, hogy megigazúlt állapotban megmaradjon, s a mire Isten kegyelme által fölavattatott, az igazságot és szentséget megõrizze, készséges és önkéntes cselekvése által magát megszentelje, s az érzéki kivánságnak, mely a test kapcsolatánál fogva benne megmaradt, magán erõt venni soha többé ne engedjen. Vesd össze: Ján. 1,12.13. Máté 3,11. Kor. I. 6,11. Efez. 5,26.
Ján 3,6
A testi, azaz, természeti, érzéki embertõl ismét csak természeti, érzéki s kivánságban élõ ember származik; az Isten lelkétõl lelki ember születik. Vesd össze: Zsolt. 50. 9-ik jegyz.
Ján 3,8
Ne csodálkozzál ezen újjászületésen a Lélek által; ez lelkiképen megtörténhetik a nélkül, hogy valaki észrevegye, és úgy is történik, hasonlólag a szélhez, mely, habár természetes, mégsem vehetõ az teljesen észre. Krisztus példáúl a szelet választja, mely ugyanazon szóval van kifejezve a héberben, mint a szellem.
Ján 3,9
Bár Krisztus megjegyzé, hogy ez az újjászületés nem valami érzékileg észrevehetõ tény, Nikodémus mégsem nyugszik meg. Õ kétkedik, vajjon megtörténhetik-e ez (11. 12. v.), és azért közelebbrõl akarja tudni, mikép történik meg.
Ján 3,10
Te kétségbe vonod az ujjászületést, és tudni akarod, mint történik az, mivel, mint tanítónak Izraelben, tudnod kellene; mint ilyennek a törvénybõl és prófétákból csakugyan tudnod kellene, hogy ez ujjászületés a Szentlélek által történik, hogy az a lélek megújulásában áll, s hogy az kitünõ ismertetõjele lesz a Messiás jövendõ országának (Móz. V. 30,6. Zsolt. 50,12. Ezekiel 36,26. Joel 2,28. Izai. 44,3.).
Ján 3,11
Bizonyossá teszlek téged, hogy csak azt mondom, mi való igaz, és csak arról teszek bizonyságot, mit én, mint Isten egyszülött fia, az Atyában szemlélek. Azért kellene hitelt adnotok nekünk, de köztetek a legnagyobb rész nem hisz nekünk. Krisztus többes számban beszél, egyes helyett, nagyobb nyomatékosság végett. Némelyek szerint, ebben az isteni egy valóságnak három személyisége van kifejezve.
Ján 3,12
Nem hiszitek nekem az újjászületés titkát, mely annyiban földi, a mennyiben földi emberen történik: miképen hiszitek majd nekem, midõn az Istenség titkairól fogok beszélni? E hitetlenség miatt az újjászületés módját sem fejti meg az Úr.
Ján 3,13
Összefüggésben az elõbbivel, értelme ez: És mégis egyedül az ember fia, kinek, mint Isten Fiának mennyben van hazája, õ hozhatja le mennybõl a földi és mennyei titkokat, hogy azokat kijelentse. Lásd Ján. 1,18. 6,46. Vesd össze: Baruk 3,29. Péld. 20,3.4.
Ján 3,15
Eddig (3–13. v.) Jézus Nikodémusnak az ujjászületést, mint az Isten országába való belépés föltételét hirdette; a 14. és 15. v. szól az újjászületés föltételérõl, a hitrõl Isten Fiában, különösen az õ váltsághaláláról, melylyel õ nekünk a Szentléleknek újjászülõ, újjáteremtõ kegyelmét kiérdemlette. Ennélfogva a ki újjászületni akar, elõször hinnie kell. Lásd Ján. 1,12. Mózes kigyójáról, mint prófétai jelvényrõl, lásd Móz. IV. 21,9. Krisztus életadó halálának jelvényeûl alkalmasan választathatott a rézkigyó, mivel Krisztus halála a pokolbeli kigyónak, a sátánnak (Móz. I. 3,1. Jel. 12,9. 20,2.) halálát idézte elõ. Továbbá Krisztus a bûnös test (Rom. 8,3.) képében függött a kereszten, a mi testünk képében, mely a kigyó által lett bûnössé.
Ján 3,17
bûnei miatt elitélje (Ágost.).
Ján 3,18
az ilyen önmagát elitélte és elkárhoztatta.
Ján 3,18
A név itt a valóság, az Isten Fia helyett van. A „nemhivés“ tehát már magával hordja az itéletet, a kárhoztatást.
Ján 3,19
Nem Istentõl, hanem magoktól az emberektõl jõ az itélet, a kárhoztatás, mivel õk a sötétségnek, az õ balhitöknek, gonosz cselekedeteiknek elõnyt adnak a megváltás világossága fölött. Ha nem jött volna el a Fiú, ajánlván nekik a váltságot, elfogultságuk még menthetõ lenne; de így mentség nélkül vannak.
Ján 3,21
az igazság, az isteni törvények szerint cselekszik. Lásd Ján. I. 1,6. Gal. 2,14. Zsolt. 118.
Ján 3,21
A gonosz gyülöl engem és tanitásomat, hogy tettei miatt ne vádoltassék, és nyugalmában ne zavartassék; ellenben a jámbor, ki Isten törvényei szerint él, keresi tanításomat, hogy jó cselekedetei, melyeket Isten kegyelmével és Istenre tekintve tett, az által megpróbáltassanak és megjobbíttassanak, ha azzal teljesen még nem összehangzók (Cirill, Eutim.). Eddig tart Jézus beszéde Nikodémushoz, kit lassankint az igazság ismeretére vezetett, mint ezt mutatja Ján. 7,50. 19,39.
Ján 3,22
Jerusalembõl, a fõvárosból kijöve a tartományba (Ján. 2,23.).
Ján 3,22
tanitványai által. Lásd Ján. 4,2. Vajjon ez csupán elõkészitõ keresztség volt-e a bûnbánatra, vagy Krisztus valóságos keresztsége (Máté 38,29.), eziránt a sz. atyák nincsenek egy értelemben. Sz. Ágoston, Tamás, Bonaventura az utóbbi véleményen vannak, mely alaposabbnak is látszik. Erre vezet az összefüggés is az elõzményekkel, hol a vízben és Szentlélekben való keresztségrõl van szó; és hogy ker. János is a maga bûnbánati keresztségét határozottan megkülömbözteti Krisztus keresztségétõl (Máté 3,11.). Hogy Krisztus még nem halt volt meg, tehát a Szentlelket az emberek számára még nem nyerte meg, s ez láthatólag még nem jött a földre: ez nem tesz külömbséget; mert már az ó szövetségben is mûködött a Szentlélek, és Krisztus a bûnbánat kegyelemszerét (Luk. 8,48.) és a szent vacsorát már halála elõtt osztotta. Mindez megtörténhetett Krisztus bekövetkezendõ áldozathalálának erejével, mivelhogy a váltságmunkája öröktõl fogva el volt végezve Isten akaratában, és a Fiú erre magát öröktõl fogva feláldozta. A külömbségrõl, mely a Szentlélek közöltetése között az ó és új szövetségben vagyon, lásd Apost.cs. 2,4. 5-ik jegyz.
Ján 3,23
Szálim tovább feküdt éjszakra a Jordán mellett, Bethánia (Ján. 1,28.) délre. János keresztelt és Krisztusra utalt bebörtönöztetéseig (24. v.) Ar. sz. Ján. Miért nem vonúlt pedig vissza János, miután Krisztus föllépett? Mert az ó szövetség, melyet õ a Krisztusra való utalással jelképezett (lásd Máté 3. r. 2-ik jegyz.), szintén nem szûnt meg rögtön Krisztus fölléptével, hanem csak lassankint ment át az újba, és azért egyideig még fenállott.
Ján 3,24
Vesd össze: Máté 14,2. s követk.
Ján 3,25
kik Jézus keresztségét fölvették.
Ján 3,25
a keresztség felõl; hegy a kettõ közõl melyik keresztség bír valódi megtisztító erõvel? A legtöbb és legjobb görög kéziratokban igy van: János tanitványai és egy zsidó között.
Ján 3,27
Egy ember sem mûködhetik sikerrel Isten ügyében, hacsak Isten nem ad neki ahhoz kegyelmet. Ismerjétek el tehát Krisztusnak az Isten országáért tett eredményteljes mûködésében az Isten rendelését és fölhatalmazását.
Ján 3,29
Õ az anyaszentegyháznak, a szent községnek võlegénye (Máté 9,15. 25,1. Efez. 5,25.31.), azért siet hozzája a menyasszony, azért kereszteltetik meg magokat annyian az õ nevében.
Ján 3,29
Mint Krisztus barátja, örvendek az õ szerencséjén, s aráját (a híveket) nem vonom magamhoz. Õ a Messiás, övé az egyház. Vesd össze: Máté 11,11.
Ján 3,30
Az õ hatáskörének növekedni kell, az enyémnek pedig fogyni (Ar. sz. Ján.). Itt végzõdnek az elõkövet szavai; a következõt az evangélista tette hozzá. Ker. János ama tanítványokat miért nem utasította határozott szavakkal, hogy Jézushoz menjenek? Azért, mivel hozzája önkéntes hit által kellett jutniok. Az õ bizonysága elég világos volt arra, hogy Jézusban higyenek. A mi elõttök homályos volt, azt hit által kellett legyõzniök, mint ezt András és János tették. Lásd Ján. 1,35.37.
Ján 3,31
A Fiú mindenek fölött van, a földi (csupán ember) csak földi, és földiekrõl szól. János csak földi volt, s azért csak a földiekrõl szólott. A „felõl“ szó jelenti az Isten magasságát, az Atya Istent; az, ki felõlrõl a földre vala jövendõ, a Fiú (Ján. 1,11.). János csak mint földi szólott, a mennyiben õ és mindaz, mi földi volt, valamint az egész ó szövetség csak az istenire, Krisztusra utalt; a Fiú mennyeileg szólott, a mennyiben õ Isten volt, és az isteni igazságot, melyre az ó szövetség jelképei csak mutattak, valósággal közlötte.
Ján 3,32
majd senki sem hisz nekik. Lásd a 11. v.
Ján 3,33
megpecsételni, annyit tesz, mint bizonyítani, megerõsiteni (Efez. 1,13. Kor. II. 1,22.). A ki Krisztusban igazán hiszen, az elismeri, bebizonyitja, hogy Istent igaznak tartja, mivel Isten Krisztus által szólott, és az õ lelkét vele mérték nélkül közlötte, mint a következõ vers mondja; a hitetlen az Istent akarja tenni hazuggá (Ján. I. 5,10.). A hivõ eljut azon belsõ meggyõzõdésre is, hogy Krisztus csakugyan véghezviszi, a mit Isten általa megigért, t. i. a büntõl való megszabadítást, a megszentelést, az üdvözitést; õ tehát megerõsíti magában és önmaga által az isteni igéretek igazvoltát.
Ján 3,34
Ez a küldött, a 17. v. szerint, a Fiú; az isteni igék a Fiú kijelentései, ellentétben az ó szövetség jelképes kijelentéseivel és utalásaival (31. v. 32-ik jegyz.).
Ján 3,34
Értsd: midõn azt Fiának küldi. Erre a Szentlélek Isten végtelen teljessége árad ki (Máté 3,16. Izai. 42. r. 3-ik jegyz.). A próféták a Szentlélektõl nyertek, Jézus magát a Szentlelket nyerte.
Ján 3,35
Az Atya és Fiú között legbensõbb viszony van, és az Atya átadott a Fiúnak mindent, az Istenség mérhetlen kincseit és a hatalmat, hogy azokat kijelenthesse. Lásd Máté 11,27. 28,18. Ján. 13,3.
Ján 3,36
az nyeri az Isten és Krisztus üdvözítõ ismeretét (Ján. 17,3.) itt már kezdetlegesen, a síron túl pedig teljesen.
Ján 3,36
az Isten büntetése mindörökre, ha hitetlenségben meghal. Ezzel végzõdik Krisztus egybehasonlítása Jánossal. Ker. János, mint földi, csak mutathatott az isteni igazságra Krisztusban; Krisztus maga adta azt, és adhatta, a mennyiben az Atya lényegét és a Szentlélek teljességét magában hordja. Azért kell neki hinnünk. A ki benne hiszen, az szent és boldog lesz; a ki nem hisz, nem lehet szent és nem üdvözûlhet, s azért Istentõl el kell vettetnie.
Ján. 4
Ján 4,3
hogy ármányaikat elkerülje. Az õ órája még nem jött el.
Ján 4,4
a rövidebb úton akarván menni.
Ján 4,5
temetõhelynek, mivel az egyiptomi József tetemei ott voltak eltemetve (Józ. 24,32.). Régibb idõkben Szikemnek neveztetett; mostani neve Nablus.
Ján 4,6
így nevezteték az, mert a hagyomány szerint, Jákob patriarka ásatta volt azt.
Ján 4,6
a déli óra.
Ján 4,7
Szikarból.
Ján 4,9
Lásd Máté 10,5.
Ján 4,10
Ha te ismernél engemet és az én élõ vizemet stb.
Ján 4,10
A görög szerint: akkor te kértél volna stb. A görög „an,“ mit a vulgata „talán“ szóval fordít, „bizonynyal“ is adatik (Ján. 8,42. 14,7.28.), vagy egészen mellõztetik az, mi a görögnek is megfelel. Az élõ víz egyenesen forrásvizet jelent, ellentétben az álló kútvizzel. Krisztus jelképleg érti azt az õ kegyelemforrásáról, melylyel õ megtisztít, szentel és üdvözít, minden kegyelemszereirõl. E vizrõl szólottak már a próféták (Joel 3,18. Zak. 14,8. Ezekiel 47,1.), s szól arról az evangélista a jelenésekben is (7,17. 21,6. 22,1.17.). E víz megtisztít, (Zsolt. 50,9.) üdít, a szenvedélyek és kivánságok hevét meghûti, termékenynyé tesz Istennek tetszõ cselekedetekkel, és a léleknek megadja valódi életét. Igy a sz. atyák.
Ján 4,12
Hogyan akarsz te jobb forrásvizet adni, mint a minõt e kútból merítünk? holott edényed sincs, hogy ezen kút forrásáig érj, s onnan egészen fris és tiszta vizet adj; más kút pedig, mely ennél jobb vizet adna, itt nincs, mert ezt a mi õsatyánk, Jákob ásatta. Vagy te hatalmasabb és Isten elõtt kedvesebb vagy, hogy még jobb vizet adhatsz?
Ján 4,14
Az én vizem megelégít, a lélek szomját eloltja mindörökre, és annak megszentelõ és üdvözítõ ereje kiterjed nem csak ez életre, hanem az örökkévalóságra is, – föltéve, hogy a ki azt megnyeri, nagy bûn által nem tékozolja el s nem veszti el. – Semmi földi dolog, s a bûnös örömek legkevésbbé sem csillapítják le az ember vágyait, sem a szivet meg nem nyugtatják. Az ember nyugtot csak abban találhat, kiért teremtve van, az Istenben, az õ igazságának megismerésében és szent életben (Ágost.). Mondatik ugyan Sirákf. 24,29. hogy a kik az isteni bölcseséget iszszák, még inkább szomjaznak; hanem e szomj, ez óhajtás az ismeretben és szentségben való gyarapodásért, békével párosúl, s a lelket legkevésbbé sem nyugtalanítja (sz. Terézia).
Ján 4,15
Ez asszony nem fogta fel Jézus szavainak fönséges értelmét, de Jézusban mégis egy hatalmas férfiút ismert föl, ki neki vizet adhat mindenkorra, és ezért kéri õt. Jézus meg akarja hallgatni kérését, nem úgy ugyan, mint õ gondolja, hanem jobban, mint vélte. A bûntõl való megtisztúlás és megszentûlés vizét akarja neki adni. De mivel ez máskép nem történhetett meg, hacsak föl nem ébreszti benne bûnös volta érzetét, és annak ismeretét, hogy õ a Messiás: tehát bevezeti õt bûnös életének és a maga fönséges voltának ismeretére (ar. sz. Ján. Teofil).
Ján 4,18
Az öt férfiú, úgy látszik, mind törvényes férje volt; de mivel bûnösnek vallja magát (29. v.), alkalmasint rendetlen élete miatt valamennyitõl elbocsáttatott, és a mostani férfiúval paráznaságban élt.
Ján 4,20
A szamariaiak azt állították, hogy Isten a Garizim hegyet, Szikem mellett, rendelte imádás és a valódi istenitisztelet helyéûl (lásd Móz. V. 27,4. és a jegyz.); ellenben a zsidók azt tartották, hogy Jerusalem az Istentõl valásztott hely (Krón. I. 22,1. Krón. II. 6,6.). Az asszony, prófétát látván maga elõtt, mindenek fölött üdvérõl gondoskodva, kérdi õt a valódi intézményrõl, melyben üdvét föltalálja. Ime, úgymond ar. sz. János, nem kérdez egyebet, mint hitigazságokat, és semmi sem viszi õt arra, hogy e kérdezkedésével fölhagyjon.
Ján 4,22
Isteniszolgálatotoknál ti nem lehettek biztosak, vajjon az Istentõl rendelt üdvözûlés abban feltalálható-e; de mi zsidók bírjuk e biztosságot, mert az üdvintézmények a zsidóktól jöttek, s most is tõlök jõnek. – A szamaritánusok csak Mózes törvényét fogadták el; a prófétákat pedig, kik a törvényt kifejtették és értelmezték, elvetették; s így az õ istenitiszteletök önkényes volt, elvesztette az isteni alapot, és gyakorta vegyûlt össze pogány babonákkal (lásd Kir. IV. 17,29.). Ellenben a zsidók a próféták szakadatlan rende által meggyõzõdhettek, hogy az õ istenitiszteletök a törvényhez alkalmazott, hogy Isten az üdvintézményeket közöttök tette, és hogy maga az Üdvözítõ is közõlük fog jõni, nem hogy törvényöket felbontsa, hanem hogy azt tökéletesebb módon teljesíteni tanítsa.
Ján 4,23
Eljön az üdv amaz ideje, midõn az isteni religio lélek és igazság religioja lesz, és ez az idõ énvelem már elérkezett. – A lélek és igazság itt ellentétbe van állítva a zsidó, külsõ szertartási szolgálattal, nem úgy ugyan, mintha ebben sem szellem, sem igazság nem lett volna, s mintha a keresztény religio külsõ isteniszolgálat nélkül fogna lenni: hanem a mennyiben a keresztény religio különösen és kiváló módon, szellem, belsõ szent érzület- és igazságban áll, azaz, ezeknek tökéletes ismeretére czéloz. Krisztus tehát nem azt akarta mondani, hogy ezentúl sem imahely, sem ünnep, sem pap, sem szertartás nem leszen, heanem csak azt, hogy az õ istenitisztelete különösen bensõ lesz, valamint a zsidóké kiválólag külsõ volt. Hogy a belsõ a külsõvel kapcsolatban van, ez a dolog természetén alapúló, örök életszabály; azt kivánni, hegy ez ne úgy legyen, és hogy a keresztény religionak nincs külsõre szüksége, valóságos képtelenség.
Ján 4,24
Az Isten nem érzéki, testi lény. Tehát a csupán külsõ tisztelet nem elég.
Ján 4,25
Ez az evangélista megjegyzése.
Ján 4,25
Én nem értem, a mit mondasz, de a Messiás mindent tudtunkra ad és megfejt. A Messiás eljövetéhez való hitet a szamaritánusok a zsidóktól vevék, mert az a törvényen alapúlt. Lásd Móz. I. 49,10. Móz. V. 18,15.
Ján 4,26
Jézus ily világosan nem jelentette ki magát a zsidóknak. Ezen asszonynak gyanútlan, készséges szive megérdemlé azt, és a szamaritánusok kevesebb eszközzel is bírtak meggyõzõdhetni az igazságról és a Messiás eljövetérõl, mint a zsidók (Ar. sz. Ján.).
Ján 4,27
õ, a zsidó, és hozzá még Rabbi, egyedûl egy asszonynyal, ki azonfelûl szamariai volt! De mégis a tanítványok tiszteletbõl tartózkodtak minden további kérdéstõl.
Ján 4,29
Nem állítja határozottan, de nem is tagadja; mert nem személyes meggyõzõdése által akarta õket hittársaiúl megnyerni, hanem az által, hogy õt hallják (Ar. sz. Ján.). Úgy szólott, hogy nem haragudhattak meg rája, és nem üldözték õt (Ágost.).
Ján 4,34
én most azzal táplálkozom, hogy véghez viszem a munkát, mely végett küldettem, hogy a mi elveszett, keressem, hogy megváltsam megszenteljem. Õ, úgymond ar. sz. János, az emberek üdvét eledelnek nevezi, annak jelentéseûl, mily nagyon szivén fekszik az.
Ján 4,35
Értelme, összefüggésben az elõzménynyel és következõvel, ez: Mostani foglalkozásom, a szamaritánusokat az üdvre híni, és a magot az õ örök életökre elvetni, hogy ti aztán arathassátok. Ti azt mondjátok ugyan: Még négy hónap van az aratásig, és úgy is kivánja azt a természetes vetés; de az én lelki vetésemmel másképen áll a dolog; ott a vetés és aratás egy idõre esik: én vetek, s ti már arattok. Emeljétek föl szemeiteket! Hasonlólag ezen érett vetéshez (mert az idõ már húsvét után volt, 45. v.), jõ Szikar lakossága készséges szivvel hozzám, úgy, hogy ti azt, mint érett terményt, az anyaszentegyházba begyüjthetitek, ápolhatjátok és õrizhetitek az örök életre. – T. i. ugyan e pillanatban, midõn Jézus ezt mondani kezdte, özönlött ki Szikar lakossága Jézushoz. Igy veszik ezt legtöbbnyire a régibb és ujabb értelmezõk, hogy e verset az elõbbivel összefüggésbe hozzák.
Ján 4,36
Ti vagytok az én vetésem aratói, és begyüjtitek saját jutalmatokra, az én és a ti örömetekre, a terményt az örökkévaló csûrökbe.
Ján 4,38
A munkás itt egyenesen Krisztus; a mennyiben pedig Mózes és a próféták az õ útját elõkészítették, többesben mondatik itt: „mások munkálkodtak.“
Ján 4,40
A görög szerint: nálok.
Ján 4,41
A zsidók minden csodatételek mellett sem tértek meg, a szamaritánusok pedig csodák nélkül is nagy hitet mutattak. Igy az igazságnak mindig jó érzületû kebelre van szüksége, ha ilyenhez közeledik, ez hamar fölfogja (ar. sz. János).
Ján 4,42
A görög hozzáteszi: a Krisztus.
Ján 4,43
de nem az õ lakvárosába, Názáretbe. Ennek oka következik. Lásd Máté 13,57.
Ján 4,46
Némelyek ezen királyi embert udvari tisztnek tartják, mások a szintén királynak nevezett, negyedes fejedelem, Heródes Antipas egyik tisztének.
Ján 4,48
A jel és csoda ugyanegy – rendkivüli, a természet szokott utjától eltérõ cselekvény; ha mégis különséget akarunk tenni, a „jelek“ égi jelekre magyarázhatók (Máté 12,38.). – A királyi ember, úgy látszik, hitében még ingadozó volt, s azon szándékban lehetett, hogy a csodálatos gyógyitás által tökéletesen meggyõzõdjék.
Ján 4,54
Értsd: Kánába.
Ján. 5
Ján 5,1
Melyik ünnep volt ez, nem bizonyos. Hihetõleg pünköst, mely a fönebb emlitett Ján. 2,13. húsvét után következett (Ar. sz. Ján. Cirill).
Ján 5,2
A görög szerint: …Jerusalemben a juhkapunál egy tó, mely héberül Beteszdának neveztetik stb. A juhkapu Jerusalem keleti oldalán volt (Ezdr. II. 3,1.30. 12,38.), és nevét az áldozatállatoktól nyerte, melyek azon át a templomba hajtattak. Ezért neveztethetett a tó is juhtónak. Betszaida (halászat háza) helyett a legtöbb görög kéziratban Beteszda (irgalom háza, gyógyhely) vagyon. A tó egy nagy, kirakott mélyedésbõl állott, melyben egy még most is fenlevõ forrás volt, melynek sós víze gyógyerõvel és azon sajátsággal bír, hogy csak a reggeli órákban 3-tól 6-ig hullámzik elõ, és lassankint ismét elapad, úgy hogy majd egész nap nincs benne víz, mint ezt Scholcz bizonyítja, ki errõl a helyszinén gyõzõdött meg. A tornáczok befödött folyosók voltak a tó mellett a betegek és fürdõk számára.
Ján 5,4
Némely görög kéziratokban csak így van: Mert az angyal stb.
Ján 5,4
A víz, melynek gyógyereje már akkor is megvolt, mint most van, az angyal által, ki bizonyos, de mint látszik, határozatlan idõben lejött, és azt hullámzásba hozta, oly különös gyógyerõt nyerhetett, hogy mindazon beteget, ki a hullámzás után azonnal belépett, minden betegségbõl kigyógyította. E víz hullámzását talán a forrásnak egy különösen erõs bugyogása idézhette elõ, melyben az angyal mindinkább fokozta a gyógyerõt. E gyógyerõ a hullámzás alatt és közvetlen utána benne lehetett, de utóbb elenyészett. Hogy egy angyal láthatlan módon idézte elõ e csodatévõ hatást, ez a kegyelem idejében, midõn az Isten Fia maga láthatólag megjelent, és gyógyító erejét az emberek testén és lelkén oly bõségesen kimutatta, nem lehetett különösen feltûnõ; s annál kevésbbé lehet kétségbe vonni, mennél kevésbbé tudjuk átalán, hogy a természetfölötti szellemvilág mily behatással van az emberre s a vele kapcsolatban lévõ természetre. Egyébiránt az elõadott tényt mint csodaeseményt fogják föl mindnyájan a sz. atyák.
Ján 5,6
sok idõ óta beteg.
Ján 5,7
Ha a víz hullámzása mindig bizonyos idõben tûnt volna fel, talán leendettek részvevõk, kik vele arra várván, õt lebocsátották volna.
Ján 5,9
Vesd össze: Máté 12,1. s követk.
Ján 5,11
Nem kellett-e megfogadnom annak parancsát, ki egészségemet visszaadta (Ágost.). Ki engem meggyógyított, annak hatalommal is kell bírnia, hogy ily parancsot adhasson nekem.
Ján 5,13
Miért vonúlt vissza Jézus? úgymond ar. sz. János; hogy a bizonyság az õ távollétében annál inkább ment legyen minden gyanútól.
Ján 5,14
A betegség tehát az õ bûneinek büntetése volt. Lásd Sirákf. 38,15.
Ján 5,15
Az ottlevõk mondák meg neki, s õ haladék nélkül hirûl adá azt a zsidóknak, kétségkivül jószándékból, még telve lévén örömmel és hálával.
Ján 5,16
Némely görög kéziratokban hozzátétetik: és halálra keresék õt.
Ján 5,17
Ti nekem a szombattal álltok elõ, melyet maga Isten nyugalomnapnak rendelt (Móz. I. 2,2.); hanem én mondom nektek: hogy az én Atyám a hetedik napon csak annyiban nyugodott meg, a mennyiben újnemû teremtményeket nem hozott létre. De az õ mûködése azért nem szûnt meg; mert õ az egész világot fentartja, annak létezése elsõ pillanatától mostanig, mi az õ folytonos mûködése nélkül nem is képzelhetõ. Valamint tehát az Atya folytonosan mûködik, úgy mûködöm én is, ki az õ Fia vagyok, vele egyenlõ természetû és valóságú. És valamint az Atya minden mûködése mellett sem veszti el végtelen nyugalmát, s így ez által a szombati nyugalmat nem zavarja, úgy a Fiú sem zavarja (Ágost. Cirill. Ar. sz. Ján. Béda stb.).
Ján 5,18
Azért akarták rája az istenkáromlás büntetését mérni. Lásd Máté 26,64.65.
Ján 5,19
Krisztus nem vonja kétségbe, hogy õ Istennel egyenlõ, mit tennie kellett vala, ha nem lett volna az, hanem csak azt mondja, hogy a Fiú isteni mûvei az Atya mûvei is. A Fiú csak azt cselekedheti, mit õ isteni lényegében, melyet Atyjától nyert, szemlél; s így cselekszi mindazt, mit az Atya cselekszik, a Fiú is, a mennyiben a Fiú ugyanazon isteni valóság erejével mûködik, mint az Atya. Egyenlõképen mûködnek, úgymond sz. Cirill, mivel egészen egyenlõ természetûek; csak hol a lételnek nincs egyenlõsége, ott nem lehet a mûködésnek egyenlõ módja. Hogy itt csak tisztán isteni cselekedetekrõl van szó, önmagától értetik, mert a Fiúnak amaz isteni tettei, melyek egyszersmind emberiek voltak, p. o. szenvedései, csak annyiban cselekvényei az Atyának is, a mennyiben az õ akaratával egyezõk, de nem tulajdon cselekvényei; mert az Atya nem lett a Fiúval együtt emberré. A mennyiben a megtestesûlés által némi létkülönbség állott be az Atya és Fiú között, így az istenemberi cselekvények nem lehettek az Atya tulajdon cselekvényei.
Ján 5,20
Ama bensõ viszonynál fogva, mely az Atya és Fiú között létezik, ez az Atyától vele közlött isteni valóságban még nagyobb tetteket is fog szemlélni és mívelni, mint a milyen ama beteg meggyógyítása. Vesd össze: Ján. 12,45. 8,19.
Ján 5,22
A Fiú nem csupáncsak betegeket fog meggyógyítani, hanem halottakat is életre támasztani, mint az Atya, vagyis, az Atyában, az Atya isteni valóságában; és itéletet fog tartani az Atya nevében és megbizásából. Az Úr itt érti a testi és lelki feltámasztást a halálból az életre (24. 28. v.), az õ egész váltságmûvét. A kettõs föltámasztást nem lehet egymástól elválasztani, mivel az egész ember megváltásáról van szó, ki testbõl és lélekbõl áll. Jézus egybeköti azzal az itéletet, az örök elkárhoztatást (24. v.), mivel az következése a föltámasztásnak, a mennyiben azok, kik lelköknek és testöknek örök életre való feltámasztását akadályozták, s azért nem támadtak fel dicsõségesen, az örök halál martalékaivá lesznek. A föltámadásról lásd Máté 22,29. E kifejezés „a kiket akar“ a Fiú hatalomteljességét jelenti. De õ azt akarja, mit az Atya, õ azt akarja, hogy mindenki feltámasztatni hagyja magát.
Ján 5,23
Az Isten dicsõsége, az Isten tisztelete a Fiúban, mint az Atyában, a teremtmény visszavezetése és meghóditása Teremtõje iránt, ez végczélja a föltámasztásnak és az egész váltságmûnek.
Ján 5,23
Az Atya tisztelete és a Fiúé kapcsolatban vagyon; sõt csak ki a Fiút tiszteli, az tiszteli az Atyát is, mert ez küldé a Fiút, hogy az Istennek igazi tiszteletét a legtökéletesebb módon megismertesse; a ki tehát a Fiú rendeléseit nem tiszteli, az Atyát sem tisztelheti.
Ján 5,24
kárhozatra és örök halálra.
Ján 5,24
Biztosítalak titeket, hogy a ki parancsaimnak engedelmeskedik, s épen ez által engedelmeskedik Atyámnak is, ki engem küldött, az föl van támasztva az örök életre; az nem fog kárhozatra itéltetni, hanem a bûn halálából a kegyelem és üdv életére támad fel. Nincs rettenetesebb halál, úgymond sz. Ágoston, mintaz, mely nem hal meg, – az örök halál.
Ján 5,25
Biztosítalak titeket, hogy mostantól kezdve, a bûn és tévely halálának martalékúl esett emberek meghallják az Isten Fiának feltámasztó szózatát, az õ kegyelemteljes evangéliomát; a kik azt hallgatván, követik, nem csak lélek szerint élni fognak, hanem a boldog halhatatlanság magva testökbe is elvettetik, melynélfogva a dicsõséges föltámadásnak részesei lehessenek. Az Úr a lélek s egyszersmind a test fölelevenitésérõl szól, de közvetlen és különösen az elsõérõl. Azok, kik szerint ez igék csak a test feltámadására vonatkoznak, különösen az evangéliomi történetben emlitett feltámasztottakra (Márk 5,41. Luk. 7,14. Ján. 11,43.), vagy a közfeltámasztásra az utolsó napon, nem veszik figyelembe ez igéket „és a kik hallják,“ melyek világosan az ige készséges elfogadására, a lélek fölelevenitésére vonatkoznak, és az elõbbi versben emlitett „hitnek“ felelnek meg. Azok pedig, kik csak a lélek fölélesztését értik, elfeledik, hogy az itt mondottak legszorosabb összefüggésben vannak a 28. 29. versekkel, hol a test föltámasztása világosan ki van fejezve.
Ján 5,26
A Fiú ezt megteheti (25. v.); mert valamint az Atya, mint Isten, bírja a végnélküli örök életet, és épen azért õskútfeje minden véges életnek, szintazonképen a Fiú is, ki ezt az Atyától nyerte. Az Atyának, úgymond sz. Ágoston, élete van önmagából és nem a Fiútól; a Fiúnak élete van önmagában, de az Atyától.
Ján 5,27
Valamint a Fiú az életet és a másnak való életadást az Atyától vette, úgy nyert az Atyától hatalmat itélettartásra is, mely a holtak feltámasztására következik (lásd a 17-ik jegyz.), és ezen hatalommal nem csak isteni természeténél fogva bír, hanem különösen azért, mivel emberré lett, és a váltság munkáját fölvállalta. Ennek, és, mondhatjuk, az õ emberré-létének befejezõ ténye az itélet; mert az itélet által válik el a szent és üdvözûlt emberiség a szentségtelentõl és elkárhozottól, egyesûl Krisztussal, mint a test az õ fejével, úgy hogy Krisztus vele tökéletesen csak ekkor képzendi az új embert, s az ember ekkor hódol meg ismét teljesen az Istennek, mi czélja és vége az õ váltságmunkájának. Ha pedig e szerint az itélet – befejezõ ténye a váltság munkájának s az Isten Fia megtestesûlésének, akkor megfogható, miért fogja azt tartani a Megváltó, az Isten ember. Mások így értelmezik: mivel õ mint ember itélhet emberekhez alkalmazott módon. Vagy: mivel õ mint ember megalázta magát, s azért méltó, hogy az itéletben megdicsõittessék. Vagy: mivel mint ember irgalmas kegyelmes lesz. Mindez csak egyes, külsõ viszonyokat érint; a valódi, bensõ, mindent magában foglaló alap-ok az, mely fönebb adatott elé.
Ján 5,28
Ne csodálkozzatok a lelki és testi halottak feltámasztásán, mi a Fiú hatalma által már most kezdõdik (24. 25. v.).
Ján 5,28
eljön az idõ, mikor a halott-föltámasztás egész teljességében bekövetkezik, mikor a halottak minden testei az Isten Fiának parancsára elhagyják sírjaikat, és itéletre megjelennek. Vesd össze: Tessz. I. 4,13. s követk.
Ján 5,29
kárhozatra (24. v.). A jámborok dicsõségben támadnak föl életre, a gonoszok gyalázatban kárhozatra, örök halálra. Lásd Dán. 12,2. Kor. I. 15. r. Jel. 20. r. Oh csodateljes, sorsdöntõ elkülönzés! kiált föl egy jámbor értelmezõ; gondolj, oh ember, mindig arra, törekedjél szentségre, élj az örökkévalóságnak!
Ján 5,30
Az itélet pedig, mely a feltámadás után következik, nem fog véghezvitetni tõlem elkülönzötten az Atyától, mert ez isteni mû lesz, s minden isteni cselekvényem csak Istenségemben s annak erejével, tehát Atyámban s az õ erejével történik, kitõl isteni mivoltomat öröktõl fogva bírom. Ezen itéletem tehát mûködése az én isteni ismeretemnek, melyet Atyámtól bírok. Azért szükségképen igazságos és ment minden önkénytõl; mert az én akaratom épen úgy egy és ugyanaz Atyám akaratával, mint ismeretem egy és ugyanaz Atyám ismeretével. Mi röviden így is összefoglalható: Az én itéletem isteni itélet, isteni ismereten és isteni akaraton alapszik, mi közös az én Atyámmal; tehát igazságosnak kell lennie (Ágost. Ar. sz. Ján. és mások.) E szavak „a mint hallok“, hasonlólag a látáshoz a 19. v. az isteni ismeretre, az isteni valóságra vonatkoznak, melyet a Fiú az Atyától bír. A Fiú tehát az isteni valóság és igazság szerint itél (Ar. sz. Ján.).
Ján 5,31
Midõn Jézus az õ istenségérõl s a halottak feltámasztására és itélettartásra nyert hatalmáról és erejérõl szólott, a jelenlevõk álmélkodó arczvonásaiból kétségkivül e kérdést olvasá: Miképen bizonyítod be, hogy te e méltósággal és hatalommal bírsz? Erre feleli: Ha én magam, elkülönözve Atyámtól, tennék bizonyságot méltóságomról és erõmrõl, az én bizonyságom nem lenne érvényes; de nem így áll a dolog, mert én nem magam egyedûl, hanem Atyám tesz mellettem bizonyságot cselekedeteimben (Cirill. Ar. sz. Ján. Teofil.). Ján. 8,13–16. Jézus tulajdon bizonyságtételét igaznak mondja, de csak a mennyiben az Atyáéval kapcsolatban vagyon.
Ján 5,32
az Atya (36. v.)
Ján 5,34
Én titeket János bizonyságára utalhatnálak, melyet õ ünnepélyesen a magas tanács küldöttei elõtt tett az én méltóságomról (Ján. 1,19.); de én nem akarok emberi bizonyságra hivatkozni, ezt csak mellékesen hozom fel, hogy nektek a hit útját megkönnyítsem, s így titeket üdvözûlésre segítselek.
Ján 5,35
Ti ugyan a világosság által, melyet õ személyemre nézve terjesztett vala, felvilágosodást, és tanitásából oktatást vehettetek volna; de csak rövid ideig örvendeztetek az õ világosságteljes tanításának, melyet hirdetett, csak hamar ráuntatok. De én az õ bizonyságára még csak nem is hivatkozom.
Ján 5,36
Csodáim, melyeket én Atyámtól származott istenségemnél fogva teszek, bizonyítják az én isteni küldetésemet. Jézus többször hivatkozik csodatételeire, mint tanítása bizonyságaira Ján. 14,10. s követk. Máté 11,20. Csodáimban maga Isten tesz mellettem bizonyságot.
Ján 5,37
épen csodatételeimben. Mások egyszersmind ama bizonyságot is értik, melyet Isten Jézus Krisztusról a szentirásokban tett, melyek õt hirdették; s e mellett az összefüggés is szól (38. 39. v.).
Ján 5,37
bármily világos és úgyszólván kézzelfogható volt az õ bizonysága, ti mégis soha sem figyeltetek arra. A „szó“ és „ábrázat“ itt az isteni bizonyságtétel meggyõzõ erejét és szemlélhetõségét fejezi ki.
Ján 5,38
Mint az Atyának felõlem tett, oly érthetõ bizonyságtétele belétek nem hatott, úgy átalán az õ igéje, az õ isteni tanítása sem marad meg bennetek és nálatok, mert nem hisztek annak, kit õ küldött, a Krisztusnak. Az ó szövetség isteni igéje folytonos állandóságát csak az új frigy igéje által nyeri; mert ez teljesedése amannak, ez szelleme, élete, fensõbb igazsága. Az ó szövetség religioja életnélküli holttest, ha lelke, a Krisztusra való vonatkozás, tõle elvétetik. A zsidónak nincsen isteni igéje, ha az õ isteni igéjét Krisztusban teljesedve nem látja, ha Krisztusban nem hisz.
Ján 5,40
Ti vizsgáljátok az irásokat, hogy azokban feltaláljátok, mi titeket boldog feltámadásra és örök üdvösségre vezethet. Jól vagyon; ez irások énrám utalnak, mint olyanra, kinél az igazságot és az életet föltalálhatjátok (vesd össze: Ap.cs. 10,43.); és mégsem akartok hozzám jõni, hogy általam az örök életet itt és a síron túl megnyerjétek.
Ján 5,42
Engem nem vezet földi érdek, dicsõség, fény, földi uralom, midõn titeket hitre akarlak inditani, hanem csupán az Isten szeretete és üdvözûléstekért égõ ohajtásom; de felõletek tudom, hogy nincs bennetek Isten szeretete, és tele vagytok dicsvágygyal és földies érzûlettel. Ez is oka annak, miért nem jöttök ti hozzám.
Ján 5,43
Engemet, ki Isten megbizásából, enmagam teljes megtagadásával jöttem, nem fogadtok el, mint isteni követet; de ha valaki jõ, kit csak önzés, érzéki gondolkodásmód vezérel, ezt elfogadjátok, mivel egy érzületû veletek. Ezen, a maga nevében jövõ alatt, a régi értelmezõk mindnyájan az ál-messiásokat értik, kik a zsidók között idõnkint támadnak. Magok a zsidók 64 ilyet számítanak, kik mindnyájan több vagy kevesebb hitelre találtak nálok; a valódi Megváltót pedig keresztre feszítették.
Ján 5,44
Mikép verhetne bennetek gyökeret a hit, mely önmegtagadást, alázatosságot kiván, midõn titeket csak az önszeretet, különösen a dicsvágy, az emberi tetszés vadászata vezet, az Isten tetszése pedig legkevésbbé sem fekszik sziveteken?
Ján 5,45
kihez bizalmatok van, hogy az õ törvénye által üdvözûlni fogtok. Õ vádolni fog titeket, mert neki nem hittetek mindenben.
Ján 5,47
melyek ugyanazt mondják.
Ján. 6
Ján 6,1
Tiberiás városa a tenger nyugati partján fekszik.
Ján 6,5
A következõ csodát más evangélisták is elbeszélik; sz. János némely körûlményeket ad hozzája, melyeket a többiek mellõztek. Úgy látszik, különösen azért adta még egyszer elõ, hogy alkalma legyen Jézusnak ahhoz csatolt beszédeit elmondani.
Ján 6,6
vajjon hiszi-e, hogy Jézus csodamódon segíthet?
Ján 6,6
Jézus ismerte az apostolok még gyenge hitét; hogy pedig figyelmöket felébreszsze a csoda iránt, melyet tenni akart, és õket hitgyengeségök elismerésére vezérelje, kérdezé és kisérté õket (Ágost.).
Ján 6,7
denár-árú; mintegy huszonöt tallér értékû.
Ján 6,11
A görög szerint …elosztá a tanítványoknak, a tanítványok pedig a letelepûlteknek, hasonlóképen stb. Igy van a többi evangélistánál is.
Ján 6,14
A próféta, kire Mózes utalt (Móz. V. 18,15.), a Messiás, Izrael királya (15. v.).
Ján 6,15
mert az õ országa nem e világról való (Ján. 18,36.).
Ján 6,16
Jézus készté õket átkelni, mielõtt maga jõne.
Ján 6,19
közel egy órányira.
Ján 6,19
közeljött a hajóhoz, s így láthatták õt.
Ján 6,19
mivel õt rémnek tartották. Máté 14,26.
Ján 6,21
Máté 14,32. és Márk 6,51. verseibõl kitûnik, hogy Jézus belépett a hajóba, János nem tagadja ezt, hanem följegyzi azon körülményt, melyet amazok mellõztek, hogy a hajó partot ére, alig hogy Jézus belépett.
Ján 6,22
figyelmes lett a nép.
Ján 6,22
A görög szerint: hanem csak az, melybe tanítványai beléptek.
Ján 6,23
épen e másod napon (22. v.).
Ján 6,26
Ti kerestek engem, nem azért, mivel a csodálatos kenyérszaporítást láttátok, s ez bennetek az ohajtást fölébresztette, hogy általam az örök életre tápláltassatok: hanem, mivel testiképen jóltartottalak titeket, s épen azért reménylitek, hogy tõlem megint olyas földi dolgot nyertek. A test végett kerestek engem, magyarázza sz. Ágoston, és nem a lélek végett. Mily sokan keresik Jézust, csak azért, hogy velök jót tegyen, tehát érzéki vágyból! Alig keresi valaki Jézust Jézusért. Jegyezd meg a következõ beszédbõl, miképen maga Jézus ezen érzéki embereket, kikben egy kis jóakaratnál nem volt egyéb, nem utasítja el magától, sõt inkább az isteni lélektáplálék legmélyebb titkaiba vezérli. Tanúld meg ebbõl, hogy az ügyefogyottak, míveletlenek és lelki szegények iránt béketüréssel légy.
Ján 6,27
A földi tápláléknál és jólétnél, a mi mulandó, inkább törekedjetek megszerezni a lelki eledelt, mely örökre táplál. Az ember fia, kit az Atya mint követét csodatettek által igazolt, megadja nektek azt. „Nem munkálkodni, nem törekedni“, a szentirási szólásmód szerint, annyi, mint „kevésbbé munkálkodni, kevésbbé törekedni.“ Lásd Máté 9,13. A lelki eledel, mint a következõbõl kitûnik, maga Jézus Krisztus, az õ tanitása, cselekedetei, kegyelme, az egész Krisztus. Õ az Isten pecsétjével megjelöltetnek mondatik, a mennyiben Isten csodatettek által az õ isteni küldetését bizonyította.
Ján 6,28
a cselekedeteket, melyeket Isten parancsolt, és mikre te akarsz tanítani. Adj oktatást a cselekedetekrõl melyeket gyakorolnunk kell, hogy megnyerhessük amaz eledelt, mely örökre táplál (Ágost.).
Ján 6,29
A ki ez eledelhez akar jutni, Isten parancsa szerint, az õ követében hinnie kell. Hit által lesz miénk Krisztus, az õ tanítása, cselekvése, kegyelme, és õbenne bírjuk az örök életet.
Ján 6,31
Minõ csodát teszesz, mely által a te eledelednek részeseivé lehetünk? cselekedjed azt, hogy lássuk és higyük. Te talán oly eledelt akarsz nekünk adni, mely még csodálatosabb az égbõl hullott mannánál is, melyet atyáink a pusztában ettek? – Valamint a szamariai asszony (Ján. 4,15.) valóságos vizet kíván, mely a szomjat örökre eloltja, úgy e zsidók is, az õ érzéki felfogásukban, valóságos eledelt kivántak, hasonlót a mannához, mely õket örökké táplálja. A jel tehát maga az eledel, és a hit, melyet a zsidók igérnek, ez eledelre vonatkozik. Mások ez alatt csodát értenek, melyet a zsidók kivánnak, hogy átalán Jézus isteni küldetésében higyenek; de ebben hittek már a csodálatos kenyérszaporításnál fogva (14. v.), s itt a szövegben nincs alap arra, hogy ezeknél más zsidókat föltételezzünk.
Ján 6,32
A kenyér, melyet Mózes adott nem volt tulajdon, igaz mennyei kenyér; ezt Atyám adja. Valamint az egész ó szövetség csak képe, árnyéka volt az újnak, ez pedig a teljesûlés, a lényeg, a valóság (Kol. 2,17.): úgy a manna is csak elõképe volt az igaz, mennyei kenyérnek, Krisztusnak. Lásd Móz. II. 17. r. 3-ik jegyz.
Ján 6,33
A kenyér, melyet Atyám ad, az égbõl leszállott kenyér, mely a bûnben és tévelyben elhalt világnak az életet visszaadja.
Ján 6,34
Mivel Jézus az õ eledelét (27. v.) kenyérnek nevezi, e zsidók jámbor ohajtással ezen kenyeret mindenkorra kivánják megnyerni.
Ján 6,35
Jézus ime önmagát nevezi ezen kenyérnek. Az Isten egyszülött Fia valóban az igazi kenyér, úgymond sz. Cirill; mert mivelhogy az Atya lényegébõl eredett, természetesen õ az élet, mely mindent éltet. És valamint a földi kenyér a test erejét fentartja és szilárdítja: úgy éleszti õ a Szentlélek által a mi lelkünket, és még testünket is megõrzi a romlástól. „Jézushoz jõni“ és „õbenne hinni“ ugyanegyet jelent (Ágost.). A hit szükségképen engedelmességet és szeretetet foglal magában, legalább akarat szerint, különben holt az. Ezen hitben lesz az élõ kenyér, Jézus Krisztus, a mi tulajdonunk, és megelégít minket mindörökre. E megelégitésrõl lásd Ján. 4,14.
Ján 6,36
Ime most láttok, a mint kivánjátok (30. v.); de a mint már mondottam nektek, hogy csodatévõ mûködésemben láttok engem, és mégsem hisztek, úgy van ez most is. Jézus fönebb (26. v.) mondá, hogy a csodajel, melyet láttak, nem ébresztette fel bennök az üdvözûlés után égõ vágyat. Ennek okát a következõben adja. A csoda önmagában még nem tesz hivõvé; ehhez az Isten kegyelme is kell és jóakarat (Máté 11. r. 33-ik jegyz.), mik a csodára és hitre fogékonynyá tesznek (Máté 12. r. 36-ik jegyz.).
Ján 6,38
A „hozzám jövetel,“ a „hit“ Atyám kegyelmétõl függ; a kinek õ kegyelmet ad, országomba fogadom be azokat, és nem vetem ki, mert nekem nincs más isteni akaratom, mint Atyám akarata, és az én emberi akaratom mindig hódol az isteninek, az õ akaratát teljesítni, ez az én rendeltetésem.
Ján 6,40
Atyám azt akarja, hogy egy ember se veszszen el, kit nekem adott, sõt inkább mindaz, ki engem csodatévõ mûködésemben megismer, és bennem igazán hisz (lásd a 25-ik jegyz. minden olyan, kit õ nekem ad), örök életet nyerjen itt és a síron túl, nem csupán lélek szerint, hanem test szerint is, a miért õt az utolsó napon fel fogom támasztani. Krisztus megváltja az egész embert, nemcsak lelkét, hanem testét is. A test megváltása a föltámadásban fog bevégzõdni, mely Krisztus váltságmunkájának befejezése lesz.
Ján 6,41
A zsidók az igért eledelben igazi, csodálatos kenyeret vártak (34. v.). Hogy õ maga a csodálatos életadó kenyér, azt már az õ külsõ szegényes állapotával sem tudták megegyeztetni, melyben növekedett. A görög szerint: Én vagyok a kenyér stb.
Ján 6,44
Ne zúgolódjatok tehát oly dolog miatt, melyet nem értetek, s mindaddig nem is fogtok érteni, míg Atyám az õ felvilágositó kegyelme által titeket hozzám nem vonz, s ti készséggel nem követitek a kegyelem vonzását. A kik önként követik a kegyelem vonzását hozzám jõnek, s tapasztalják magokban váltságom egész jótékonyságát, úgy hogy az utolsó napon test szerint is örök életre támasztom fel õket. Az Atya Isten mindenkit vonz, de nem követi minden az õ vonzását. Lásd Máté 11. r. 33-ik jegyz. Hogy az Atya vonzásához az ember önkéntes odaadása is megkivántatik, mutatja a következõ vers.
Ján 6,45
Már az irásban megjövendöltetett, hogy eljön az idõ, midõn Isten mindenkit bensõleg, különös módon fog megvilágosítani. Ezen idõ elérkezett. A ki tehát Isten tanítását szivesen követi, az hiszen és hozzám jõ. Az idézett hely Izai. 54,13. és Jerem. 31,33.34. vagyon. Ezekiel 11,19. 18,31. Mikeás 4,1–4. körûlbelûl ugyanaz mondatik.
Ján 6,46
Ez a hallgatás és tanúlás azonban nem úgy értendõ, mintha az Atyát valaki itt láthatná; õt csak az Isten egyszülött Fia láthatja. Az Isten láthatlan tanító.
Ján 6,47
Az Üdvözítõ visszatér a 40. 35. 29. versekre. Biztosítalak titeket, hogy mindazok, kik bennem igazán hisznek, a mennybõl szállott éltetõ kenyeret megnyerik, és abban az örök életet.
Ján 6,48
Lásd a 35. v.
Ján 6,50
A manna nem bírt magában azon erõvel, hogy örök életet adjon a testnek és léleknek, hanem én, a mennybõl leszállott kenyér, bírok. Eddig (48. v.) Jézus azon mennyei kenyérben való hitrõl szólott, melynek nevét õ magának tulajdonítja; most annak éldeletérõl szól, s mikép fogja azt egykor ételûl nyujtani. Hogy itt és a következõben betûszerint a kenyér és bor színe alatt az õ szentséges személyének titokteljes ételérõl, és nem csupán jelképleg a benne való hitrõl vagyon szó: kitûnik elõször ama világos szavakból (54. 55. v.) melyeket a zsidók tulajdon értelemben fogtak fel, és Jézus, mint tulajdon értelemben mondottakat, nem czáfolta meg, sõt megerõsítette; azután a test és vér elkülönzésébõl, mi szükségtelennek látszanék, hacsak az õ személyében való hitrõl volna szó; végre a sz. atyáknak, s az efezusi és trienti (13. ül. 1. fejez. 21,1.) sz. gyülekezeteknek egybehangzó értelmezésébõl.
Ján 6,52
A görög szerint: az én testem, melyet a világ életéért adni fogok. Jegyezd meg e kifejezést: adni fogok, adandó vagyok. Ebbõl kitûnik, hogy Jézus egy leendõ eledel ételérõl szólt, nem pedig csupán az õ jelenlevõ személyének hit által való elfogadásáról.
Ján 6,54
azaz: nem nyertek azt magatokba. A ki, úgymond sz. Bazil, a keresztség által újjászületett az életre, ezt a szent titkok étele által kell táplálnia. Az anyaszentegyház szoros kötelességévé teszi hiveinek, hogy évenkint legalább egyszer járúljanak az Úr asztalához. Ez igékbõl azonban nem következik, hogy az Úr vételének szükségképen mind a két szín alatt kell történni; mert a szentirási szólásmód szerint, valamint más helyen, úgy itt is az „és“ kötszó „vagy“ helyett értendõ (vesd össze: Móz. II. 21,31. 22,10. Ezekiel 44,22. Kor. I. 11,27.). Mivel mindenik szín alatt az egész Krisztus jelen vagyon, elég õt egy szín alatt is venni. Csak az áldozó papoknak parancsoltatik mind a két szín alatt az Úr vétele (ennek okát lásd Máté 26,27. 36-ik jegyz.). Errõl bõvebben nyilatkozott a trienti sz. gyülekezet (21. ül. 1. fejez.).
Ján 6,55
Ime az Úr szent teste mint veti el benned az üdvözûlten és dicsõûl feltámadandó testnek magvát. Vesd össze: Zsolt. 21. 37-ik jegyz.
Ján 6,56
mert ti az én testemet ehetni, és véremet ihatni fogjátok, mert mind a kettõt ételül és italúl (a kenyér és bor szine alatt) fogom nektek nyujtani.
Ján 6,57
E szavakkal van kifejezve Krisztus bensõ egyesûlése az emberrel, ki õt méltán veszi magához, melynélfogva benne, az õ testében és lelkében Krisztus él, hogy e szavakkal éljünk, és viszont az ember Krisztusban él. Ar. sz. János szerint: Krisztus az emberrel összeolvad; s sz. Cirill megjegyzi erre: Nem csupán szeretetét közli velünk Krisztus, hanem természetét is; valamint a tûz által elolvasztott két viaszdarab egygyé lesz, úgy egyesûl Krisztus velünk; õ mibennünk van, és mi õbenne.
Ján 6,58
A Fiú mindent az Atyától veszen, s azért csak az Atya által él; az ember mindent a Fiútól veszen, s azért csak a Fiú által él. Valamint az Atya a Fiúban, és a Fiú az Atyában marad, ez isteni lényegét közölve, amaz elfogadva azt: úgy Jézus is szent testét adván, bennünk marad, s annak vétele által mi õbenne maradunk.
Ján 6,59
Az Üdvözítõ itt a kenyér vételérõl szól. Ebbõl következteti a trienti sz. gyülekezet (21. ül. 1. fejez.), hogy az Úr vétele a kenyér szine alatt is elegendõ. „A ki ezt mondotta: Ha nem eszitek az ember fia testét, és nem iszszátok az õ vérét, nem leszen élet tibennetek, ugyanaz mondotta ezt is: A ki e kenyeret eszi, örökké él. És a ki mondotta: A ki eszi az én testemet, és iszsza az én véremet, énbennem lakik, és én õbenne, ugyanaz mondotta ezt is: A ki e kenyeret eszi, örökké él.“
Ján 6,61
Ki gyõzõdjék meg arról, hogy egy ember saját testét adja ételûl, és saját vérét adja italúl?
Ján 6,62
Megütköztök beszédemen, és nem hiszitek, hogy én saját testemet adhatom ételûl, és saját véremet italúl?
Ján 6,63
még azután is kétkedni fogtok szavaimban?
Ján 6,64
Szavaimnak testi felfogása, mintha azt akarnám azok által mondani, hogy az én testemet úgy kell enni, mint minden egyéb húst… haszontalan, nincs abban élet, sem igazság, és nem szerez életet; hanem a szellemi fölfogásban, melyszerint az én személyem titokteljes módon, habár valósággal (a kenyér és bor színe alatt) lesz veendõ, ebben van az élet és igazság, és ez vezet életre; az én szavaim tehát nem nyersen, érzékileg értendõk, hanem szellemi tartalmok, igazságuk szerint (Ar. sz. Ján. Teofil). Mily sok nehézség elenyészik a hitre nézve, ha Jézus Krisztus jelenlétét az Oltáriszentségben ily módon fogjuk föl! Erre vonatkozólag mondatja sz. Ágoston Jézussal a fönebbi helyen: Nem ezt a testet, melyet láttok, fogjátok enni, nem azt a vért inni, melyet keresztre feszitõim ontani fognak; egy titokteljes szentséget adok nektek, mely valódi értelemben véve, nektek lelki életet fog adni. Ha bár láthatólag kell azt megünnepelni, de csak mint láthatlant kell azt érteni.
Ján 6,65
Jézus elõre látta ezt isteni mindentudásánál fogva, és látta öröktõl fogva. Tehát hitetleneknek kellett lenniök? Távol legyen! Nem azért voltak hitetlenek, mivel Jézus ezt elõre látta, hanem mivel azok akartak lenni, és Jézus az õ hitetlenségöket csak mint szabadakaratú tényöket látta elõre.
Ján 6,66
Az õ hitetlenségök onnan származik, hogy az Atya kegyelme õket hozzám nem vonhatta. Értsd: mivel annak az õ testi érzékiségökben ellene szegûltek. Vesd össze: 44. v.
Ján 6,68
Jézus nyujtja kegyelmét, de nem erõszakolja senkire.
Ján 6,70
a Messiás. Lásd Máté 16,16.
Ján 6,71
Te mind a tizenkettõ nevében szólasz, mintha bennem mindnyájan igazán hinnének, és hozzám hûségesek volnának; de tudjátok meg, hogy habár tizenkettõtöket legmegbizottabb tanítványaimúl választottalak, egy közõletek mégis hitetlen, mivel hûségtelen és árulóm.
Ján. 7
Ján 7,2
Ez ünnep annak emlékezetéûl rendeltetett, midõn Izrael fiai Arábiában sátorok alatt laktak (lásd Móz. III. 23,34–43.), egyszersmind aratási ünnepûl is szolgált.
Ján 7,3
az õ rokonai. Lásd Máté 13,55.
Ján 7,3
nem csak a kevés tanítványok Galileában, hanem azok is, kiket tanításod által nyertél, midõn utólszor Jerusalemben voltál.
Ján 7,4
Ha csakugyan csodatévõ vagy, mit azonban mi kétlünk (5. v.), mutasd meg magadat a magas tanács színe elõtt Jerusalemben, mely a te cselekedeteidet megitélheti.
Ján 7,5
az õ isteni küldetésében.
Ján 7,6
Az én idõm, hogy Jerusalembe az ünnepre menjek, még nem érkezett el; mert én, hogy elkerûljem az ármányokat, nem akarok a nagy tömeggel menni, hanem csak kevés, bensõbb hiveimmel indúlok oda titkon; tinektek ellenben mindenkor alkalmas idõtök vagyon, mert a világ érzületében osztoztok, s így nincs tõle mit félnetek. Lásd a követk.
Ján 7,8
t. i. most.
Ján 7,10
nem az oda zarándokló tömeggel, hanem csak kevés híveivel.
Ján 7,13
A jóérzésüek közõl egy sem mert felõle valami kedvezõt nyilvánítani, félvén a magas tanácstól.
Ján 7,14
mely nyolcz napig tartott.
Ján 7,15
Miképen érti ez a szent irásokat, holott a farizeusok és irástudók egy iskolájába sem járt?
Ján 7,16
Tanítmányomat én nem tanúlmány vagy elmélkedés által szerzettem, hanem az tisztán Atyám ajándéka, így tehát isteni tanítmány (Ar. sz. Ján.). Vesd össze: Izai. 11,2.
Ján 7,17
Tanítmányomat mindenki isteninek fogja elismerni, ha Atyám parancsait teljesíti, és megcselekszi, mit én az õ nevében hirdetek. Hallgatagon ezzel a zsidók elvetemûltségét rótta meg; ez homályosította el értelmöket úgy, hogy az igazság fényét nem nézhették. Istenes élet által Istenhez hajlik az ember. A keresztény törvények pontos teljesítése által mindinkább belátjuk, hogy Krisztus tanítmánya isteni eredetû. Ez tapasztalása minden jámbornak és szentnek.
Ján 7,18
Krisztus megmutatja továbbá, hogy az õ tanítmánya igaz. A ki önmagától, Istentõl elválasztva, saját képzeletébõl beszél, az önmagát, saját dicsõségét és tiszteletét keresi. És megfordítva: a ki önmagát, saját dicsõségét keresi, önmagából, Istentõl elszakadt tulajdonából, saját képzeletébõl szól, és azért valótlan, igaztalan (helytelen az õ gondolatában, beszédében és cselekvésében). De én nem keresem magamat, tulajdonomat, én csak Atyám dicsõségét keresem; tehát nem Istentõl elválasztott tulajdonomból, hanem Istenbõl beszélek, s így az én beszédem való, és bennem minden igaz. Rövidebben értelme ez: Ha én magamtól beszélnék, elválasztva az Atyától, akkor magam dicsõségét keresném. De íme, a mint szavaimból és tetteimbõl kitûnik, nem magam dicsõségét keresem, hanem Atyámét; tehát az én tanítmányom is nem enyém, hanem Atyámé, és bennem minden igaz és való.
Ján 7,20
Mózes sok mindenféle rendelést adott nektek, de valamennyit egy sem tartja meg közõletek, és mégis meg akartok engem ölni, mintha én megszegtem volna azokat.
Ján 7,20
ki téged háborodottá tesz. Vesd össze: Máté 4,24.
Ján 7,20
Ezen zsidók a köznépbõl valószinûleg mitsem tudtak a magas tanács gyilkos tervérõl.
Ján 7,21
haragudva, mintha én a szombatot megszegtem volna. Jézus a fürdõtónál volt betegnek meggyógyitásáról szól. Lásd Ján. 5,8. s követk.
Ján 7,22
Mások egybekötik e két verset …csodáljátok. Mózes nektek stb.
Ján 7,22
Ábrahám rendelé azt Isten parancsára szent szövetségjelûl (Móz. I. 17,10.).
Ján 7,22
E vers értelme: Azonban ti magatok is foglalkoztok szombaton bizonyos módon, mi által a szombat feltöretni látszatik, a mennyiben születés után nyolczadnapra a szombaton született kisdedet körûlmetélitek. Azt hiszitek, és helyesen, hogy e szent cselekvény által, mely régibb Mózes törvényénél, a szombatot föl nem töritek; higyétek felõlem is, hogy nem töröm fel azt a szeretet oly cselekvénye által, mit az Isten örök törvénye parancsol.
Ján 7,23
Ha szabad az embert szombaton körûlmetélni, s a körûlmetélt helyen meggyógyítani, akkor szabad az egész embert is meggyógyítani. Vagy: Ha szabad egy embert szombaton körûlmetélés által némi részben meggyógyítani, akkor szabad õt egészen testében és lelkében meggyógyítani. A körûlmetélés e szerint csak részletes gyógyításnak neveztetik, mert csak annyi gyógyulást, üdvöt szerez, mennyi a mózesi törvényben rejlik.
Ján 7,26
Nem ez-e az, kit a magas tanács meg akar ölni? mikép van hát, hogy nyilván szabad beszélnie? Vagy tán a fejedelmek más véleményre tértek? Hanem ez nem lehet; mert stb. Lásd a követk.
Ján 7,27
Jézus családját ismerjük (Ján. 6,42.), hanem a Messiás származását nem tudhatjuk. Õ ugyan Betlehembõl fog eredni (Máté 2,6.), és Dávid fia lesz; de a legnagyobb titokban fog felnövekedni, és rögtön megjelenni, a nélkül, hogy tudnák, honnét. Igy értelmezték legtöbbnyire a zsidók ama prófétai helyeket (Mikeás 5,2. Izai. 53,8.), melyek az õ titokteljes isteni születésérõl és természetfölötti fogantatásáról szólanak.
Ján 7,28
Megengedem, hogy ti ismeritek az én emberi származásomat, de azért nem kevésbbé vagyok igaz követe az igazmondónak, kit ti nem ismertek.
Ján 7,29
Én teljesen ismerem õt; mert õ Atyám, és õ küldött engem (Ágost.).
Ján 7,30
mert magát Isten Fiának nyilvánította. Ennyiben jól fogták fel az õ igéit.
Ján 7,33
átalán az egybegyûlteknek, de a poroszlók is hallhatták.
Ján 7,34
Én még csak rövid ideig vagyok veletek; mert csakhamar Atyámhoz térek vissza. Miután eltávoztam, ismét keresni fogtok engem és tanítványaimban üldözni, hogy nevemet a földrõl kiírtsátok; de ti nem fogtok elérni engem; mert mennyben, hová ti nem juttok, én örökké élek, és országom, melyet én oltalmazok, fenmarad velem mindörökké.
Ján 7,35
a minden országokban szertelevõ pogányokhoz stb. Némelyek a görögöt így: Talán a szétszórtan élõ görögökhöz akar menni, és a görögöket tanítani?
Ján 7,37
Az ünnep utolsó, legfényesebb napja nevezteték nagynak. Lásd Móz. III. 23,36. Ez az évnek utolsó ünnepnapja volt, és átalános örömmel lõn megünnepelve. Ezen, valamint a sátoros ünnep minden napján, egy pap a templomhegy alatt folyó Siloe vizébõl merített, és az oltárra öntötte azt a jövendõ üdv feletti öröm jelképeûl. Mikoron e szavak énekeltettek (Izai. 12,3.): Örömmel merítetek vizet az Üdvözítõ kútforrásaiból. Úgy látszik, ez igék adtak alkalmat az Üdvözítõnek a következõ mondásra.
Ján 7,38
A ki üdvöt, igazságot és boldogságot óhajt, az higyen bennem; és meg fogja nyerni a Szentlélek kegyelemárját, melyet a próféták igértek, és nem csak önmagát elégíti meg azzal, hanem másoknak is fog abból oszthatni. A próféták közõl Joel (2,28.), Izaiás (44,3. 48,21.) és Ezekiel (11,19. 36,25. 39,29.) jövendölték meg a Szentlélek kiáradását a messiási idõre. A belsõ, itt a lény belsejét, a lélek mélységét jelenti.
Ján 7,39
mivel az õ váltságmûve még nincs bevégezve, s még nem ment föl Atyjához, hogy a Szentlelket elküldje. Vesd össze a továbbit Ján. 14,16. s követk. 15,26. és Apost.cs. 2,4.
Ján 7,40
a ki megigértetett. Lásd Ján. 1,21.
Ján 7,41
Lásd Máté 2,23. Ján. 1,46.
Ján 7,46
Lásd Máté 7,28.29.
Ján 7,49
Itt czélzás van Móz. V. 27,26. versére, hol megátkoztatnak azok, kik nem tartanak mindenben Mózes törvényéhez. Az esztelenek! Az átok õket érte; mert épen Mózes utasította õket Krisztusra (Móz. V. 18,15.). Sz. Cirill megjegyzi: E bölcsek, midõn dicsekszenek, esztelenekké lesznek, mert midõn követelik azt, hogy értik a törvényt, önmagokat vádolják, mint hitetlenek és tudatlanok.
Ján 7,52
Lásd Máté 2,23.
Ján 7,52
Ez nem derûl ki a sz. irásokból; mert Debora Galileából való volt (Birák 4,4.5.), úgyszinte Náhum, és Izraelországban, hová Galilea tartozott, sok próféta élt (Kir. III. 18,4.).
Ján. 8
Ján 8,1
a getszemani kertbe, hogy az éjet imádságban ott töltse. Lásd Ján. 18,1.2. Máté 26,36. Az olajfák hegye éjszakkeletre volt Jerusalemtõl.
Ján 8,6
A farizeusok bizonyosan hitték, hogy Jézus az õ szelidségénél, a bûnösök iránt való türelménél és irgalmánál fogva, és hogy magát a népkegyben fentartsa, az asszonyt fel fogja menteni (Ágost. Béda). Akkor okuk lett volna õt, mint a mózesi törvény megszegõjét halálra itélni. De Jézus szelídnek mutatta magát a nélkül, hogy az igazságot megsértse (Ágost.).
Ján 8,6
A köveken, a porban. Krisztus hihetõleg szavakat vagy jelvényeket írt vagy rajzolt a földön oly szándékkal, hogy a vádolókat saját, még nagyobb botlásaikra figyelmesekké tegye (Jerom. Ambr.). Mások szerint ezzel közömbösséget mutatott, mintha nem is figyelt volna rájok.
Ján 8,7
Ti magatok ép oly nagy, vagy még nagyobb bûnösök vagytok, mint ez asszony, azért nem kellene õt vádolnotok. Krisztus ezzel nem azt akarja mondani, hogy az asszony vétek nélkül van, sõt szemére veti vétkességét (11. v.); de mivel nem jött itélni, hanem üdvözíteni (Ján. 3,17.), s azért semmi pörös ügybe nem akart vegyûlni (Luk. 12,14.), itt sem lépett föl, mint bíró, hanem csak fölhasználta az esetet, hogy a vádolókat tulajdon lelkiismeretökre figyelmeztesse (Ágost.).
Ján 8,9
A beszéd okozta különösen a megszégyenítést; az irásra keveset adtak. A görög szerint …Hallván pedig ezt, és a lelkiismerettõl furdaltatván, egyik a másik után kimenének stb.
Ján 8,9
Jézus maga maradt tanítványival és a néppel, melynek közepette az asszony állott.
Ján 8,10
A görög szerint …Jézus, és senkit sem látván az asszonyon kivûl, mondá neki.
Ján 8,11
Krisztus nem itélte az asszonyt megkövezésre. Ez a törvényszék teendõje leendett, ha eléje kerûlt volna. Ez nem volt az õ dolga. Az õ hivatása volt a bûnösöket keresni, és igyekezett az asszonyt valamint a farizeusokat is megnyerni, ezeket bûneik elismerésére vezetvén, amazt megtérésre intvén. Némely régi kéziratokból ez elbeszélés kihagyatott, attól tartottak, mint némely régi irók megjegyzik, hogy az megütközésre adhatna okot, és a gyengéket azon balvéleményre vihetné, mintha Jézus a házasságtörést nem tartotta volna valami nagy véteknek. Ellenben megvan az a régi cambridgei kéziratban és igen sok másban. Elég az ahhoz, hogy isteni írat; mert az anyaszentegyház (trienti gyül. 4. ül.) a többi hiteles szent iratokhoz sorolja. Micsodák a legélesebb emberi elme gyanításai az anyaszentegyház határozatai ellenében? Mily könnyen csalódik az ember!
Ján 8,12
Ez a „tehát“ közvetlen az elõadott történethez kapcsolódik, s megerõsíti annak valódiságát.
Ján 8,12
Én vagyok az emberek tanítója; a ki énrám hallgat, és tanításomat követi, az nincs tévelyben, bûnben és inségben, hanem bírja az igazságot, a valódi erényt, és azokban elnyeri az üdvöt itt és a síron túl. Lásd Ján. 1,4.5. Luk. 2,32.
Ján 8,13
Vesd össze: Ján. 5,31.
Ján 8,14
Krisztus nem hivatkozik ker. János és a próféták bizonyságára, mit megtehetett volna, hanem egyenesen állítja, hogy az õ bizonysága már magában elegendõ az õ isteni küldetésének megerõsitésére. Alap-okúl ezt adja: mivel én tudom, ki vagyok; azaz, mivel én tudom, hogy Isten Fia vagyok, és mint Isten, senki másnak bizonyságtételére nem szorúlok, mit ti ugyan nem tudtok, habár az én beszédeimbõl és cselekedeteimbõl következtethetnétek. Krisztus nem mondja itt magát egyenesen Istennek, hanem képleg fejezi azt ki, részint alázatosságból, részint, hogy a zsidókat ne ingerelje (Ágost. ar. sz. Ján. Teofil). A következõben megmutatja, hogy ez az õ bizonysága tulajdonképen még sem egyedûli, hanem még két tanú által támogattatik.
Ján 8,15
test szerint. A ti itéletetek, bizonyságtok az én személyemrõl csak a külsõn alapszik, azon, mit rajtam láttok, az én szegény, alacsony, szolgai alakomon; az én itéletem, bizonyságom nem ezen külsõn nyugszik, a mint hogy én senkit sem itélek külsõ szerint. Itélni, itt annyit tesz, mint bizonyságot tenni, mint következõ versbõl kitûnik.
Ján 8,16
És ha én bizonyságot teszek, az én bizonyságom igaz, mert én nem egyedûl ember vagyok, a kinek ti néztek, hanem bizonyságot tesz felõlem még az isteni Ige, melylyel én egyesûlt vagyok, és az Atya. – Ez isteni bizonysága a Fiúnak és az Atyának Jézus cselekedeteiben állott, melyeket minden elfogúlatlannak isteni mûvekûl kellett tekinteni.
Ján 8,19
Ján. 7,28. azt mondá Krisztus: Ti engem ismertek, és tudjátok, honnan való vagyok; itt az ellenkezõt mondja, mivel itt az õ isteni természetérõl és az õ isteni Atyjáról szól. A ki a Fiút ismeri, az ismeri az Atyát; mert a Fiú az Atya képmása (Bölcs. 7,25. Zsid. 1,3.), és ki a Fiú isteni életét ismeri és követi, az eljut az Isten ismeretére, megtanúlja az Atyát ismerni (Ján. 14,6.). A zsidók nem bírtak jóakarattal a fensõbb dolgok iránt, azért a Fiúban sem ismerték el azokat, s így az Atya ismeretére sem juthattak.
Ján 8,20
Az áldozati pénztár (lásd Márk 12,41.) a nõk tornáczában volt. Itt voltak a termek is. hogy az irástudók és farizeusok összejöttek, hogy a törvényrõl egymással szót váltsanak. Azért mindig találtatott közõlök egynehány a tornáczban.
Ján 8,21
vonatkozólag az õ gyûlöletökre és azon óhajtásukra, hogy õt megfogják és megöljék (20. v.).
Ján 8,21
Lásd Ján. 7,33.34.
Ján 8,22
A zsidók azt hitték, és helyesen, hogy az öngyilkosokra a legkeményebb büntetések várnak a más világon. Mivel Jézus azt mondá: hogy oly helyre megy, hová õk nem jöhetnek, valószinûleg azt hivék, hogy az az öngyilkosok helye, és Jézus maga akarja magát megölni. Mily esztelenség és mily gonoszság! Esztelen szavak, tele értetlenséggel, úgymond sz. Ágoston. Nem juthattak volna-e oda, hová õ jutandott, ha magát meggyilkolja? Nem kellett-e nekik is meghalniok? Mit akarnak tehát mondani? Megölni akarja-e az magát, ki azt mondja: A hová én megyek, ti oda nem jöhettek?
Ján 8,23
földi érzületûek. Mily szelíd felelet ez oly iszonyú szidalomra!
Ján 8,24
a Messiás, az Isten Fia.
Ján 8,24
A görög szerint: a ti bûneitekben.
Ján 8,25
Én vagyok az örök Ige, mely magát nektek kijelenti. A Fiú „kezdetnek“ mondja magát, nem csak, mivel õ minden idõk elõtt öröktõl fogva az Atya szülötte (Ján. 1,1. Jel. 1,8. Zsolt. 109,3.), hanem azért is, mivel õ létoka minden teremtésnek (Jel. 3,14. Kol. 1,18.). A görög szerint: Az vagyok, kinek magamat kezdettõl mondottam (a világ világossága. 12. v.). Krisztus titokteljes homályban szól, eléggé érthetõleg ugyan a hivõknek, de képletesen a roszakaratú hitetlenség miatt, hogy a fensõbb igazság gyöngyét meg ne tapossák. Lásd Máté 7,6. 13,10. 10-ik jegyz.
Ján 8,26
Sokat mondhatnék makacsságtokról, és sokban vádolhatnálak titeket, de csak ezt az egyet mondom: Az Atyától, ki engem küldött, s ki maga az igazság, vettem azt, mit a világnak hirdetek.
Ján 8,27
A görög szerint: hogy az Atyáról szólott nekik.
Ján 8,28
Miután a kereszten fölmagasztaltattam (Ján. 3,14. 12,32.34.), akkor ismeritek meg, hogy én vagyok a Messiás, és hogy Atyám, az Isten, velem volt mindenben, a mit tanítottam és cselekedtem. – A zsidókból sokan megtértek a keresztre feszítésnél (Luk. 23,48. Máté 27,53.54.), különösen pedig az apostoloknak következõ tanítására (Ar. sz. Ján. Cirill, Teofil).
Ján 8,29
A görög szerint: az Atya.
Ján 8,31
Ha állhatatosak lesztek a tanításom iránti hitben (ar. sz. Ján. Cirill), és azt követitek. Az állhatatosság jellemzi Jézus igaz tanítványát (Máté 10,22.).
Ján 8,32
Ha tanításomban hisztek és az követitek, akkor az igazság ismeretében mindinkább gyarapodni fogtok (lásd Ján. 7,17.), és az igazság, a keresztény érzület szabadokká tesz titeket, nem a világi uralomtól, mint sokan közõletek földies érzületökben kivánják, hanem a bûn rabságából. Más szabadságról nincs itt szó, mint a következõbõl egész határozottan kitûnik.
Ján 8,33
nem ama hivõk, hanem a hitetlenek, kik azokkal szintén jelen voltak.
Ján 8,33
Ezek, valószinûleg, csak önmagokat értik, mert atyáik szolgáltak egykor az egyiptomiaknak, babiloniaknak és más népeknek. Vesd össze: Máté 3,9.
Ján 8,34
mivel a bûn õt legyõzte (Péter II. 2,19.), és a kivánság bilincseiben tartja (Péld. 5,22. Izai. 5,18.). Oh nyomorú rabszolgaság! kiált föl sz. Ágoston. Az ember rabszolgája néha elszökhetik és nyugtot lel. Hová futhat a bûn rabja? magával hordja azt, akárhová fut.
Ján 8,36
E két vers egyszerû értelme ez: Valamint a szolgának nincs joga a házban maradni, hanem elbocsáttathatik és elûzethetik, úgy a bûnösnek sincs jogos igénye Isten országában maradhatni, s így nektek, zsidóknak sincs, kik a bûn szolgái vagytok. Ellenben a fiú, épen mivel fiú, örökösen atyja házához tartozik; úgy maradok én is, mint Isten Fia, örökké Atyám országában, és épen úgy mindazok, kiknek én Atyám erejében (Ján. 6,44.) jogot adok, hogy Isten fiaivá legyenek (Ján. 1,13.), s kiknek a szabadságot megszerzem. Én vagyok tehát az, ki nektek a szabadságot s a fiúságot oszthatom és kieszközölhetem, hogy ti mindörökké Isten országában megmaradjatok; ellenben ki fogtok taszíttatni itt és a más világon, ha a hitetlenségben, mint bûn rabszolgái, megátalkodtok. Igy a sz. atyák, Ágost. ar. sz. Ján. Cirill, Béda és mások.
Ján 8,37
Tudom, hogy test szerint Ábrahámtól származtok, de ti nem vagytok oly hivõk és engedelmesek, mint õ volt (39. v. Rom. 4,12. Gal. 3,7.); a ti szivetek hitetlen, fogékonytalan, földies érzületû, úgy, hogy tanításom utat hozzátok nem találhat, és ti azért halálra kerestek engem. A világfiak gyülöletérõl, mely mindhalálig üldöz, lásd Máté 10,21.
Ján 8,38
Én isteni ismeretbõl szólok (lásd Ján. 5,30.); ti testi érzûletetek szerint cselekesztek, melyet atyátok, a sátán (44. v.) sugall belétek.
Ján 8,39
Mi tehát nem cselekszünk helyesen, ha úgy teszünk, mint õ tett vala? Mondá nekik stb. A görög szerint: Ha Ábrahám fiai volnátok, az õ cselekedeteit tennétek.
Ján 8,41
A zsidók most veszik észre, hogy szellemi atyaságról van szó, azért mondják: Mi nem vagyunk szellemi korcsok, mintha a hamis istenek, a bálványok lennének atyáink, s mintha bálványozást ûznénk, hanem az egy Atya, Isten a mi Atyánk, és mi neki szolgálunk (Ágost.). A bálványozás a szentirásban szellemi paráznaságnak neveztetik, mert annál a lélek törvényes hitestársán, az Istenen kivûl, máshoz adja magát (Ozeás 1,2. Izai. 1,21.); azért neveztetnek a bálványozók korcsfiaknak, a valódi izraeliták pedig Isten fiainak.
Ján 8,42
Itt a görög „an“ szócska „bizonynyal“, másutt „talán“ szóval fordittatik, néha a Vulgata egészen is elhagyja, mi meg is lehet.
Ján 8,42
Ha ti érzéssel és tettel valóban Istennek szolgálnátok, és vele oly bensõ viszonyban volnátok, mint atyjával a fiú, akkor ti nekem hinnétek és engem szeretnétek; mert én az õ küldötte vagyok, és nem enmagamat küldöttem, mint beszédeimbõl és tetteimbõl látnotok kell. Lásd a követk. A származás és jövés a Fiú emberrélétét jelenti; azonban azzal az õ isteni születése is van jelölve. A szeretés magában foglalja a hivést is, mint másutt a hivés a szeretést, mivel a kettõt, hol azok valódiak, nem lehet egymástól elválasztani.
Ján 8,43
hogy az Atyám szólása, Isten minden fiainak anyanyelve. Istennek és az õ fiainak beszéde isteni, – a szent érzûlet és cselekedet. Miért nem ismeritek meg az istenit, szentet, magasztosabbat az én szavaimban és tetteimben?
Ján 8,43
mivel nem tudtok arra hallgatni és figyelni; mert a kik ezt komolyan teszik, csakhamar megismerik, hogy az isteni. S miért nem tehetitek ezt? mert földies, gonosz érzûlettel birtok, s ilyenek lenni akartok, tehát ezen akaratnál fogva, nincs bennetek fogékonyság a szentnek megismerésére és elfogadására. Lásd a követk.
Ján 8,44
mivel ti az õ cselekedeteit követitek (Ágost.) a gonosz kivánság túlsúlyánál fogva, melyet õ fentart és elõmozdít, s így egyszersmind az õ életelemét, önmagát belétek helyzi, és titeket fiaivá tesz.
Ján 8,44
Ez gyilkolta meg az elsõ emberpárt, midõn a bûnre csábitván õket, lelkök életét elvette, s ez által testöket is halandóvá tette. Lásd Móz. I. 3,2. s köv. Bölcs. 2,24.25. Ebben akarjátok õt követni, midõn engem halálra kerestek.
Ján 8,44
t. i. annak elismerésében, hogy csupán teremtmény, mely Istennek hódolattal és engedelmességgel tartozik, és kötelessége más teremtményeket is ez elismerésben megerõsíteni. Az ördög maga nem maradt ez elismerésben, és elrabolta azt másoktól is, sok angyaltól, kik vele elestek, és az elsõ emberpártól (Móz. I. 3,5.).
Ján 8,44
azaz: s így az igazság (lásd az elõbbi jegyz.) nincs õbenne.
Ján 8,44
A sátán lényege, eleme, magát Isten helyére állitani, s minden érzése, törekvése és mûködése oda czéloz, hogy a teremtményeket az Isten iránti engedelmességtõl elvonja és magának meghódítsa. A hazudság tehát, melyet önmagának és másnak mond, ez: hogy az Isten nem azon Úr, kinek mindenben hódolni és engedelmeskedni kell. Õ a hazudság atyja, mert elsõ volt, ki azt kimondta, s mert sokat elcsábított s még most is elcsábít, hogy õk is a hazudságot mondják. E hazudság az õ tulajdonának neveztetik, mert az az õ szabadakaratának visszaélésébõl származott, s örökre az õ valóját képezi.
Ján 8,45
A görög szerint: Nekem pedig, mivel igazságot szólok, nem hisztek.
Ján 8,46
Jézus itt magát bûntõl mentnek nyilvánítja, tehát embernél többnek. Én a bûntõl ment vagyok, tehát ment a tévelytõl is. Mennél tisztább az élet, annál több az igazság és annak ismerete az emberben.
Ján 8,47
A ki Isten fia – ellentéte a sátán fiának. Lásd a 44. v. 42-ik jegyz. Isten faiaivá leszünk az isteni kegyelem által, mely a gonosz kivánság túlsúlyát megszûnteti, és a szentség és igazság által részt enged venni Isten fiai között.
Ján 8,47
A ki magában isteni érzületet hord, szivesen hallgatja az isteni dolgokat. A földi érzülétû, a gonosz mitsem akar ilyenrõl tudni.
Ján 8,48
Mivel te oly ellenkezésben vagy velünk, nincs-e jogunk téged szamaritánusnak, a zsidók õsellenségének neveznünk (Máté 10,5. 18-ik jegyz.)? Igen, mivel te oly balgatag állitásokat mondasz, és a választott nép fiait az ördög fiainak nevezed, nincs-e okunk azt hinni, hogy téged az ördög õrûltté tett? Lásd Ján. 7,20.
Ján 8,49
Hogy én nektek az igazságot megmondom, ezt nem az ördög munkálja, hanem azon ohajtásom, hogy Atyámat kötelességem teljesítésével tiszteljem; és midõn e kötelességet teljesítem, ti megbecstelenítetek engemet szidalmaitok által.
Ján 8,50
Az Atya keményen megbünteti azokat, kik a Fiút szidalmazzák.
Ján 8,51
Lásd Ján. 5.24.
Ján 8,54
Mondhatnám ugyan, hogy én több vagyok Ábrahámnál és a prófétáknál (53. v.), de én nem akarom magamat dicsõiteni, hanem Atyámra utasítalak titeket (Ján. 5,32.), õ, kit ti Isteneteknek neveztek, mondja nektek a cselekedetekben, melyeket általa teszek, hogy több vagyok Ábrahámnál és a prófétáknál. Azonban titeket ez sem vezet fönséges hivatásom felfogására; mert ti nem ismeritek az Atyát, s így vakok, elfogúltak vagytok azon cselekvények iránt is, melyeket én õáltala teszek. Lásd a követk.
Ján 8,55
Lásd Ján. 1,18. 7,28.29.
Ján 8,56
Midõn Ábrahám atyátok még a földön járt, örvendett lelkében, hogy azon ohajtását, melynélfogva én Üdvözitõûl fogok jõni (Móz. I. 18,18. 12,28.) teljesedve látandja. Valóban értesült is ama helyen, hol õ a többi elhúnyt jámborokkal eljövetemre várakozik, az én megtestesûlésem és születésem napjáról, és örvendezett. Ábrahám, kit atyátoknak neveztek, örvendezett; ti pedig, kik az õ fiai akartok lenni, halálra kerestek engem!
Ján 8,57
A zsidók úgy értették, Jézus azt akarja mondani, hogy Ábrahám õt ez életben látta és megjelenésén örvendett. A romlott szív így vakítja el az értelmet. Jézus akkor harminczegy-két éves volt. A zsidók többre nézték az õ éveit, némelyek szerint azért, mivel õ szigorú élete, soknemû fáradalmai és szenvedései miatt, sokkal idõsebbnek nézett ki, mint valóban volt. Mások szerint, a zsidók az ötvenes számot, mint a jubileumi idõszak kerekszámát vették. Te még félszázadot sem értél, s olyat mondasz, mintha már több század elõtt éltél volna. Innét mások szerint, az ötven év közmondásképen vétetik az idõsb életkor kifejezésére, úgy hogy értelme ez: Te még fiatal férfiú vagy, s azt akarod elhitetni, hogy Ábrahámmal éltél.
Ján 8,58
Erre megjegyzi sz. Ágoston: Mielõtt Ábrahám (ember) lenne, nekem megvan isteni létem. Ábrahám, mint teremtmény, lett. Nem mondja: Mielõtt Ábrahám volt, én vagyok, hanem: mielõtt lenne; mert Ábrahám lett, õ pedig vagyon. Azt sem mondja: Mielõtt Ábrahám lenne, én lettem, mivel Jézus nem lett, hanem vagyon. Ismerd meg a Teremtõt, és különböztesd meg a teremtménytõl. A ki itt szólott, Ábrahám ivadéka lett ugyan, de hogy Ábrahám legyen, õ már Ábrahám elõtt volt.
Ján 8,59
Ama helyen, hol Jézus állott, kövek voltak, melyek a templomépület bevégzésére hordattak oda (lásd Ján. 2,20.). Hogy Jézus az Isten örök Fiának nevezte magát, ez elõttök istenkáromlásnak látszott, mire megkövezés volt szabva a törvényben (Móz. III. 24,15.16.).
Ján 8,59
Némely görög kéziratokban hozzá van téve: átmenvén közöttük és úgy távozék el. Jézus csodálatosképen menekedett meg, vajjon oly módon-e, hogy magát láthatlanná tette, vagy úgy, hogy a kövek õt nem érték, és a zsidók bensõleg tartóztatva voltak az õ megfogásától, – a szövegbõl nem lehet kivenni.
Ján. 9
Ján 9,1
a templomépület elõtt, hol szegények, nyomorultak mindig ültek, hogy az átmenõktõl alamizsnát kérjenek.
Ján 9,2
Hogy a gyermekek gyakran születnek testi fogyatkozásokkal, miknek okai a szülõk valának, ez tény; mert gyakran születnek testiképen gyenge, beteges, vak, idomtalan gyermekek azért, mivel szüleik kicsapongásaik által lettek annak okai. Vesd össze: Móz. II. 20,5. De miképen kérdezhették az apostolok, hogy talán a vak még születése elõtt vétkezhetett? Midõn Krisztus kevéssel elõbb az inaszakadtat meggyógyítá, és mondá: Vigyázz! többé ne vétkezzél, a tanítványok megjegyezhették: Az inaszakadt minden esetre bûnei miatt büntettetett meg, mit mondasz e vakon születettrõl, vajjon ez születése elõtt vétkezett-e? (Ar. sz. Ján.).
Ján 9,3
Ezen ember nem azért született vakon, mivel õ vagy szülõi vétkeztek, hanem hogy az õ meggyógyitása által az Isten hatalma és kegyelme kijelentessék. Krisztus az által nem vonja kétségbe a vaknak és az õ szüleinek eredeti vagy cselekedeti bûneit, hanem csak azt tagadja, hogy ezek lettek volna okai vakságának. Egyik oka ugyan az eredeti bûn annyiból volt, hogy minden rosznak abban van alapja; de hogy az eredeti bûn gonoszvolta épen ez emberben vaksággá is fejlõdött, ez nem történt a vaknak és az õ szüleinek eredeti és cselekedeti bûnei miatt; ezt Isten engedte megtörténni, hogy Krisztus dicsõsége és isteni küldetése rajta kijelentessék (Ágost. Ar. sz. Ján. Béda). De vajjon e vakság nélkül, kérdi ar. sz. János, nem nyilvánúlhatott volna-e ki az Isten dicsõsége? Igen, ez megtörténhetett volna, de ebben is ki akarta azt jelenteni. De igy, ellenveted te, az Isten dicsõségeért az emberen igazságtalanság történt? Micsoda igazságtalanság? Én azt állítom, hogy a vakság ezen emberre nézve jótétemény lett; mert az Úr megnyitotta bensõ szemeit. Mit használt a zsidóknak az egészséges szem? Õk látó szemeik mellett is vakok voltak, és keményen megbüntettettek.
Ján 9,4
Az én rendeltetésem itt, isteni cselekedeteket, csodagyógyításokat tenni, míg a földön vagyok; ha egészen innét eltávozom, elmúlik ezen kegyelemidõ, a mint hogy halála után senki sem munkálkodhatik. Krisztus ugyan mindig munkálkodik, de bizonyos, kitünõ tetteket addig kellett véghezvinnie, míg a földön járt. – Minden emberre nézve is itt az életidõ a munkálkodás, az érdemszerzés ideje; halála után senki sem pótolhatja ki, mit életében kellett volna tennie. Lásd Sirákf. 9,10. Péld. 6. r. 6-ik jegyz.
Ján 9,5
jótevõje vagyok e világnak lelki és testiképen, s azért akarom e vaknak is a látást visszaadni. Lásd Ján. 1,9. 8,12.
Ján 9,6
Nem a sár, nem a tóban való megmosdás, bírt magában véve erõvel, hogy a született vakot meggyógyíthassa; hanem Jézus használta e külsõ jeleket, részint megmutatandó a zsidóknak, hogy szombaton (14. v.) sincs megtiltva segitségûl lenni a betegeknek (Cirill. Teofil); részint jelképezendõ azt, hogy a belsõ kegyelmek, melyek az õ országában osztatnak, külsõ jelek által eszközöltetnek a szentségekben. Lásd Máténál is 8. r. 3-ik jegyz.
Ján 9,7
Alant a templomhegynél fakadt a forrás, mely tóvá képzõdött, és mely (Istentõl) küldöttnek (Siloah, Izai. 8,6. vagy, Selah, Ezdr. II. 3,15.) neveztetett. Már Izaiás hasonlította hozzája (8,6.) csendes forrása miatt, Dávid királyi családját, és Krisztus idejében onnan merítették a vizet, melyet a bekövetkezendõ messiási áldás jelképeûl az égõáldozat oltárára öntöttek (lásd Ján. 7,38.). A Siloe vize tehát ismeretes jelvénye volt a jövendõ üdvnek, és leginkább ez lehetett oka, hogy Krisztus azt az õ gyógyitása külsõ jeléûl választotta.
Ján 9,7
valószinûleg egyik tanítványától vezettetve.
Ján 9,13
az elöljárósághoz, mert õk is azt vélték, hogy e gyógyitás által a szombat feltöretik. Lásd a követk.
Ján 9,14
A farizeusok véleménye szerint, ez a sárkenõcs készítése is ama tényekhez tartozott, melyek által a szombat feltöretett.
Ján 9,24
Valld meg az igazat, s ez által tiszteld meg az igazságos Istent. Vesd össze: Józ. 7,19.
Ján 9,25
Nem akarok veletek vitatkozni, vajjon bûnös-e õ, vagy sem; hanem azt mondhatom, hogy vak voltam, és most látok.
Ján 9,27
A görög szerint: nem figyeltek.
Ján 9,27
Azon szándékból kérdezitek, hogy ti is tanítványaivá legyetek, mint én lettem? – Nézd a meggyógyúltnak hõsi állandóságát és bátorságát (Ágost.).
Ján 9,30
Ép az a különös, õ nekem csodálatosan megnyitotta szemeimet, s az által bebizonyítá, hogy próféta, és ti nem tudjátok, ki küldötte õt, holott, mint irástudóknak, tudnotok kell, hogy valódi csodákat csak az Isten követei tehetnek.
Ján 9,31
kik bûneikben megátalkodnak. Lásd Izai. 59,1.2. Péld. 28,9. Malak. 2,2. Sirákf. 15,20.
Ján 9,34
Te egészen át meg át vagy hatva a gonoszságtól, annyira, hogy már születésed elõtt is bûnben voltál, s te vakmerõködöl minket tanítani? Lásd a 2. v.
Ján 9,34
gyülekezetökbõl, annak jeleül, hogy a közösségbõl ki van zárva. Lásd 22. v.
Ján 9,39
Én küldetésem gyakorlata által hozom az itéletet, a hivõk belsõ elkülönzését a hitetlenektõl, e világra. Ennek következése az, hogy a kik õszintén elismerik vakságukat, az isteni fénytõl megvilágosíttatnak, azok pedig, kik saját nézeteikre támaszkodva, tanításomnak ellenszegûlnek, lelki vaksággal fognak megbüntettetni.
Ján 9,40
Talán mi is oly látók vagyunk, kik vakokká lettek.
Ján 9,41
Igen, ti is vakok vagytok. Ha valóban ismeretlen volna elõttetek az Isten akarata, s ezt okúlni vágyó ohajtással vallanátok be, akkor nem volna bûnötök, de mivel az állítjátok, hogy Isten akaratát ismeritek, és mégis hitetlenek maradtok, így bûnben vagytok, s abban meg is maradtok (Ágost. Béda, Maldon.).
Ján. 10
Ján 10,1
E rész szoros összefüggésben van az elõbbivel. A farizeusok a vakot, ki Jézus hive lett, kizárták a gyülekezetbõl (Ján. 9,34.), s ez által rosz pásztoroknak mutatták magokat, kik a jó juhocskákat, a helyett, hogy összetartanák és õriznék, szétszórják és megölik. E példabeszédben a juhakol az Isten községe; annak ura az Atya Isten; ahhoz az ajtó, Krisztus, a mennyiben általa, mint Fiú által, bemenetünk van az Atyához, s így az õ községéhez is; az ajtónálló õr a Szentlélek, a mennyiben õ Krisztus számára a sziveket elõkésziti; a pásztor szintén Jézus Krisztust s mind az igaz tanítókat jelenti, a tolvaj a hamis tanítókat és rosz pásztorokat. Hogy Krisztus magát elõször ajtónak nevezi a juhakolhoz (7. v.), és azután pásztornak is (11. v.), ki az ajtón bemegy (2. v.), ez egészen a dolog természete szerint vagyon, mert minthogy õ, mint isteni testté lett Ige az örök igazság s egyszersmind az igazság tanitója, ajtónak és pásztornak is kell egyszersmind lennie: ajtónak, a mennyiben õ az igazság, mely által az Atyához juthatni; pásztornak, a mennyiben õ ezen igazság szerint tanít és vezérel. E példabeszéd egyenesen ugyan a pásztoroknak és tanítóknak szól, de szól egyszersmind a juhoknak, a közhiveknek is; mert valamint a tanítók, ugy õk is csak Krisztus által juthatnak az Atya Istenhez, a szent községbe; ezenkivûl az õ belépésök csak saját és mások vesztére szolgál. E szerint a közhivõk is pásztorok egyszersmind, a mennyiben alattvalóikról gondoskodni tartoznak, p. o. a családatyák, elöljárók stb. s mindenesetre mindenki pásztora saját lelkének. E példabeszédbõl tehát tanulságot mindenki meríthet. További értelmezését jó részben maga Krisztus adja 7. v. s követk.
Ján 10,1
A juhaklok keleten is csak kerített nyilt helyek.
Ján 10,1
Mindazon vallástanító (ugyszinte minden elöljáró stb. lásd 1-sõ jegyz.), ki nem Krisztustól veszi küldetését és tanitását, hanem küldetést és tanítást önmagának mer tulajdonítani, hamis tanító, ki a községet, alattvalóit romlásra vezérli. Vesd össze: Jerem. 22,21. itt alább 7–10. v.
Ján 10,3
Ki az ajtónálló, Krisztus alább nem jelenti ki; de mivel õ magát ajtónak nevezi (7. v.), és másutt mondja, hogy hozzája csak az Atya kegyelme által juthatni (Ján. 6,37.), nincs kétség benne, hogy az ajtóõr alatt a Szentlelket kell érteni, mint ezt a régi értelmezõk legtöbbnyire vették; mert õ az Atya kegyelme. A Szentlélek elõkésziti az igazi pásztorokat, midõn velök az igazi tanítás szellemét közli, õket a lelkipásztorság adományaival fölruházza, és épen ez által híja. Igy készitette el Jézus Krisztus emberiségét a tanítói hivatal fölvevése elõtt a keresztségben (Máté 3,16.), igy késziti el a püspököket és papokat hivataluk gyakorlatára (Ap.cs. 20,28.), s így mind a hiveket, hogy Krisztusban részök legyen.
Ján 10,3
Az igaz hivõk hallgatnak az ily pásztorokra; mert minthogy fogékonyak az isteni dologra, azonnal megismerik a pásztoron is, a mit magokban hordoznak. A hasonlók egyesülnek; a különbözõk szétágaznak.
Ján 10,3
azaz, juhait igen jól ismeri, mindeniket tulajdonai és szükségletei szerint. A név itt a valóság helyett van.
Ján 10,3
t. i. jó legelõre, jó tanítás és az üdveszközök osztása által megszentûlésre.
Ján 10,4
jó példával, és õrzi a veszélyektõl.
Ján 10,7
Én vagyok az út, mely mindenkit az Isten országába vezet, melyen mindenkinek járni kell, ha oda akar jutni, legyen az közhivõ, vagy elöljáró, tanító, pásztor. Ezen útat megmutatni, kötelességök a pásztoroknak. Vesd össze: Ján. 14,6. Ezen út az élõ hit mindabban, mit a kathol. anyaszentegyház nekünk, mint Jézus Krisztus hitét ad elõ, és az a szerint való cselekvés.
Ján 10,8
A görög szerint: Mind, a mennyien elõttem jöttek. Krisztus ezek alatt csak ama tanítókat érti, kik nem az õ nevében jöttek, tehát csak a hamis prófétákat, és mindazokat, kik tanítottak a nélkül, hogy arra megbizásuk lett volna; tehát különösen a farizeusokat, kik az õ szabályaik nagy részéhez semmi fölhatalmazással nem birtak felülrõl. Az igaz próféták Krisztussal csak egy személyt tesznek, azok tanitása az õ tanitása volt (lásd Móz. V. 18,15. 15-ik jegyz.). Igy a sz. atyák Ágost. ar. sz. Ján. Jerom. Cirill, Béda.
Ján 10,8
A hamis tanítók orzók, mivel a juhokat Istentõl és Krisztustól, az igazi pásztortól, ki õket oly drága áron tette tulajdonává, elragadni törekszenek; és latrok, gyilkosok, mivel a juhokat, melyek magokat elcsábíttatni engedik, velök visszaélve, megölik, a lelkeket elcsábítják és veszélybe döntik.
Ján 10,8
az igaz, a jámbor juhok, a jóakaratú hivõk. Lásd a 26–29. v.
Ján 10,9
A ki az én utamon megy Istenhez és a szent nyájhoz, az örök üdvösséget nyer, az meg fog elégittetni. A bejárás és kijárás, képe az életpályán való haladásnak. E szavak egyenesen ugyan a juhoknak szólnak, de épen azért szólnak a pásztoroknak is; mert õk is juhok a fõpásztor Krisztus alatt (11. v.).
Ján 10,10
Lásd a 11-ik jegyz.
Ján 10,10
A tolvaj a nyájhoz saját hasznáért jõ; én pedig a juhok javára jöttem, hogy õk a bûn, a tévely és inség halálából az erény, igazság és üdv életére támadjanak, és hogy e mennyei adományokban bõvelkedjenek.
Ján 10,11
Ennek összefüggésérõl az elõbbivel lásd az 1-sõ jegyz. Hogy Krisztus lesz a jópásztor, már a próféták megjövendölték (Izai. 40,11. Ezekiel 34,23. 37,24. Zakar. 11,4.); itt maga jelenti ki, hogy õ az. Vesd össze: Ének. 8. r. 11-ik jegyz.
Ján 10,11
föláldozza mindenét, ha szükség, életét is az õ javokért.
Ján 10,12
A béres az, ki a juhokat csak ideigvaló haszonért legelteti, így tehát csak azok hasznát, nem pedig javát keresi. Ezek ugyan nem látszanak orzóknak és rablóknak, mint a fönebbi hamis tanítók, de úton vannak hozzájok; mert ha magok nem ölik is, megöletni hagyják juhaikat. Lásd a követk. Jézus a juhakolról szóló példabeszédhez adja még e mellékvonást is a béresekrõl.
Ján 10,12
ki nem tekinti, mint a jó pásztor, a rábízott nyájat tulajdonának, mely elõtte épen ezért igen drága.
Ján 10,12
a fönebbi orzókat és latrokat (1. v.); egykedvüen nézi mindazon veszélyeket, melyek a nyájat elpusztítják, és csak földi jólétének megmentésére gondol.
Ján 10,14
a természet föltött való hit és szeretet által. Mit az éles eszûek értelme föl nem fog, azt megérti a szeretetben hivõ, keresztény kedély.
Ján 10,15
Közöttem és juhaim között hasonló ismeret és szeretet van, mint közöttem és Atyám között. Az ismeret és szeretet kapcsolatban vagyon. Mások szerint, e hasonlatosság ama viszonyra vonatkozik, melyben Krisztus emberi lelke áll az Istenséghez, és azt akarja mondani: Híveim engem oly módon ismernek, mint az én emberi lelkem az Atyát ismeri.
Ján 10,15
E szavak az „ismerem az enyéimet“ igékre vonatkoznak. Én vagyok a szeretetteljes, jó pásztor, ki juhai szükségeit ismeri, s rólok úgy gondoskodik, hogy még életét is föláldozza javokért.
Ján 10,16
A juhok alatt, kikrõl eddig szó volt, Jézus egyenesen a zsidókból nyert kevés híveket értette, mivel pedig õ minden juhait ismeri, és az õ végtelen szeretete mindeniket átkarolja, világosan megemlíti most ama híveit is, kiket az õ apostolai és ezek utódai az õ nevében fognak bevezetni a pogányságból az anyaszentegyházba. Ezek is követni fogják az õ vezérlését, úgy, hogy végre a zsidók és pogányok között minden különbség elenyészik, és csak egy anyaszentegyház lesz egy fõ alatt. A pogányok átalános megtérését a próféták többször megjövendölték. Lásd Zsolt. 86. Izai. 2,1. s követk. és 49. 51. 60. részeket. E vers összefüggését a következõvel e gondolat pótolja: Ezen juhaimért is föláldozom életemet.
Ján 10,18
A 17. és 18. v. értelme ez: Én életemet adom juhaimért, de nem hogy azt örökre elveszítsem, hanem hogy azt ismét fölvegyem; nem is azért, mintha engem arra valaki kényszerítene, hanem mivel azt én önkéntes teljhatalmamnál fogva akarom, és mivel Atyám akarja, – tehát szeretetbõl és engedelmességbõl. E szeretetért és engedelmességért szeret engem az Atya. – Ez mindannyi isteni titok, a hány szó. Krisztus megmondja ebben elõre engesztelõ halálát és föltámadását; hogy ezen halál és föltámadás az Atya Istennek örök végzése volt; hogy a Fiú e végzést öröktõlfogva önfeláldozó szeretettel akarta, hogy azt idõ folytán a legmélyebb engedelmességgel teljesítse; és hogy ez engedelmes szeretet és e szeretõ engedelmesség – alapja az Atya szeretetének a Fiú iránt.
Ján 10,20
Az ördög tébolyodottá tette õt.
Ján 10,22
Ez ünnepet Makkabeus Júdás az Antiokus Epifanes által megszentségtelenített templom megtisztitásának emlékére szerzette. Lásd Makkab. I. 4,22–59. Makkab. II. 10,5–9.
Jánosító">Ján. 10,23
E csarnok oszlopzatos folyosó volt a legszélsõ- a pogányok tornáczának keleti oldalán, s azért neveztetett úgy, mert Salamon építette vala. Az elsõ templomnak Nabukodonozor által történt leromboltatásánál ez épen maradt.
Ján 10,25
A görög szerint: Mondottam nektek.
Ján 10,25
Atyám megbizásából és az õ erejével.
Ján 10,25
Lásd Ján. 5,36.
Ján 10,26
mert ti nem akartok az én juhaim lenni; azért nem hisztek, mert nem akartok, s így a hivésre nincs fogékonyságtok. A görög hozzáteszi: mint már mondottam nektek.
Ján 10,27
Az én juhaim készséges hittel bírnak, és azért ismerem õket, mint hozzám tartozókat.
Ján 10,29
Az én készséges híveimnek adok életet és kegyelmet itten, és dicsõséget a más világon; õk nem vesznek el, mert én megtartom õket, valamint Atyám, ki õket hozzám vezette (Ján. 6,37.), megtartja õket, és senki sem ragadja ki õket kezeinkbõl, hacsak õk, nem maradván állandók a készséges hitben, magok ki nem szakasztják magokat kezeinkbõl (Ágost. Cirill, Maldonat).
Ján 10,30
A hatalmat az õ megtartásukra közösen bírom Atyámmal; mert mi egy isteni valóságuak vagyunk, s azért ugyanegy a mi akaratunk és cselekvésünk is, Sz. Ágoston megjegyzi itt: hogy az „egy“ által az Úr az egyenlõ isteni természetet fejezi ki, a többes „vagyunk“ által pedig az isteni személyek különségét. Hogy ez igékben Jézus magának isteni természetet tulajdonított, a zsidók jól megértették, mint a következõk mutatják.
Ján 10,31
A görög szerint: A zsidók erre ismét köveket võnek stb. Lásd Ján. 8,59.
Ján 10,32
Atyám megbizásából és az õ erejében.
Ján 10,36
Ha már azon emberek isteneknek mondatnak, kikre a zsoltár ama szavai vonatkoznak, t. i. az Isten helyett itélõ birák (vesd össze: Móz. II. 21,6.), és valóban is olyanoknak kell ismertetniök, mivel az írás mondja, melyet nem lehet elvetni: mikép mondhatjátok, hogy én az Istent káromlom, midõn magamat Isten Fiának nevezem, ki Messiássá vagyok szentelve és a világra küldve?
Ján 10,38
hogy egy és ugyanazon isteni valónk van (Ágost.). Lásd Ján. 14,9.10.11.20.
Ján 10,39
A görög hozzáteszi: ismét.
Ján 10,40
Lásd Ján. 1,28. s követk. Jézus valószinûleg azért ment oda, hogy a népet emlékeztesse ama bizonyságra, melyet felõle János tett vala.
Ján 10,42
A görög szerint: sokan hivének ottan õbenne.
Ján. 11
Ján 11,1
Lásd Máté 21,17.
Ján 11,2
Ez a 12. részben adatik elé.
Ján 11,4
A görög szerint: Hallván ezt Jézus, mondá.
Ján 11,4
E betegség nem tartós halálra, hanem csodatettre szolgál (Ágost.), melyet az Isten Fia saját igazolására és Isten nagyobb dicsõségére fog mívelni.
Ján 11,9
Nemde a napnak meghatározott órái vannak? Vajjon az én mûködésemnek és fölöttem az isteni õrködésnek nincs-e meghatározott ideje? Jézus a nap alatt Atyjától az õ mûködésére kirendelt idõt s egyszersmind isteni oltalmát érti; az éj alatt az õ halálának meghatározott idejét, s ennek bekövetkeztével egyszersmind az isteni oltalom megvonatását (Maldonat).
Ján 11,10
Valamint a vándor, fényes nappal járva, útján nem botlik meg, de igen sötét éjjel: épen úgy megmenekszem addig minden veszélytõl, míg az én tevékenységem és fölöttem az isteni õrködés napja tart, és csak akkor esem a zsidók kezeibe, midõn az én kínszenvedésem és halálom határozott ideje elérkezik, s életem föntartására nincs velem többé az isteni oltalom.
Ján 11,11
Minden nemzet álomnak nevezi a halált; a keresztény tudja, miért? mivel t. i. a halottak feltámadnak.
Ján 11,16
t. i. a görög szerint; mert Didimus a héber Tamásnak felel meg; mind a két szó „ikret“ jelent.
Ján 11,16
Menjünk mi is, és haljunk meg vele; mert hogy õ a zsidók ármányait elkerûlje, mint állítja (9. 10. v.), én nehezen hiszem, de a jó Mester megérdemli, hogy sorsunkat az övével megoszszuk. Késõbb is nehezen hivõnek mutatta magát Tamás (Ján. 20,24.).
Ján 11,17
Lázár meghalt és eltemettetett még az napon, midõn a hírnök Jézushoz jött; azután Jézus még két napig maradt Bethániában a Jordánnál, és negyednapra jött Lázár sírjához. – A zsidók a babiloni fogság óta azonnal eltemették halottjaikat, mihelyt ezek meghaltak.
Ján 11,18
Lásd Máté 21,17. A fönebbi vers megfejti, mikép jöhetett annyi zsidó Lázár lakhelyére.
Ján 11,20
A szorgalmas és bensõleg nyugtalan Márta sietett az Úr elé, mihelyt meghallotta jövetelét; a mély érzelmû Mária Isten akaratán megnyugvó, csendes bánatban marad, magába vonúlva. Vesd össze: Luk. 10,38. s követk.
Ján 11,24
Vesd össze: Máté 22,23. s követk.
Ján 11,26
Jézus mondá: ugyanaz, ki bátyádat az utolsó napon majd föltámasztja, most is föltámaszthatja. Ez én vagyok; mert érdemeimnél és erõmnél fogva, egykor mindazok, kik bennem élõ hittel hisznek, mint én, örök életre föltámadnak, habár egy ideig test szerint a halálban szenderegnek is; úgy van, a ki irántam való igaz hitben él, az nem csak itt és a síron túl fogja bírni a valódi lelki életet, hanem test szerint sem fog tulajdonképen meghalni, mert az õ teste megfizeti ugyan a bûn zsoldját és meghal, de a lelki ujjászületés által megnyeri az elenyészhetlen, dicsõ test magvát, úgy, hogy az õ halála nem halál, hanem mintegy szendergés, melyet az én feltámadásom után az üdvözûlés örökké dicsõ napja követ. Igy a sz. atyák Ágost. ar. sz. Ján. Cirill, Ciprián és mások. Vesd össze: Ján. 5,21.25–30. s a jegyz. Krisztus az õs alapja minden életnek (Ján. 1,3.4.) s alapja a halottak feltámadásának is.
Ján 11,26
Krisztus Lázár feltámasztására hitet kiván Mártától. Igy kivánt hitet Máté 9,2. Márk 9,22. másoktól is azokra nézve, kiken csodatévõ erejét ki akarta tûntetni. Lásd ebbõl, hogy a tagok mint vannak egy testté összekapcsolva, és hogy egymásért mindnyájan mûködhetnek.
Ján 11,27
Ezáltal egyszersmind elismerte, hogy õ az élet és föltámadás (Ágost. Cirill); de hite még gyenge és ingatag volt. Lásd 39. v.
Ján 11,28
Krisztus bízta meg tehát, hogy Máriát elhíja (Ágost, Cirill). Csendesen híja õt a jelenlevõ zsidók miatt.
Ján 11,33
az emberi nyomorúságon, melyet a bûn hozott e világra (Cirill, Ágost. Béda), és a jelenlevõk gyenge hitén (39. 40. v.) és hitetlenségén (37. 42. 46. v.).
Ján 11,33
Krisztus hatalmában bírta minden emberi hajlamait és érzelmeit. Itt önként átengedte magát a kedvetlenség, a szomorúság és fájdalom érzelmeinek. Vesd össze: Máté 26. r. 45-ik jegyz. Hasonlóképen a kegyelem által újjászületett emberek is hatalmában vannak szive indulatai és érzelmei, hogy rajta erõt ne vehessenek.
Ján 11,35
Mily szívreható az Istenember könyezése! Õ egész a könyezésig szeret. Õ mindennek mindene: õ szûkölködik a szegényekkel, éhezik az éhezõkkel, szomjazik a szomjazókkal, sír a sírókkal (Ágost.). Miért sír õ? Hogy az ember sírni tanúljon. Miért búsul és rendûl meg õ? Hogy az ember saját gonosz tettei fölött elszomorodjék és megrendûljön, hogy nála a gonosz szokások uralmát a bûnbánat hatalma váltsa fel (Ágost.).
Ján 11,38
a nyilvánított hitetlenségen.
Ján 11,38
a sír kõsziklába volt vágva, s hihetõleg rézsútos nyilása volt, melyre kõ tétetett.
Ján 11,39
tehát hiába fáradsz.
Ján 11,40
Nem mondám-e neked, hogy ha hiszesz, a föltámasztás csodáját már itt meglátod (25. 26. v.)?
Ján 11,41
A görög és némely kéziratok hozzáteszik: onnét, hol a halott volt.
Ján 11,41
midõn Lázár föltámasztása által a te és az én megdicsõitésemért kértelek.
Ján 11,42
mivel az Isten akaratját ismerem, csak annak teljesedéseért könyörgök, és az Isten akaratának meg kell történnie. Lásd Máté 7,7. 6-ik jegyz. De miért könyörög Jézus azért, mit az Atya neki könyörgés nélkül is megadandó vala? mivel a könyörgés alázatosságot föltételez, az alázatosság pedig fõérzelme a Fiúnak Atyja iránt.
Ján 11,42
ha könyörgésem rögtöni meghallgattatásából a mi legbensõbb egyesülésünket észreveszik.
Ján 11,44
Ez a szó nincs meg a görögben.
Ján 11,44
Jézus a föltámasztottat csodálatosan segité, hogy megkötözve is eléjöhetett.
Ján 11,45
A görög csak Máriát nevezi.
Ján 11,48
és õt, mint Messiást királylyá teszik.
Ján 11,49
Lásd Máté 26,3.
Ján 11,49
Ebbõl következtetik némelyek, hogy Annás és Kaifás évenkint fölváltva viselték a fõpapságot.
Ján 11,50
A görög szerint: nekünk.
Ján 11,51
Kaifás azt akarta mondani beszédében, hogy jobb, ha Jézus megöletik, mintsem a zsidó nép a romaiak kezébe essék. Azonban öntudat nélkül, az Isten Lelkétõl vezéreltetvén, azon nagy titkot is kijelentette, hogy Jézus halála által az egész emberi nem megváltatik. – Mivel Isten a fõpapok által gyakran kijelentette akaratját (Móz. II. 4,15. Kir. I. 22,10. Kir. II. 2,1. 5,19.), ezt Kaifás által is tehette ezévi fõpapsága tekintetébõl; de valamint a bûnös Balaám (Móz. IV. 22. r.), úgy Kaifás is akaratja ellen jövendölt.
Ján 11,52
azaz: hogy nem csak a zsidók, hanem a pogányok is, kik hinni akarnak, egy községbe gyüjtessenek össze. Lásd Ján. 10,16.
Ján 11,54
A görög szerint: Efraim. Két mérföldnyire volt éjszakkeletre Jerusalemtõl, közel a pusztához és hegységhez, hol Jézus 40 napig böjtölt.
Ján 11,55
kiknek a törvényszabta tisztúlásra szükségök volt, p. o. a poklosok, vagy a kik más vétekkel érezték magokat terhelve, a tisztúlást Jerusalemben akarták végbevinni, hogy azután mindjárt, nem téve ki magokat a tisztátalanság veszélyének, a húsvétet megünnepelhessék, s a húsvéti bárányt elkölthessék.
Ján. 12
Ján 12,1
A görög hozzáteszi: halottaiból.
Ján 12,3
Lásd Márk 14,3.
Ján 12,4
A görög hozzáteszi: Simon fia, mint fölebb 6,72. és alább 13,2.
Ján 12,4
ki õt utóbb elárúlta.
Ján 12,6
Jézus az õ tanítványival együtt alamizsnából élt. Júdás gyüjté ezt, és lopott belõle magának fösvénységbõl.
Ján 12,7
hogy a kenést, az én temetésemre vonatkozólag, már most megtegye rajtam. A görög szerint: az én temetésem napjára tartotta azt. Lásd Máté 26,12. Márk 14,8.
Ján 12,16
midõn felment mennyekbe, és a Szentlélek eljött. Lásd Ján. 7,39. 16,7.
Ján 12,18
Tehát két néptömeget kell megkülönböztetni, egyike Jerusalembe ment, másika onnan jött.
Ján 12,20
Ezek (kik a görögben helleneknek, vagyis, görögöknek neveztetnek) vagy valóságos pogányok voltak (Ján. 7,25.), kik olykor az igaz Isten templomához jöttek, s ott magokért áldozatot tétettek (Makkab. II. 3. r.), vagy a zsidó törvényre megtértek, proszeliták (Máté 23. r. 19-ik jegyz.).
Ján 12,23
Az óra közel vagyon, hogy én halálom által bemenjek dicsõségembe, s nemcsak a zsidóktól, hanem a pogányoktól is Messiásúl elismertessem. Hogy az õ megdicsõitése és a pogányok megtérése csak az õ halála által fog eszközöltetni, kitûnik a következõbõl.
Ján 12,25
Valamint a gabonaszemnek a földben meg kell hallnia, hogy idõvel sok termést hozzon: úgy nekem is meg kell halnom, hogy a váltság gyümölcseit, az én megdicsöûlésemet és a pogányok megtérését létrehozzam. A mit Krisztus itt magáról mond, áll az minden testvéreirõl, minden emberrõl. Az õ megdicsõülése a mi megdicsõülésünk; azért az õ halálának is a miénknek kell lenni, azaz, hogy az örök élet gyümölcseit magunkra és másokra nézve megteremjük, lelkiképen a bûnös embert minden gonosz hajlamaival együtt magunkban úgy meg kell ölnünk, a mint Krisztus a valóságos halált magára vette. Épen azért, mivel ez igék mindenkire szólnak, nem csupán Jézust, hanem az õ egész új emberiségét érdeklik, átalán folytatja tovább: a ki életét stb.
Ján 12,26
A ki hívem, tanítványom akar lenni, azt kell tennie, mit én cselekedtem; és a hol én vagyok, neki is ott kell lennie; tehát az én keresztteljes életemet követnie, magát sanyargatnia, s mintegy a hálában lennie, mint én abban leszek. Ezért velem és bennem õ is meg fog dicsõíttetni (Ar. sz. Ján.).
Ján 12,27
Krisztus önmagában megengedte, hogy három nap múlva bekövetkezendõ kínszenvedésének említésekor szivét hasonló fájdalom fogja el, mint a Getszemáni kertben (lásd Ján. 11. r. 19-ik jegyz.). E fájdalomban, úgymond õ, az én emberi akaratom azt kivánta, hogy Atyám e keserves kínórát ne hozza rám, de épen hogy szenvedjek, az Atya akarata szerint jõjön el az óra. Azért ne az én akaratom, hanem Atyámé legyen meg (Ágost. Béda és mások). – Ha tehát, oh keresztény! elkerûlhetlen szenvedésekre jutsz, ne engedj magad fölött uralmat az érzékiségtõl hajtott akaratodnak, hanem add át magadat egészen Isten akaratának, ki a szenvedés óráját megfoghatlan czéljainál fogva rád hozta.
Ján 12,28
Atyám! nem ez órától való szabadúlásért könyörgök, hanem hogy kínszenvedésem és halálom által a te dicsõségedet tejeszszed. Az Isten neve itt az isteni valóság helyett vagyon. Lásd Máté 28,19. Az Isten dicsõítése, tisztelete – végczélja Istennek az õ teremtményeire nézve; mert Istennek meghódolni, mi épen a tisztelet által történik, az õ rendeltetésök.
Ján 12,28
mint midõn tanítói hivatalába bevezettetett (Máté 3,17. 17,5.), úgy most is, midõn kinszenvedésére menendõ vala.
Ján 12,28
Én dicsõségemet általad eddig is terjesztettem, ezentúl is fogom azt halálod és ennek gyümölcsei által (Ar. sz. Ján. Cirill.).
Ján 12,29
Mindnyájan hallották a szózatot, de nem egyenlõ módon. Az apostolok vagy legalább némelyek közõlük világosan és érthetõleg hallották az Isten szavát; némelyek valami rendkivûlinek tartották, és angyali szózatnak mondották; ismét mások csak természetes mennydörgésnek vélték. Miért oly különbözõleg? Mivel Isten szózatát csak annyiban hallhatja és értheti az ember, a mennyiben ahhoz készséges fogékonysággal bír. Azért mondja ar. sz. János: A szózat ugyan világos volt és jelentõ, de a nehéz hallásúaktól és testi érzületûektõl hamar elenyészett az, úgy hogy csak a hang maradt meg. Úgy van az Isten egyéb szózatával is. Isten szavát a szivben csak a fogékony jóakarat ismeri és érti meg. Isten szavát az irásban és anyaszentegyházban csak a fogékony jóakarat ismeri és érti meg.
Ján 12,31
e világ fölött.
Ján 12,31
Most, midõn halálom közeledik, most fog az ember megváltatni, a sátán hatalmából kiszabadíttatni. Az ördög, úgymond sz. Ágoston, bírta az emberi nemet, hatalmában tartotta a bûnnél fogva a bûnösöket, uralkodott a hitetlenek szivében; de a hit által Krisztusban, az õ halálában és feltámadásában sok ezren megszabadúlnak az ördög uralmától, Krisztus testével egyesíttetnek, s ily jeles fõ alatt, mint hû tagok, ugyanegy szellem által fognak lelkesíttetni. Ezt nevezé õ itéletnek, t. i. az ördög ezen elûzését az õ megváltottaitól. Vesd össze: Luk. 10,18.
Ján 12,32
Kereszthalálom által mindeneket, zsidókat, pogányokat megszabadítok a sátántól, és magaméivá teszem õket. Lásd Ján. 10,16.
Ján 13,26
A zsidók tudták az irásból hogy a Messiás országa örökké fog tartani (lásd az idézett helyeket); és mivel a Messiás elsõ eljövetelét az õ második eljövetétõl nem különböztették meg, azt hitték, hogy a Messiásnak már elsõ eljövetekor dicsõségben kell megjelennie. Ezzel nem tudták megegyeztetni Jézusnak mostan és már elõbb tett (Ján. 3,14.) azon nyilatkozatát, hogy mint ember fiának a kereszten kell fölemeltetnie. Innen az õ idegenkedésök. A zsidók, ezen nézeteik miatt, menthetõk, mert a Szentlélek adatása elõtt az apostolok sem bírtak sokkal jobb nézetekkel: hanem abban hibáztak, hogy ilynemû kételyek által a Jézus személyében való hittõl átalán engedték magokat visszatartatni, holott az õ tettei legvilágosabb fényben tûntették elé az õ küldetését. Azért inti õket Jézus mindjárt alább: hogy a rövid idõt, mialatt az õ világossága még fénylik, használják (35. v.) és higyenek (36. v.).
Ján 12,35
a teljes elvakúlás és megátalkodottság.
Ján 12,36
Isten fiai (Ján. I. 1,5.).
Ján 12,38
Ki hiszen a Messiás szenvedéseirõl mondott igének? ki ismeri el hivõleg Istennek a Messiás által nyilatkozó mindenhatóságát?
Ján 12,39
Ezt nem úgy kell értenünk, mintha kényszeríttettek volna, nem hinni, hanem az evangélista mondani akarja: hogy Isten elõre látta az õ szabad akaratból való megátalkodottságukat, lehetetlen pedig, hogy valami meg ne történjék, mit Isten elõre lát.
Ján 12,40
Isten megengedé az õ elvakúlásukat és magátalkodottságukat, miáltal a váltságot magokon meghiúsították. – Azt, mit Isten csupán megenged, a szentirás gyakran tûnteti úgy elé, mintha õ maga cselekedte volna. Vesd össze: Máté 13,14.15.
Ján 12,41
Ezeket mondotta Izaiás, midõn az Isten Fiának dicsõsége látomásban eléje tûnt (Izai. 6,1–8.) és arról szólott. – Izaiás próféta az õ látomásában nem irja le az Urat egyenesen mint Isten Fiát, hanem csak átalán szól az ó szövetség Istenérõl, mivel az isteni három személy az ó szövetségben nem volt határozottan kijelentendõ. Vesd össze: Ezekiel 1. r. 45-ik jegyz.
Ján 12,43
Mert inkább szerettek a farizeusok által, mint törvénytartók, ismertetni és dicsértetni, mint Isten elõtt a Krisztus hite és megvallása által megigazúlni. Rom. 10,10. Ágost. Cirill. Béda: Hányan vannak közöttünk is, kik szóban ugyan hisznek, de hogy a tévhitûek és hitetlenek gúnyolódását kikerûljék, szégyenlik Krisztust nyilván megvallani. Ezek vegyék fontolóra, a mit Krisztus mond Luk. 9,26.
Ján 12,44
a kínszenvedése elõtti három nap egyikén.
Ján 12,45
A ki énbennem hisz, az én Atyámban hisz, mert én és az Atya egy vagyunk (Ján. 10,30.); az tehát hisz az isteni igazságban. A ki engem tulajdon természetem szerint ismer, az ismeri Atyámat, mert a mi természetünk és valónk egy (Ján. 1,1.); az látja, a mi isteni, és a szerint cselekedhetik. Vesd össze: Ján. 7,16. 8,19. 10,30.37. 14,1.11. s követk.
Ján 12,47
A görög szerint: és nem hisz. Mi ugyanegy; mert ki az Isten igéjét meg nem tartja, az tulajdonképen nem hisz.
Ján 12,49
Mert az én igém Isten igéje (Ján. 8,28.38. 7,16.). Az isteni ige szükségképen itélõ erõvel is bír, mivel bennünk az isteni, a lelkiismeret, mellette szól.
Ján. 13
Ján 13,1
tehát Nizan hava 14-én (csütörtökön). Lásd Máté 28. r. 1-sõ jegyz. János a 14-ik nap estéjét nem számítja a 15-ikhez, az ünnep napjához, mint a zsidóknál szokás volt, hanem az ünnep elõtti naphoz, mint a görögök számították.
Ján 13,1
szeretetének legnagyobb bizonyságát adta a szent áldozat és vacsora szerzése által. Lásd a fönebbi helyeket.
Ján 13,2
a húsvéti bárány vétele után, még a legméltóságosabb Szentség szerzése elõtt. János egyiket sem említi, mivel arról a többi evangélisták szólanak.
Ján 13,3
Ámbár õ tudta, hogy Isten Fia, s minden hatalommal bír mennyben és a földön (Ján. 3,35. Máté 11,27. 28,18.), – mégis cselédi szolgálatot akart tenni. Lásd a követk.
Ján 13,4
felsõruháját.
Ján 13,6
a többi tanítványok elõtt. Ha Jézus Péter elõtt a többi tanítványokon kezdette volna a lábmosást, õt bizonyosan, ha nem oly határozottan is, mint Péter, szintén ellenkeztek volna, s Krisztus õket is rendre fogta utasítani: s másnak rendre utasítatása után Péter tovább nem vonakodott volna a lábmosástól. Az õ ellenkezése tehát szembetûnõ bizonysága annak, hogy Jézus a lábmosást legelõször is rajta kezdte (Ágost. Béda).
Ján 13,7
Alább a 12–15. v. adja elõ Jézus a cselekvény jelentését.
Ján 13,8
Ily alacsony, cselédi szolgálatot te soha sem fogsz nekem tenni. A hit és tisztelet, az alázatosság és szeretet mondatják ez igéket Péterrel (Ágost.).
Ján 13,8
Ha nem engedelmeskedel, nem fogsz részt venni velem országomban, javaimban és dicsõségemben (Bazil.).
Ján 13,10
A ki az újjászületés fürdõje, a keresztség (vagy a bûnbánat szentsége) által a nagyobb bûnöktõl megtisztúlt, annak már csak a lábmosás szükséges, t. i. az, mit a lábmosás jelent, a tevékeny, önfeláldozó felebaráti szeretet (14. 15. v.). A szeretet megtisztít a kisebb hibáktól, melyeket az ember gyarlóságánál fogva e földi életpályán nem könnyen kerûlhet el (Péld. 24,16.). A sz. apostolok tiszták voltak ugyan a keresztség által a nagy bûnöktõl; de a gyarlóságból rájok tapadt kisebb hibákat a szentséges Úrvacsora vétele elõtt a szeretet által kellett eltörölniök, azaz, erõs feltétel által ama, felebarátjáért önmagát feláldozó s a legalacsonyabb szolgálatot tenni kész szeretetre, melynek Jézus elõttök példáját adta.
Ján 13,10
tiszták az újjászületés fürdõje által, úgy hogy csak a szeretet által való megtisztúlásra van szükségetek.
Ján 13,15
A 12–15. v. értelme ez: Tudjátok-e, mit jelent e cselekvény? Ez arra tanít, hogy ti egymásnak, bármilyen legyen köztetek a rangkülönbség, a legalázatosabb, látszólag a legalacsonyabb szogálatot tegyétek meg. Krisztus ezen tanitmányt nagyobb nyomatékossággal alig jelképezhette; mert a lábmosás a legalacsonyabb cselédi szolgálat volt, s az ég és föld Ura azt megtette. Ebben leghathatósabban és legélénkebben láthatták, hogy a legelsõk is mily megalázódásra és önmegtagadásra köteleztetnek embertársaik szolgálatában. Vesd össze: Máté 20,22. Hogy ez önfeláldozó szeretetrõl való tanitmányt az elöljáróknak és nagyoknak mindig szemeik elõtt tartsa, a kathol. anyaszentegyház elrendelte, hogy a lábmosás évenkint ugyanaz napon, midõn az Úr véghez vitte, az õ példája szerint ismételtessék.
Ján 13,17
A tudás és cselekvés tesz boldoggá.
Ján 13,18
Nem mindnyájotokban van meg ezen tudás és cselekvés, mely üdvözít, nem mindnyájan bírtok ez önfeláldozó szeretettel. Sõt ellenkezõleg egy van köztetek, ki engem az õ szenvedélyeinek és gonosz czéljainak föláldoz.
Ján 13,18
Én tudtam, kiket választottam apostolokúl, és hogy közöttük volt Júdás is; azt is tudtam, hogy Júdás vissza fog élni választatásával, és nem jut üdvösségre; de az elõre volt látva és megjövendölve, és a mi elõre volt látva és megjövendölve, az be is teljesedik. Lásd Ján. 12,39. 25-ik jegyz. Júdás ezzel nincs kimentve; mert hogy õ választatásával visszaélt, ez az õ szabad akaratának eredménye volt, s nem azért akarta, mert elõre volt látva, hanem elõre láttatott és megjövendöltetett az, mert õ akarta. – Az idézett zsoltár verse közvetlen Akitofelrõl szól, ki Dávid árulója lett. Valamint Dávid a Messiás elõképe, úgy Akitofel Júdásnak prófétai elõképe volt.
Ján 13,23
Kijelentem nektek az árulást, még mielõtt megtörténnék, hogy midõn majd látjátok annak bekövetkezését, az irántam való hitre nézve tévedésbe ne essetek. – Az irásértelmezõk azt a kérdést teszik itt: vajjon az árulás kijelentése a szent vacsora vétele elõtt történt-e, vagy az után? s vajjon Júdás részt vett-e a szent vacsorában? – Sz. Lukács szerint, Júdás a szent vacsoránál még jelen volt, s ezen evangélista az Úr vételéhez azonnal az árulás kijelentését csatolja (Luk. 22,20.21.). Mivel az õ elõadásából kitûnik azon szándéka, hogy az utolsó vacsora történetében az egyes eseményeket szorosabb renddel terjeszsze elõ, midõn p. o. a húsvéti bárány elköltését a szent vacsora szerzésétõl világosan megkülönbözteti, úgy látszik, az õ elbeszélésének szerkezete elõnyt érdemel Máté és Márk evangélistáké fölött, kik az árulást a vacsora elõtt beszélik el, s ezen elbeszélésnek a sz. vacsora szerzése és vétele után volna helye. Azon föltevést, hogy Jézus arról mind a vacsora elõtt, mind utána nyilatkozott, hogy Máté és Márk Jézusnak vacsora elõtti, Lukács és János vacsora utáni nyilatkozatáról szólanak… ellenzik az egyes körûlmények, melyek mindeniknél majd egyenlõk, különösen a tanítványok kölcsönös kérdezõsködése (Máté 26,22. Márk 14,19. Luk. 22,23. Ján. 13,22.). Hogy Máté és Márk az árulás fölfedezését a vacsora elõttre teszik, erre az árulásról a lábmosáskor tett érintés (10. 11. v.) adhatott alkalmat. Mivel ezek nem beszélték el e jelképes cselekvényt, melynél az árulás már érintve van, annak helyére az árulás egész elbeszélését tették. E szerint János következõ elbeszélése is a vacsora utánra teendõ volna; mi valószinûleg a 15. és 16. v. elõadott igék között történt. Legalább Lukácsnál a 22,24. s következõ versekben vacsora után az alázatosságra s a szolgai munkára adott intés egészen összehangzik itt a 16. v. igéivel.
Ján 13,20
Ezen igék a 16. és 17. vereskre s az egész elõre bocsátott szeretet-cselekvényre vonatkoznak. Az árulás kijelentése, közbenesõ cselekvény. A ki valakihez, különösen az én követemhez az önfeláldozó szeretetet mutatja, azt hozzám és Atyámhoz mutatja. Vesd össze: Máté 10,40. Az elfogadás alatt egyenesen a vendégszeretõ szives látás értetik, melynél a lábmosás szokásban volt. Az Úr lelkét majd az egyik majd a mások gondolat háborítá; majd azon ohajtás, hogy tanítványait a szeretetben erõsen megalapítsa, majd azon szomorúság, hogy egy az õ legbizalmasabb tanítványai közõl árulója lesz. Lásd a követk. s a 34. v. s a követk.
Ján 13,23
azaz: elõtte ült, jobbra. Balkézre támaszkodva egy vánkosra volt szokás letelepedni, hogy a jobb kéz szabadon legyen az evéshez, s a lábak nem az asztal alatt voltak, hanem ellenkezõ irányban a fal felé kinyujtva. Ily helyzetben történhetett, hogy a jobbra elõbb ülõ az utóbb ülõnek keble felé támaszkodott, s mintegy ölében feküdt.
Ján 13,24
A görög szerint …Péter, hogy kérdezze meg, ki az stb.
Ján 13,25
Lásd a 18-ik jegyz.
Ján 13,26
A görög szerint: a bemártott falatot.
Ján 13,26
Péter észrevétlenül intett, János halkkal szólt, Jézus halkkal felelt, úgy hogy a többi tanítványok mitsem vettek észre, maga Júdás sem.
Ján 13,27
hatalmába ejté õt és teljes uralmat võn rajta, miután az árulást már elõbb beléje sugallotta. Lásd a 2. v.
Ján 13,27
Ez, mint sz. Ágoston megjegyzi, az Úrnak nem parancsa volt, hanem jövendölése, mintha mondotta volna: A mit tenni akarsz, csakhamar beteljesedik, vagy: Tedd hamar, a mit tenni akarsz, mert epedve óhajtok szenvedni és meghalni az emberekért.
Ján 13,30
Az odanyujtott falat jelül szolgált Júdásnak, hogy a vacsora bevégzõdött; mert szokás volt a zsidóknál, hogy a családatya lakoma végével még egy falatot nyujtott vendégeinek. Jézus ezt az utólsó pillanatig tartogatta, mert az alkalmúl vala szolgálandó Júdás eltávozására. Júdás, ki, hogy szándékát valósítsa, már rég nyugtalanúl várta a vacsora végét, a nyert falat után azonnal fölkelt, és a sátán minden hatalmával ösztönözte õt arra. Õ azután Jézushoz közeledett, s mivel ép arról volt szó, ki Jézust el fogja árulni, kérdezé Jézust csendesen, belsejében ördögi kárörömmel (lásd Máté 26. r. 20-ik jegyz.), vajjon õ-e az? mire Jézus igennel felelt (Máté 26,15.), s a fönebbi szavakat tette hozzá.
Ján 13,31
a kereszthalál által, mely Júdás árulására fog bekövetkezni. Lásd Ján. 12,23.
Ján 13,32
Ha Isten az ember fiának halála által megdicsõittetik és megtiszteltetik, viszont az Isten is megdicsõíti az ember fiát az õ istenségében, t. i. isteni módon és isteni erõvel, midõn õt halottaiból föltámasztja, megdicsõíti, mennybe fölveszi, és ügyének a földön gyõzelmet szerez. És ez igen hamar fog megtörténni.
Ján 13,33
De a zsidóknak hozzá tettem, hogy keresni fognak engem, és bûneikben meghalnak (Ján. 8,21.); nektek ellenben hirdetem a fölvételt Atyámnál (Ján. 14,3.).
Ján 13,34
egészen a legalacsonyabb szolgálatig és teljes önfeláldozással. A felebaráti szeretetet már Mózes parancsolta (Móz. III. 19,18.), de nem ily mértékben; mert valamint a Szentlélek máskép jelent meg, midõn a keresztényeknek nagyobb teljességben adatott (lásd Apost.cs. 2,4.), úgy a keresztény szeretetnek is, nagyobb tökéletességénél s mindent feláldozó erejénél fogva, újnak kell lennie.
Ján 13,36
a kereszthalálra, s ez által az égbe.
Ján 13,37
Vesd össze: Luk. 22,33.
Ján. 14
Ján 14,1
Ne szomorodjatok el azon, hogy titeket elhagylak (Ján. 13,33.), és ne féljetek a következendõ viszontagságoktól. Ti hisztek az Istenben. Higyetek azért bennem is, az õ isteni Fiában, és legyetek bizonyosak, hogy ti oltalmam alatt minden akadályt le fogtok gyõzni. A hit mindent legyõz. És ne szomorodjatok el azon, hogy most magatok maradtok; csakhamar eljöttök ti énhozzám.
Ján 14,2
A mennyei lakhely, az örök boldogság öröktõl fogva el volt rendelve az apostoloknak, de Krisztus azt annyiban készítette el, hogy csak az õ halála és mennybemenete által juthattak az Atyához.
Ján 14,3
Krisztus ismét eljõ minden ember halálakor, és utolsó itéletkor a végsõ napon.
Ján 14,5
Krisztus Tamás kiváncsiságát a mennyei lakhelyekre nézve kielégítetlen hagyja, a következõben csak az utóbbi fontosabb kérdésre felel meg.
Ján 14,6
Én vagyok az út az Atyához, mert én vagyok az éltetõ igazság. Mivel pedig csak az egyetlen igazság vezet az Atyához, én vagyok az egyetlen út õhozzá. Az emberiség t. i. a bûn és tévely halálában lévén, ezáltal el van szakasztva az Istentõl. Az õ ujabb egyesülése Istennel csak azon igazság által történhetik, mely a halált legyõzheti, mely az életnek, a föltámasztásnak, az ujjászületésnek erejét magában bírja. Ez az igazság pedig csak egyedûl Krisztus; mert csak õ egyesíti tanitásával az életet, azon erõt is, hogy a mi meg volt halva, mint a lélek és test, föltámaszsza, s így az Atyának visszaadja; és csak õ alapított anyaszentegyházában egy oly intézményt, mely az õ helyére lépjen (lásd Máté 28. r. 23-ik jegyz.), mely nem csak tanítani, hanem föleleveníteni is képes. Ez értelemben nevezé magát az Úr már elõbb útnak (ajtónak Ján. 10,7.), igazságnak (Ján. 1,4.7. 8,32.), és életnek (Ján. 1,4. 5,24. 6,33.35.); ez igék egyébiránt oly sok értelmû bölcs mondat, melynek gazdag tartalmát a sz. atyák különféleképen fejtegették. Lásd Corn. a Lapide.
Ján 14,7
A ki bennem megismeri azt, mi isteni, az Atyában is megismeri azt, s így az Atyához jõ. Még eddig ti sem ismertétek meg bennem tökéletesen, habár ti azt s így az Atyát is láttátok; de (az eljövendõ Szentlélek által 16. 17. v.) majd megtanúljátok azt tökéletesen ismerni.
Ján 14,9
A görög szerint: És te mégsem ismersz engem?
Ján 14,9
mivel egy és ugyanazon isteni természetünk, valónk vagyon.
Ján 14,10
hogy mi, az Atya és én, legbensõbb egyesülésben vagyunk? A görög szerint: Nem hiszed, hogy én stb. Vesd össze: Ján. 10,30.38. 5,20.36.
Ján 14,10
Az én igéim és tetteim egyszersmind az Atya igéi és tettei, a mennyiben egy valónknál fogva legbensõbb egyességben vagyunk. A ki tehát az én igéimet és tetteimet hallja, az megtanúlja azokból ismerni az Atyát.
Ján 14,11
A görög szerint: Higyétek nekem, hogy én stb.
Ján 14,14
A 11–14. versek értelme ez: Ha szavaimnak nem akartok hitelt adni, hogy t. i. az Istenség énbennem vagyon, és rajtam megismerhetõ: higyetek a csodákért, melyeket teszek, és azon még nagyobb csodákért, melyeket a hivõk, Atyámhoz menetelem és megdicsõíttetésem után, közbenjárásom által tenni fognak; mert mindazt, mit azután az én nevemben kérni fogtok, teljesítem nektek. Krisztus nevében kérni, annyit tesz, mint az õ értelmében és szellemében könyörögni. Vesd össze: Máté 7,7.8. s követk. E nagyobb csodákhoz tartozik a népek megtérése is, mely Krisztus erejével az apostolok által eszközöltetett.
Ján 14,15
Krisztus a hitrõl (12. v.) és reményrõl (13. 14. v.) átmegy a szeretetre.
Ján 14,16
Szentlelket (Máté 10,19,20.). A görög Parakletos ügyvivõt, segítõt, szószólót, vigasztalót jelent. Mindezen tulajdonokkal bír is a Szentlélek, de itt, úgy látszik, szándékosan, a negyedik minõségben vétetik, mivel az új küldött egyenesen Krisztus elmenete miatt vala õket vigasztalandó. A Szentlélek itt más vigasztalónak neveztetik, Krisztushoz hasonlónak; õ tehát valóságos személy, mint ez még egyéb tulajdonaiból is kitûnik, melyek neki tulajdoníttatnak (26. v. 15,26. 16,7.8.14.).
Ján 14,16
titeket mindig fölvilágosítson, megszenteljen és vigasztaljon.
Ján 14,17
ki Krisztus igazságát (6. v.) érteni és gyakorolni megtanít (Ján. 15,26. 16,13.).
Ján 14,17
t. i. a világias, testi érzületben megmaradók. A testi és szellemi érzület egymással nem férhet meg. Lásd Rom. 8,7.
Ján 14,17
mert csak a földire, érzékire van kész fogékonysága.
Ján 14,18
láthatólag a feltámadás után (Ágost.); pünköst napján a Szentlélek által (Cirill).
Ján 14,19
Látni fogtok engem itt is feltámadásom után, a más világon is a mennyei dicsõségben, mivel én, ki az élet vagyok, nem maradok a halálban, s az én életemnél fogva ti is élni fogtok, lélek szerint mindörökké, s egykoron test szerint is.
Ján 14,20
Az idõben, mikor engem látni fogtok, megismeritek ama szoros viszonyt is, mely egy részrõl köztem és az Atya között, más részrõl köztem és köztetek vagyon. Jegyezd meg tehát e hármat: a Fiú viszonyát az Atyához, mely szerint tõle öröktõl fogva született; továbbá az igaz keresztények viszonyát Krisztushoz, melynél fogva kegyelembõl Isten fiaivá újra születtek, és vele egy testté lettek (vesd össze: Efez. 5,23. s követk. Ján. 15,1.); végre Krisztus viszonyát a keresztényekhez, melynél fogva õket fölvilágosítja, vezérli, a kegyelemszerek által hozzájok betér, s így a lelkekben szellemi módon állandó lakást vesz. Ily értelemben fogják fel e helyet sz. Cirill és Hilár.
Ján 14,21
már itt az isteni dolgokban való felvilágosítás és boldogítás által, melynél fogva a lelkek Krisztust bensõleg megismerik s mintegy megízlelik; a síron túl a színrõl színre való látás által (Cirill, Ágost.).
Ján 14,22
hanem Júdás Taddeus.
Ján 14,22
Mi dolog az, hogy te, mint Messiás, csak nekünk fogod magadat kijelenteni, és nem a többi embereknek is? Tehát a Messiás nem fog az egész földön látható országot alapítani?
Ján 14,23
Jézus itt nyilvánítja, kiknek fogja magát kijelenteni, t. i. mindazoknak, kik õt szeretik, mindazoknak, kik parancsait megtartják. Miképen fogja magát nekik kijelenteni? Õ a Lélekben az Atyával különös kegyelem és boldogítás által lesz közel hozzájok és bennök lakhelyet veszen (Kor. II. 6,16. Móz. III. 26,11.12.).
Ján 14,24
E vers megtanít, kiknek nem jelenti ki magát Jézus; t. i. nem jelenti azoknak, kik az õ parancsait, melyek tulajdonképen az Atya parancsai, meg nem tartják, s ez által megmutatják, hogy sem az Atyát sem a Fiút nem szeretik.
Ján 14,26
Ezt és egyebet földi életem ideje alatt mondottam nektek, és jól tudom, hogy elõttetek még sok homályban vagyon, de a Szentlélek mindent világosan megfejt nektek, s minden szavamra emlékeztetni fog titeket. Lásd 16. v.
Ján 14,27
A zsidóknál búcsúvételkor szokás volt mondani: Békeség veletek! Krisztus is ehhez tartja magát. De ezek nála nem puszta szavak, mint az embereknél, hanem szellem és élet, azaz, a mit kiván, meg is adja egyszersmind. Azért neveztetik békeség fejedelmének (Izai. 9,6.). Miképen adja Krisztus a békét? Úgy adja, hogy az embert Istennel és felebarátjával egyesíti, s õt önmagában az által nyugtatja meg, hogy a testet a léleknek alárendeli. Ha ez a béke Istennel, felebarátjával és önmagával bekövetkezik, akkor azt a nyugalom, vidámság és boldogság oly természetfölötti érzete kiséri a külsõ szenvedések és keservek mellett is, melyet leírni nem lehet, s mely az örök üdvnek elõíze (Filip. 4,7.). Ezen érzelem maga is közönségesen békének neveztetik. A világ az õ javaival és örömeivel szintén békét akarna adni; de annak békesége nem igazi, nem is állandó.
Ján 14,27
Vesd össze: Énekek éneke 3. r. 12-ik jegyz.
Ján 14,28
Én elmenetemrõl és visszajövetemrõl szólottam hozzátok. Az elsõ miatt szomorkodtok; de ha az én boldogságomat, mely a tietekkel egybe van kötve, szem elõtt tartanátok, örülnétek azon; mert az Atya, kihez én megyek, nagyobb nálamnál, s õ nekem a nagyobbat, a megdicsõülést, az alacsony sorsból a dicsõbb állapotba jutást adja meg, minek rátok nézve is a legörvendetesebb következése lesz (Cirill). Krisztus itt úgy beszél magáról, mint ember, mert elmenetérõl szól. Mint isteni Ige az Atya dicsõségét soha sem hagyta el, s az Igének az Atyához való menetérõl szó sem lehet (Athanáz, Ágost. és a többi atyák). Azonban e szavak: „az Atya nagyobb nálamnál“ Jézus Krisztus isteni természetével is megegyeztethetõk; mert az Atya valóban nagyobb, mint a Fiú, nem természeténél és méltóságánál fogva, hanem a mennyiben a Fiú az Atyától született (Athanáz, Hilár, ar. sz. Ján. Damasc.).
Ján 14,29
Én elmenetemrõl szólottam hozzátok, hogy hitetek annak valóságos bekövetkezésénél megerõsödjék, ha látjátok abban is, mint teljesednek minden igéim.
Ján 14,30
Nem sokat szólok már veletek, mert az idõpont közeledik, melyben a sátán az õ eszközei által engem megölet, de mivel neki fölöttem, mint ártatlan fölött joga nincs, nem azért szenvedem a halált, mintha neki fölöttem valami hatalma volna, hanem mivel Atyám akaratját teljesíteni akarom.
Ján. 15
Ján 15,1
Az itt következõ példabeszédet a szõllõtõrõl Jézus valószinûleg akkor mondotta, mikor a Sion hegyérõl lejött, honnan szép kilátás volt a közel fekvõ szõllõhegyekre. Krisztus magát szõllõtõnek, tanítványait pedig szõllõvesszõknek nevezi, azon bensõ összeköttetés miatt, mely közte és közöttök vagyon, és a mennyiben a Szentlélek által tõle megy át minden erõ beléjök, mint a nedv a szõllõtõbõl a vesszõkbe (Cirill.). Igaz szõllõtõnek mondja magát, a mennyiben a Szentlélek által csak tõle nyerik tanítványai a lelki életet. Épen ily módon nevezi õt sz. Pál a test, az anyaszentegyház fejének, a tanítványokat pedig tagjainak (Efez. 5,23.30. Kol. 1,18.). Ezen bensõ viszonynál fogva, mely a szõllõtõ és vesszõk, a fõ és tagok között vagyon, ábrázolja Krisztus az õ tanítványival együtt az új emberiséget, melyet az Atya beléje ültetett, s benne megtart (lásd Ének. 2. r. 23-ik jegyz.). Mivel már Izrael népe is elõképe és úttörõje volt az új emberiségnek, az ó szövetségben gyakran neveztetik az is Isten szõllõtövének (Izai. 5,1. s követk. Jerem. 2,21.).
Ján 15,2
Mindazt, ki hit és keresztség által, mint tõbe a vesszõ, belém oltatott, de a jó cselekedetek gyümölcsét nem termi meg, elkülönzi az Atya az én társaságomtól (Ágost. Ar. sz. Ján. Cirill.).
Ján 15,2
a még rája tapadt tisztátalanságtól, részint nagyobb felvilágosítás, részint a szenvedések próbatüze által.
Ján 15,3
Tiszták vagytok üdvözítõ intézményem által, különösen pedig a keresztség igéje által (lásd Ján. 13,10.). Itt az íge alatt Krisztusnak a tanítványok üdvére tett egész mûködése értendõ. Miért nem mondta Krisztus, kérdi sz. Ágoston, hogy tiszták a keresztség által, hanem inkább, hogy az ige által? – Vedd el az igét, felel õ, s mi egyéb a víz, mint víz? Az ige jön az elemhez, és lesz kegyelemszer s egyszersmind látható ige.
Ján 15,4
az önkéntes hit által.
Ján 15,4
az én malasztom s kegyszerû (sacramentomi) betérésem által. Lásd Ján. 14. r. 21-ik jegyz.
Ján 15,4
Honnan nyeri a szõllõvesszõ életét? A tõvel való egyesülésébõl. Mit nyer tõle? A mi benne legbensõbb, a nedvet, melybõl maga is él. Krisztus Jézusban él az emberi természet, szellemi módon, az isteni természettel való egyesûlés által, onnan meríti az isteni szellemet. Tehát Jézus Krisztus által, mint csatorna által, kell az Isten Lelkének belénk átömleni, hogy az bennünket bizonyos arányban, bensõ, isteni emberekké tegyen, mint Krisztus volt. A mi egyesûlésünk õvele elmaradhatlan, és általa a mi egyesûlésünk Istennel, ki mint Lélek, minket, kik földiek vagyunk, szellemiekké tesz.
Ján 15,5
semmit, a minek az örök életre becse volna és örök jutalmat érdemelne.
Ján 15,6
Vesd össze: Ezekiel 15. r. 2-ik jegyz.
Ján 15,7
A ki Krisztusban hiténél fogva megmarad, és az õ parancsait megtartja, megnyeri mindazt, mit ezen egyesûlésben Krisztussal kér; mert, úgymond sz. Ágoston, ha Krisztusban maradunk, mit akarhatunk egyebet, mint a mi Krisztusnak tetszik, a mi pedig Krisztusnak tetszik, az megadatik. Vesd össze: Máté 7. r. 6-ik jegyz.
Ján 15,8
Az által mozdíttatik elé az én Atyám dicsõitése, ha ti jócselekedetek gyakorlásával engemet követve, mindinkább gyarapodtok.
Ján 15,9
Eddig Krisztus a közötte és tanítványai között való belsõ egyesûlésrõl szólott, most jön a szeretetre, az egyesûlés alapjára. Elõször is azt mondja, hogy hozzájok való szeretete hasonló Atyjának õiránta való szeretetéhez, és inti õket azután, hogy e szeretetben maradjanak. Ez, úgymond a következõ versben, viszonszeretet által történik meg. (Lásd Ján. 14,21.).
Ján 15,10
mint Istenember.
Ján 15,11
A mi egyesûlésünkrõl és kölcsönös szeretetünkrõl szólottam hozzátok, hogy a boldogság, melyet a szeretet által én magam is érzek, titeket is betöltsön, s az a legmagasb fokra emelkedjék. A szeretet parancsát azért adja tehát az Üdvözítõ, hogy itt és a síron túl boldogítson; mert a szeretet boldoggá tesz.
Ján 15,12
Azon parancsok között, melyek megtartása nekünk Jézus szeretetét biztosítja, kiváltképen való a felebaráti szeretet. Ez mindig magában foglalja egyszersmind az Isten szeretetét is, mert a ki felebarátját igazán szereti, Istenért és Jézusért szereti õt.
Ján 15,13
Legfensõbb foka a felebaráti szeretetnek az, midõn valaki, ha a szükség úgy kivánja, nem csak becsületét, javait, egészségét odaadja azokért, kiket szeret (barátiért és elleneiért), hanem még életét is. Igy szeretett Krisztus.
Ján 15,15
Barátimnak nevezlek titeket, mert tõletek mitsem tartóztattam vissza, hanem minden isteni titkot, melyet kijelentenem kellett, kijelentettem nektek. – Krisztus itt egyszersmind a kijelentést, melyet késõbb a Szentlélek által adott (lásd a 12. v.), összefoglalja (Ágost. Béda).
Ján 15,16
A kijelentésen kivül még egy más bizonysága szeretetének irántok az, hogy elõbb kereste õket, mielõtt azok keresték volna õt, és elõbb rendelte õket vesszõkûl szõllõtövéhez, hogy maradandó gyümölcsöt teremjenek, mielõtt õk akarhatták volna. E szavakban ki van fejezve az isteni kegyelem és az emberi szabad akarat titka; az isteni kegyelem megelõzése, és az emberi szabad akarat követése. E vers zárszavairól lásd a 7. v.
Ján 15,18
a világias érzületû emberek.
Ján 15,20
Valamint a megátalkodott világfiak az én tanításomat elvetették, úgy a tieteket is elvetik. Vesd össze: Ján. 7,30. Máté 10,24. Mások így is fordítják: Valamint engem üldöztek, úgy titeket is üldözni fognak; de valamint némelyek az én igéimet megtartották, úgy némelyek a ti szavatokat is befogadják.
Ján 15,21
enmagamért, azért, a mi vagyok, és a mit akarok, az én természetfölötti bölcseségemért és erényemért. A világ mitsem akar Jézusról hallani; valamint az õ tanitásának teljes megvallása és gyakorlata, úgy még az õ nevezete is ellenére van. Gyakran hallhatók az õ szájából e szavak: Teremtõ, Isten, gondviselés, mennyország; de Jézus nevét gondosan mellõzi, valamint az, mi Jézus és a mit õ akar, idegen elõtte. És mégis a ki Jézust nem bírja és nem ismeri, az Istent sem bírja és nem ismeri. Lásd Máté 10,22. Ján. I. 2,23.
Ján 15,22
t. i. a megátalkodásnak és a Messiás elvettetésének vétke.
Ján 15,25
E szavak ugyan a Zsolt. 68,5. versébõl vétettek, hol a zsoltáros a szenvedõ Messiás sorsáról jövendöl.
Ján 15,26
Azt gondoljátok: Mit fog használni prédikálásunk, ha majd a világ épen úgy fogadja azt, mint a tiedet. Ne aggódjatok. A Szentlélek, ki az Atyától származik, kit nektek az Atyától küldeni fogok, õ sok olyat meg fog gyõzni tanításomról, kik elõbb hinni nem akartak. – A Szentlélek, az egy isteni valóság harmadik személye, az Atyától és Fiútól származik egyszersmind (lásd Ján. 16,14.), és az Atyától és Fiútól küldetik (Ján. 5,19. Gal. 4,6.). Az Atya senkitõl sem ered, a Fiú egyedûl az Atyától, a Szentlélek mind a kettõtõl öröktõl fogva, kezdet és vég nélkül (IV. later. gyülek. 1. fej.).
Ján 15,27
Ti is, mint mûködésem szemtanúi, szintén bizonyságot fogtok rólam tenni. A belsõ, isteni bizonyság, és a ti külsõ, emberi tanúságtok utat nyitnak majd az én tanításomnak.
Ján. 16
Ján 16,1
Lásd Máté 13,21.
Ján 16,2
az egyházi közösségbõl.
Ján 16,2
Vesd össze: Apost.cs. 6,12. s követk. 7,56. s követk. 8,1. s követk.
Ján 16,3
Lásd Ján. 15,21.
Ján 16,5
Míg veletek valék, s minden üldözésnek csak engem kell érnie, soha nem szóltam határozottan a rátok is váró üldözésekrõl és szenvedésekrõl; de most, midõn elhagylak titeket, szükség, hogy elõkészítselek ezekre.
Ján 16,6
Senki sem kér közõletek bõvebb felvilágositást elmenetelemrõl, s hogy mennyiben lesz az üdvös rátok nézve; hanem csak átengeditek magatokat a szomorúságnak. Fönebb Ján. 14,5. Tamás ugyan kérdezte, de a kérdést elejtette.
Ján 16,7
Csak Krisztus megdicsõíttetése után következhetett a Szentlélek elküldetése. Lásd Apost.cs. 2,4.
Ján 16,9
A görög szerint: nem hisznek énbennem. A Szentlélek meg fogja gyõzni õket, hogy hitetlenségök és a Messiás elvetése által nagy bûnbe estek. E meggyõzõdést a Szentlélek az apostolok tanítása (Ap.cs. 13,12.) és bensõ felvilágosítás által eszközlötte. Az így meggyõzöttek közõl némelyek hittek (Ap.cs. 4,4.), mások még inkább megátalkodtak (Apost.cs. 4,17. s követk.)
Ján 16,10
A Szentlélek meggyõzi õt az én igazságomról is, t. i. hogy én igaz voltam, és általam mások is az igazságra vezéreltetnek. E meggyõzõdésre a világot az én elmenetem és láthatlanságom fogja vezetni; mert habár elmegyek és testileg láthatlan leszek legbensõbb meghitteim elõtt is, a világ mégis mindenütt látván csodálatos mûködésemet, ebbõl azt a következést fogja vonni, hogy nekem kell lenni azon Istentõl jött igaznak, ki mindenkit igazságra segítek.
Ján 16,11
Az itéletrõl meggyõzi a Szentlélek e világot, midõn ez látni fogja, hogy a sátán eleste következtében (Luk. 10,18. Ján. 12,31.) lassankint szûkebb térre szorúl, és az õ mûvei, a tévely, gonoszság, bálványozás és az innen származó nyomor az én országom terjedése által mindinkább elenyészik.
Ján 16,13
Még sok mondani valóm volna nektek a hit némely titkairól, a pogányok megtéritésérõl, azon módról, mikép megyen át a mózesi isteniszolgálat a keresztény istenitiszteletbe, az anyaszentegyház kormányzásáról; de még most nem foghatjátok föl ezeket. Ezt a Szentlélek fogja tenni, ki lassankint mindenre megtanít titeket. Tulajdonképen Krisztus mindent megérintett, de némely tanítmány kifejtése, s annak csalhatlan értelmezése a Szentléleknek volt föntartva.
Ján 16,13
A mit az Atyától és Fiútól veszen, azt fogja tanítani, t. i. az isteni valóból és tudásból fog meríteni. Hallani, ugymond sz. Ágoston, nála annyi, mint tudni; tudni annyi, mint lenni. Attól, kitõl származik, van léte, tudománya és hallása. Épen ily módon értendõ a beszéd és látás a Fiúnál (Ján. 3,32.34.).
Ján 16,14
mindazt, a mi vagyok, és a mit akarok, az én személyemet és tanításomat megdicsõíti.
Ján 16,14
mert õ az isteni valót és isteni ismeretet tõlem veszi, s így az én tudományomat fogja közleni. E szavakból „õ enyémbõl veszi“ mutatják meg a sz. atyák, valamint a florenczi egyetemes zsinat is (25. ül.) a Fiú Istenségét, és a Szentléleknek a Fiútól mint az Atyától való származását.
Ján 16,15
Az Atyának egész tulajdona, tehát az õ isteni természete és tudománya, úgyszintén azon tulajdonsága is, melynélfogva a Szentlélek tõle származik (Ján. 15,26.), egyszersmind az én tulajdonom; azért mondhattam én, hogy a Szentlélek enyémbõl veszi, a mit nektek hirdet. Jól megjegyezzük: Krisztus nem mondja: Atya vagyok én is, hanem: a mi az Atyáé, az mind enyém is; mert a Fiú nem Atya, hanem mint az Atya bír, õ is bírja – az isteni természetet s azon tulajdont, melynélfogva a Szentlélek az Atyától származik. Továbbá a Szentlélekrõl sem mondatik, hogy õ a Fiú (és Atya), hanem csak: hogy a Fiú (és Atya) tulajdonából bír; mert habár a Szentlélek isteni személy, az Atyától és Fiútól származván, de õtõle más személy nem származott. Tehát az isteni személyiséget, mely az Atyának, Fiúnak és Szentléleknek, mint személyeknek tulajdonuk, jól meg kell különböztetnünk az isteni valóságtól, mely közös mind a három isteni személylyel. Az isteni személyeknek egymáshoz való viszonyáról minden kathol. keresztény tartsa szem elõtt mindig a sz. Athanáz neve alatt ismeretes hitvallást: A kathol. hit pedig ez, hogy az egy Istent Háromságban, s a Háromságot Egységben tiszteljük, nem zavarván össze a személyeket, s nem különítvén el a természetet. Mert más az Atya személye, más a Fiúé, más a Szentléleké. De az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek Istensége egy, dicsõsége egyenlõ, fölsége egyenlõn örökkévaló. A milyen az Atya, olyan a Fiú, olyan a Szentlélek… Az Atya senkitõl nem alkottatott, nem teremtetett, nem született. A Fiú egyedûl az Atyától van, de nam alkottatott, nem teremtetett, hanem született. A Szentlélek az Atyától és Fiútól: nem alkottatott, nem teremtetett, nem is született, hanem származó. Egy tehát egy az Atya, és nem három Atya; egy a Fiú, és nem három Fiú; egy a Szentlélek, és nem három Szentlélek.
Ján 16,16
Rövid idõ múlva testi szemeitekkel nem láttok engem, mert halálom és föltámadásom után Atyámhoz megyek föl; de azután nem sokára lelki szemeitekkel megláttok engem; mert Atyámhoz jutva és megdicsõûlve, elküldöm nektek a Szentlelket, kinek mûködésében, bár külsõleg láthatlanúl, de mégis tapasztalni fogjátok jelenlétemet. Vesd össze: Ján. 14,19. s követk.
Ján 16,20
az én elmenetem után.
Ján 16,20
A Szentlélek elküldetése után.
Ján 16,22
Az Üdvözítõ e hasonlatot az asszonyról, úgy látszik, azért választotta, mivel az apostolok, az új emberiségnek Jézus helyére lépett atyái, Jézus mennybemenete után a Szentlélek elküldetésekor mintegy az ujjászülés fájdalmaiban voltak, mig az új nemzedéket a nyert Szentlélek által világra hozták, s ez újjászülés eredményeiben Jézust megismerték, s ez által ama kifogyhatlan öröm részeseivé lettek. Sz. Gergely e szülési fájdalmakat és örömeket szépen alkalmazza az evangéliom minden hirdetõjére.
Ján 16,23
Az örömnek, a Szentlélek általi újjászületésnek azon idejében nem szükség többé engem valamirõl kérdenetek, mert a Szentlélek megtanít titeket minden igazságra; és ha valamit nyerni akartok, nem szükség többé, hogy én kérjek helyettetek, hacsak az én nevemben kértek is, az Atya megadja nektek. Jézus nevében kérni, annyit tesz, mint Jézusban kérni, tehát az õ érdemeiért, az õ érzületében és szellemében. Az anyaszentegyház azért intézi könyörgéseit az Atya Istenhez, de e szavakkal végzi: A mi Urunk Jézus Krisztus által.
Ján 16,24
hanem engemet kértetek, s én az Atyát kértem érettetek. Most midõn már elmegyek tõletek, az Atyához utasítalak titeket: de az én nevemben kérjetek.
Ján 16,25
A példabeszéd itt az összefüggés szerint titokteljes és annyiból rejtélyes beszéd helyett vétetik. Jézus beszéde magában véve azért volt titokteljes és homályos, a mennyiben az általa közlött nagy titkok emberi nyelven tökéletesen nem közölhetõk; az apostolokra nézve annál inkább volt az olyan, mert a Szentlélek teljességét még nem vették.
Ján 16,25
Ez azon idõ, mikor Jézus az õ Szentlelke által tanít. A Szentlélek belsõ felvilágosítása által, különösen pedig az anyaszentegyháznak külsõ tanítói hivatala által Krisztus titokteljes tanítása a hívek elõtt érthetõ lett.
Ján 16,30
Most már világos szavakkal mondod, hogy e világot elhagyod, és az Atyához mégy; és mivel tudtad, hogy mi nem értettünk téged (19. v.), határozott fölvilágosítást adtál, a nélkül, hogy kérdeztünk volna. Ebbõl látjuk, hogy mindentudó vagy, s irántad való hitünkben újra megerõsödtünk. Ennyi s ily nagy dolgok után mondják végre: Most tudjuk! Ime mily tökéletlenek voltak! jegyzi meg ar. sz. János.
Ján 16,32
az õ lakásába.
Ján 16,33
A gyûlöletrõl, melylyel a világ engemet és titeket üldöz, Atyámhoz való elmenetemrõl, és a nevemben mondott könyörgés erejérõl szólottam hozzátok, hogy ti, ha majd mindez bekövetkezik, az irántam való hitben vigasztalást és megnyugvást találjatok.
Ján 16,33
és ti is meggyõzitek az irántam való hitben (Ján. I. 5,4.).
Ján. 17
Ján 17,1
Atyám! az én kínszenvedésem és halálom órája eljött, dicsõítsd meg Fiadat az õ feltámadása, mennybemenetele s a Szentlélek elküldetése által, hogy a Fiú dicsõsége az Atya megdicsõítése legyen, midõn a megdicsõített Fiú által téged mindenek megismernek, tisztelnek és szeretnek.
Ján 17,2
Add meg e dicsõséget, mivel te engem minden emberek Megváltójává rendeltél, hogy általam mindnyájan örök életet nyerjenek. Add meg e dicsõséget, mint eszközt a czélhoz.
Ján 17,3
Az örök életet az által nyerik meg, ha megismerik az Atyát, mint egyedûl igaz Istent, és az õ küldöttét, Jézus Krisztust, az õ Fiát. Azaz: Ha az Atya Istent megismerik (tisztelik és szeretik), a Fiúval, az õ küldöttjével, az Üdvözítõvel, a Messiással együtt, tehát ha az Atyát úgy ismerik meg (tisztelik és szeretik), mint azt a Fiú parancsolta, akkor nyerik meg az örök boldogságot. Jegyezzük meg, hogy itt a Fiú megismerése épen úgy követeltetik, mint az Atyáé; tehát a Fiúnak szintúgy isteni természetûnek és valóságúnak kell lennie. A Szentlélek itt világosan nem neveztetik, mivel õ az Atya és Fiú Lelke lévén, a kettõ alatt együtt értetik (Ágost.).
Ján 17,4
hirdetvén akaratodat és fölvállalván a megváltást.
Ján 17,4
A munka az õ akaratában már el volt végezve, mert épen készült a kereszthalálra menni.
Ján 17,5
Részesíts engem emberiségemmel együtt azon dicsõségben, melyet, mint Fiad, öröktõl fogva bírtam tenálad. Az Isten Fia az õ megtestesûlése által némileg kivetközött dicsõségébõl, de ezen állapota föltámadása után megszûnt; azután az örök Igével egyszersmind Jézus szent emberisége is megdicsõíttetett.
Ján 17,6
a te valódat, a mi vagy, tégedet, a szentet, igazat stb.
Ján 17,6
kiket kegyelmed által tanítványaimmá hivtál meg, s kik hiven mûködtek együtt a te kegyelmeddel. Az Úr itt apostolait és tanítványait érti.
Ján 17,6
Lásd Ján. 6,37.
Ján 17,9
hogy õket a te szeretetedben s az enyémben megtartsd (3. v.).
Ján 17,9
Krisztus minden emberért könyörgött, a keresztfán még megfeszítõiért is; mindnyájokért az õ halálát, mint leghathatósabb könyörgést áldozta föl mennyei Atyjának. A világ tehát nincs átalán kizárva az õ könyörgésébõl, hanem csak ez egyetlen könyörgésébõl volt, melyet tanítványiért intézett Atyjához, hogy ezeknek megmutassa, mily különös szeretettel van hozzájok.
Ján 17,10
Lásd Ján. 16,15.
Ján 17,10
mert õk engem ismernek, tisztelnek és szeretnek.
Ján 17,11
a te erõdben, kegyelmedben, valódban. Szent Atyám! õrizd meg õket a világ szentségtelen befolyásától.
Ján 17,11
hogy igyekezet, akarat és szeretet szerint egygyé legyenek, úgy mint isteni természet szerint mi vagyunk.
Ján 17,12
A görög hozzáteszi: e világon.
Ján 17,13
azon reményben, hogy itt a földön oltalmad alatt lesznek, s egykor dicsõséged részeseivé válnak az egekben.
Ján 17,17
A görög szerint: a te igazságodban. Válaszd ki õket, mint szolgáidat, tanításod hirdetésére (Ar. sz. Ján. Maldonat.). Mások a megszentelés alatt nem a papi szolgálatra való választást értik, hanem az élet megszentelését a szent tanítás által. De a fönebbi értelmet az összefüggés is kifejezi (18. 19. v.). Ez azonban a másikat nem zárja ki, a mennyiben a papi szolgálatra való választást az életnek a tanítás által való megszentelésével összefoglalva kell gondolnunk.
Ján 17,19
Én magamat áldozatúl szentelem érettök, hogy õk is áldozatok legyenek, mint tanítók és papok az igazság szolgálatában, tanításom hirdetésében.
Ján 17,21
egy hitben és egy szeretetben (3. v.).
Ján 17,21
Lásd a 11. v.
Ján 17,21
a hit és szeretet által, melyek Istenhez csatolnak.
Ján 17,22
a tanítást és a csodatévõ erõt (ar. sz. Ján.). Mások szerint: az isteni fiúságot.
Ján 17,23
Lásd Ján. 15,1.
Ján 17,24
t. i. mennyben.
Ján 17,26
Lásd a 7-ik jegyz.
Ján 17,26
feltámadásom és mennybemenetem után a Szentlélek, a szeretet Lelke által. Lásd Rom. 5,5.
Ján. 18
Ján 18,1
A Cedron patak keletre foly Jerusalemtõl a város és az olajfák hegye között.
Ján 18,3
egy részét a helyõrségnek, mely az Antonia várban volt.
Ján 18,6
Ime az irgalmas Úrnak intõ tekintete, ime a bírónak fenyegetõleg fölemelt ujjai. De valamint Júdás az Úr e szavai után is megátalkodott maradt, úgy a földre esett csoport is megmaradt érzületében.
Ján 18,8
Jézus parancsolja, és megtörténik.
Ján 18,9
Ha a tanítványok szinte megfogattak volna vele együtt, akkor talán, mivel még igen gyengék voltak a hitben, könnyen megtagadták volna Jézust.
Ján 18,13
Némelyek az vélék, hogy Annás és Kaifás ugyanegy házban laktak. Igy Annást, ki Kaifás elõtt volt fõpap, illendõségbõl nem mellõzhették. Sz. Ágoston szerint Annás háza azon útban volt, melyen Jézust vezették.
Ján 18,15
Ez valószinûleg János volt, ki magát másutt is nevezi így. Lásd Ján. 13,23. 20,2.3.
Ján 18,16
a kihallgató-terem elõtti tornáczba.
Ján 18,17
Péter elsõ tagadása tehát azalatt történt, midõn Jézus Annásnál kihallgattatott. A többi evangélisták mind a három tagadást, mint egyenlõ eseményt, azon idõre foglalják össze, midõn Jézus Kaifás elõtt kihallgattatott, s egyedûl ezt hozzák fel, mert ez volt a határozó. Vesd össze: Máté 26,69. s követk. és a jegyz.
Ján 18,18
A görög szerint …a poroszlók, tüzet rakván, mert hideg vala stb. – A tavaszi éjek Palesztinában is hidegek.
Ján 18,21
Jézus azt akarta, hogy mások tegyenek helyette bizonyságot.
Ján 18,27
harmadszor.
Ján 18,28
a romai helytartó, Pilátus lakására, mely egyszersmind a törvénykezés és itélõszék helye is volt.
Ján 18,28
A húsvéti bárányt már az ünnep elõestéjén, csütörtökön este ették (lásd Máté 26. r. 31-ik jegyz. 28. r. 1-sõ jegyz. Márk 11. r. 10-ik jegyz.). Magán, az ünnepnapon, Nizan hava 15-én, és a többi húsvéti napokon át, még más áldozatok tétettek, melyek szintén húsvéti áldozatoknak (Paska) neveztettek, s közvendégségben költettek el (vesd össze: Móz. V. 16,2. Krón. II. 35,7.9.). Hogy ezeknél tiszták legyenek, nem volt szabad a pogány, s ennyiben tisztátalan helytartónak házába bemenniök.
Ján 18,31
Halálos itéletet az egész romai birodalomban csak a császár és az õ nevében a tartományok helytartói mondhattak és hajthattak végre.
Ján 18,32
mert õ elõre megmondta, hogy a pogányoknak fog átadatni, s általok keresztre feszíttetni. Lásd Máté 20,19. Márk 10,33.34. Luk. 18,32.33. Ján. 12,32.33.
Ján 18,33
Ezt szintén vádképen hozták fel a zsidók. Lásd Luk. 23,2.
Ján 18,34
Jézus nem azért kérdi ezt, hogy valamit megtudjon, hanem azzal mondani akarja: Te nem magadtól mondod ezt, hanem mivel mások mondották neked.
Ján 18,35
hogy tudjam, vajjon a királyi méltósághoz jogos igényekkel állsz-e elõ?
Ján 18,36
Az én országom nem olynemû, mint a földi királyoké, hanem szellemi, és annyiban természetfölötti.
Ján 18,37
hogy az igazságot hirdessem, s szent életem és csodatévõ mûködésem által megerõsítsem.
Ján 18,37
Igazságból lenni, annyi, mint Istentõl lenni. Lásd errõl Ján. 8,47. és a jegyz.
Ján 18,38
E kérdésbõl kitûnik, hogy Pilátus az egész ügyet csekélynek s további figyelemre érdemtelennek tartotta. Mintha a világias szellemû romai mondotta volna: Ej, mit az igazság! A mi érzékileg kellemes, az az igazság; minden egyéb agyrém és képzelgés; ezért pedig egy embert megölni nem szükség.
Ján. 19
Ján 19,3
E szavak: és hozzája menének, nincsenek meg a görögben.
Ján 19,4
Ime megostoroztattam õt és elévezetem, hogy megismerjétek, mikép szerintem eléggé megbûnhödött, és semmi, halálra méltó okot nem találok benne.
Ján 19,5
Pilátus.
Ján 19,5
Nézzétek a szerencsétlent, ki már oly keményen megfenyíttetett. Szánjátok meg õt!
Ján 19,7
A görög szerint: a mi törvényünk szerint. Vesd össze: Móz. III. 24,14–16.
Ján 19,8
Pulátus eleinte könnyelmûleg vette a dolgot (Ján. 18,38.), de már látása is a megostorozott Jézusnak, komoly gondolatokat ébresztett benne, és szivét szánalomra indítá. Most pedig Isten Fiáról hallván szót, miután neje is figyelmeztette, hogy el ne itélje õt, még inkább meg volt lepetve, és tiszteleti félelem szállotta meg. A pogány balhit szerint, melybõl a legmíveltebb romaiak és görögök sem tudtak egészen kibontakozni, az istenek emberi alakban jártak az emberek között, s fiaik és leányaik úgynevezett félistenek és félistennõk voltak (vesd össze: Apost.cs. 14,11. 28,6.). Hatalán Jézus ily félisten, gondolhatá Pilátus, akkor mily nagy büntetés várakozik rája?
Ján 19,11
A te hatalmad fölöttem Istentõl jön; mert Isten akaratja és enyém, hogy kereszthalállal haljak meg. Mindazáltal te nem vagy ment a bûntõl; mert igazságtalan vádlóimnak ellen kellett volna állanod. Azonban ezek vétke még nagyobb, mint a tiéd. – A zsidók gonoszságból vétkeztek, Pilátus gyávaságból.
Ján 19,12
Mások szerint: azért.
Ján 19,13
A görög Litosztrotosz, apró, szines kövekkel kirakott talajt jelent, mely az itélõszék helyén valószinûleg fel volt emelve, s ezért neveztetett az akkori héber (tulajdonképen aramei) nyelven: Gabbatának, azaz, emelvénynek, boltozott helynek.
Ján 19,14
elõkészületi nap a húsvétheti szombatra. Lásd Márk 15,42. Máté 28,1. és a jegyz.
Ján 19,14
t. i. a hatodik óra kezdetén. Hogy eredetileg a szövegben „három óra“ lett volna, mint Márknál, nem lehet eléggé bebizonyítani, s ezt elfogadni nem is szükség, mivel a 6-ik óra, Márknál a 3-ik órával megegyeztethetõ. Lásd Márk 15. r. 5-ik jegyz.
Ján 19,14
Ime egy ilyen nevezi magát királytoknak, félhettek-e ily elhagyottól, hogy a közrendre nézve veszélyes leszen?
Ján 19,15
Ezt Pilátus a zsidókra czélzó, némi gúnynyal mondhatta.
Ján 19,15
Vesd össze: Zakar. 11. r. 8-ik jegyz.
Ján 19,20
hogy azt mindenki olvashassa. A zsidó nyelv volt a tartomány nyelve, a latin azon népé, mely a zsidók fölött uralkodott, és a görög azon zsidóké, kik Palesztinán kivûl laktak, s az ünnep végett Jerusalemben voltak. A sz. atyák azt vélik ez által jelentve, hogy Krisztus mindenekért meghalt, s hí minden népet az õ hitére. Amaz idõnek három legnevezetesebb népe, a zsidók, romaiak és görögök alatt t. i. valamennyi többi nép értendõ.
Ján 19,24
Lásd Zsolt. 21,19.
Ján 19,25
rokoni szeretettel résztvevén fájdalmában.
Ján 19,25
Alfeus felesége (Máté 10,3.) az ifjabb sz. Jakab apostol és Júdás Taddeus anyja.
Ján 19,25
A többi evangélisták szerint (Máté 27,55. Márk 15,40. Luk. 23,49.) a sz. asszonyok távol állának. János azt az idõpontot írja le, midõn a sz. asszonyok a kereszthez léptek. Máriának és Jánosnak igen közel kellett állaniok, hogy Jézus szavait érthessék.
Ján 19,27
Jézus a háladatos fiú kötelességét teljesíté, midõn anyjának földi ügyérõl intézkedett. Hû gondviselõt rendel neki kedves tanítványának, Jánosnak személyében, kit mintegy végrendeletileg hagyott Máriának. A sz. atyák, különösen sz. Ágoston, megjegyzik, hogy János itt az anyaszentegyház minden gyermekeinek elõképe volt, és hogy Jézus ezen apostol személyében minden hivõknek anyjává rendelte Máriát.
Ján 19,28
Az õ szomjúhozása megjövendöltetett Zsolt. 68,22.
Ján 19,31
mert az húsvéti szombat vala. Lásd Máté 28,1. és a jegyz.
Ján 19,32
Ezt azért tevék, hogy halálukról bizonyosak legyenek.
Ján 19,34
E vitéz hihetõleg baloldalát, a szív helyét szúrta át, és erre az életerõnek, ha még volt volna is, meg kellett szûnnie. Már az ostorozás, tövissel koronázás és keresztre feszítés alkalmával csaknem egészen kifolyt Jézus vére az õ testébõl. A szivén tett szúrásra szívvére is kiömlött, s ezzel együtt víz is folyt a sebbõl. E kettõt, u. m. a vért és vizet, többen a sz. atyák közõl úgy tekintik, mint titokteljes jelképét az Oltáriszentségnek s a keresztségnek, mint legjelesebb adományait a szeretet halála által megtört szivének.
Ján 19,36
Ez szó szerint a húsvéti bárányról mondatott, mely Jézus Krisztusnak prófétai elõképe volt. Lásd Móz. II. 12,46. Móz. IV. 9,12.
Ján 19,37
Lásd e prófétai hely megfejtését összefüggésben Zakar. 12,10.
Ján 19,39
Az áloe azon jóillatú szer, mely mirrhával vegyítve hintetett a holttestre. Szokás volt ez idõtájban a holttesteket fûszerekkel gazdagon behinteni. Heródes király temetésekor 500 szolga vitte a fûszereket, azért az itt említett száz font is fölhasználtathatott.
Ján 19,42
A már bekövetkezõ nagyszomat miatt a további készületettel, u. m. a test megkenésével és tökéletes eltemetésével föl kellett hagyniok. Azért tette József ideiglenesen saját közellevõ sírboltjába a szent testet. Csak a szombat eltelte után volt az megkenendõ, mit a szent asszonyok a hét elsõ napján véghez is akartak vinni. Lásd Márk 16,1.
Ján. 20
Ján 20,1
A szombat után elsõ napon, a mi vasárnapunkon. Lásd Máté 28,1.
Ján 20,1
Sz. János Krisztus föltámadásának történetében több körülményt mellõz, melyeket a többi evangélisták fölhoznak, valamint több ujat ad elõ, miket amazok elhagytak. Az egész történet összefüggése ez: A szombat elmúltával Mária Magdolna, Mária, Jakab anyja és Szalome (Márk 16,1.) fûszereket vásárlának, hogy a legközelebbi reggel Jézus testét utólagosan megkenjék (lásd Ján. 19. r. 28-ik jegyz.). Õk tehát másnap reggel, mielõtt hajnallott, oly korán valószinûleg a zsidóktól való félelem miatt, elmentek a sírhoz. Az úton aggódtak a kõ elhengeritésérõl (Márk 16,3.). De ezt az angyal azon idõre már megtette (Máté 28,2.). Midõn tehát a sírhoz értek, és Mária Magdolna a követ elhengerítve látta (Ján. 20,1.), azonnal elfutott (Ján. 20,2.), hogy ezt Péternek és Jánosnak tudtúl adja. A más két asszony pedig közelebb ment a sírhoz, és két angyalt látott (Luk. 14,4.), kik közõl az egyik (Máté 28,5. Márk 16,6.) Krisztus föltámadását nekik hirdette és meghagyta, hogy a többi tanítványokat is értesítsék (Máté 16,7.). Miután a sírtól sietve eltávoztak, oda érkezett Mária Péterrel és Jánossal, kik azt megnézték, és hasonlóképen eltávoztak (Ján. 20,2–10.). Mária ottmaradt, elmerûlve bánatában. De midõn a sírba benézett, õ is észrevette a két angyalt, kiket a másik két asszony látott, de a tanítványok nem láttak. Körûltekintvén pedig, Jézust is látta, kit elsõ tekintetre kertésznek vélt (Ján. 20,15. Márk 16,9.). Ez meghagyá neki, hogy jelentse tanítványainak az õ Atyjához való menetelét, és a nõ eltávozék. Kétségkivûl e jelenés után történt, hogy Jézus a másik két asszonynak is, kik még visszamanõben voltak, megjelent (Máté 28,9.), és általok a tanítványoknak izent. Ezek is siettek nekik mindent megjelenteni (Luk. 24,9.), de különben másnak semmit sem szóltak (Márk 16,8.).
Ján 20,5
Mások szerint: a kötõlékeket; így a 6. 7. v. is.
Ján 20,5
valószinûleg szent félelemtõl elfogúlva.
Ján 20,7
Az a rend, melyben a lepedõk találtattak, meggyõzte a tanítványokat arról, hogy a szent test nem vitetett el.
Ján 20,8
kezdé hinni, hogy feltámadott; de még Péter nem. Ennek okát adja a következõ vers.
Ján 20,9
Krisztus gyakran szólt az õ feltámadásáról, de a dolog ujdonsága okozta, hogy azt vélték, mikép õ csak képes értelemben, talán ügyének újra éledésérõl szól, mely az õ halála által jóformán mindenkitõl elhagyatott. Épen azért nem értették a Jézus feltámadására vonatkozó helyeket (Zsolt. 15,10.).
Ján 20,16
Miután a fönebbi szavakat elmondotta, ismét átengedé magát fájdalmának; de midõn a megszólitásban Mária megismerte Jézus szavát, hirtelen hozzája fordúlt, és mondá neki stb.
Ján 20,17
Mária forró szeretete, úgy látszik, nem tudott eltelni Jézus lábainak átkarolásával és csókolásával. Azért mondá neki Jézus: Hagyj föl lábaim illetésével, még többször is láthatsz engem személyesen, mert nem megyek el oly hamar végképen Atyámhoz. Ez értelmezés szerint az „illetés“ itten „gyakori illetés“ helyett vétetik, a szöveg mult ideje „nem mentem föl“ a héber szólásmód szerint a jelen idõt fejezi ki. A betûértelemnek kevésbbé megfelelõleg magyarázzák mások így: Ne illess engem, mert még nem vagy méltó engem illetni; mert mivel a te hited még tökéletlen, a te szivedben még nem mentem föl Atyámhoz. Ez értelmezés ellen lásd Máté 28,9. és alább 27. v.
Ján 20,17
Lásd Máté 28. r. 10-ik jegyz.
Ján 20,19
Jézus az õ megdicsõült testével zárt ajtókon ment be, s egyszerre tanítványai között állt meg.
Ján 20,21
sebhelyeit. Miért? Lásd Luk. 24,39.
Ján 20,21
A teljhatalmat, melyet nekem Atyám adott, hogy az embereket megigazúltakká tegyem és megszenteljem, hogy az anyaszentegyházat megalapítsam és kormányozzam, hasonlóképen átadom nektek. Az Atya küldé a Fiút, a Fiú az õ tanítványait, a tanítványok az õ utódaikat. Tehát az Isten erejével eszközlött valódi megigazúlás és megszentelés egyedûl csak a valódi küldöttõl származik.
Ján 20,22
A ki- és rálehelés jelképes cselekvény volt, mely által a Szentlélek származása a Fiútól és az apostoloknak való kiosztása ábrázoltatik. Itt a Szentlélek, mint a következõ mutatja, úgy adatott nekik, mint malaszt, vagy erõ és teljhatalom a bûnök megbocsátásra vagy megtartására, s ez által Krisztus a bûnbánat szentségét szerzette. A Szentlélek közöltetésérõl láss többet Apost.cs. 2,4.
Ján 20,23
Ha e szavak értelmérõl a legkisebb kétség foroghatna fenn, azt a csalhatatlan anyaszentegyház az õ értelmezése által megszûntette volna. A trienti sz. gyülekezet azt mondja (14. ül. 3. hat.): Ha valaki mondja: hogy az Úr e szavai: Vegyétek a Szentlelket stb. nem azon hatalomról értendõk, melynél fogva a bûnök a bûnbánat szentségében megbocsáttatnak vagy megtartatnak, mint ezt a kathol. anyaszentegyház kezdettõl értette; és azokat e szentség alapíttatásának ellenére, az értelem elcsavarásával, az evangéliom hirdetésére adott hatalomra vonatkozóknak mondja: átok alatt legyen. Jegyezzük meg jól: hogy midõn az Úr az õ küldötteinek hatalmat adott a bûnök megbocsátására vagy megtartására, egyszersmind a hiveket is kötelezte, hogy azoknál ne csak bûnbocsánatot keressenek, hanem lelkiisméretök állapotát is fedezzék fel elõttök, hogy a küldöttek megitélhessék, vajjon méltók-e bûnbocsánatra, vagy sem.
Ján 20,24
Lásd Ján. 11,16.
Ján 20,26
ugyanazon házban.
Ján 20,26
Jézus csak olykorolykor jelent meg tanítványinak (Apost.cs. 1,3.); így szoktatta õket lassankint szellemi társalgásához és testi jelenlétének nélkülözéséhez.
Ján 20,27
Ismerd meg az Úr jóságát, hogy egy lélekért megmutatja sebeit, és különösen megjelen, hogy csak ez egyet is megmentse (Ar. sz. Ján.).
Ján 20,28
Ez által Tamás vallomást tesz Krisztus föltámadásáról és istenségérõl.
Ján 20,29
„Tamás“ nincs a görögben.
Ján 20,29
Ez különösen minket illet, úgymond sz. Gergely, hogy ragaszkodjunk lélekben ahhoz, kit testben nem láttunk.
Ján 20,31
Lásd a bevezetést ezen evangéliomhoz.
Ján 20,31
a kegyelem élete itt, és örök élet a síron túl.
Ján 20,31
az õ valójában, t. i. a Jézus, mint Megváltó érdemei által.
Ján. 21
Ján 21,1
Az elõbbi rész zárszavaival János már befejezte evangéliomát; az itt következõ részt utóiratképen adta hozzá, talán hogy megczáfolja a felõle elterjedett azon véleményt, mintha õ nem halna meg. Mivel Jézus azon igéi, melyek e hiedelemre alkalmat adtak, valóságos összefüggésben vannak a Péter kereszthaláláról mondott jövendöléssel, tehát ezt is, valamint azt is el kellett mondania, mi azzal összefügg, t. i. a legfõbb pásztori hivatal átruházását, a halászatot, tehát mindazt, mit ez a rész tartalmaz. De magában véve is, nem tekintve a mondát, az e részben foglalt eseményeket az evangélista, habár késõbbi idõben, alkalmas befejezésûl tekinthette; mert a földön Jézus mûködésének elõadását mivel lehetne jobban befejezni, mint az õ helytartójának beigtatásával, ennek áldásos mûködésével (11. v.) és dicsõséges halálával? Hasonlóképen végzé be Máté is az anyaszentegyházzal.
Ján 21,1
tehát Galileában. Az Úr parancsára oda mentek õk (Máté 26,32. Márk 14,28.), miután a húsvétet megünnepelték, s még rája nehány napig Jerusalemben maradtak. (Ján. 20,26.).
Ján 21,2
azaz: Bertalan.
Ján 21,2
az idõsb Jakab és János.
Ján 21,3
A görög hozzáteszi: tüstént.
Ján 21,5
Ar. sz. János azt hiszi, hogy úgy beszélt velök, mintha tõlök valamit venni akart volna.
Ján 21,7
János.
Ján 21,7
azaz: majd meztelen, t. i. csak alsó, halász-ingben vala. Erre vette fel hirtelen ruháját, és átövezte magát.
Ján 21,9
Ezen, kétségkivûl csodamódon készített vendégségbõl észrevehették a tanítványok, hogy a csodálatos halfogás Jézus mûve volt, és hogy õ rájok nem szorúlt.
Ján 21,11
Midõn Péter apostolságra hivatott, egy szerencsés halfogás (Luk. 5. r.) szolgált neki jelképûl arra, hogy egykor embereket fog halászni (Luk. 5,10.). Most pedig, midõn Jézus helytartójává rendeltetik a földön (15. 17. v.), ismét megáldja Jézus az õ halászatát, kétségkivûl, hogy áldásos mûködésére tegye figyelmessé, mely által a hivek csakhamar az õ hállójába, az anyaszentegyházba fognak menni.
Ján 21,12
Valamint a halfogás a hiveknek az anyaszentegyházba való fölvételét, úgy e vendégség az anyaszentegyháznak ideig és örökkétartó boldogságát Krisztusban jelképezi. Lásd Máté 8,11.
Ján 21,12
A görög szerint: És a tanítványok közõl stb.
Ján 21,14
Elõször (Ján. 20,19.) és másodszor (Ján. 20,26.) Jerusalemben jelent meg; többi megjelenései (Máté 28,9.10. Luk. 24,13. Kor. I. 15,5. Máté 28,16. Kor. I. 15,6.7.) itt nem jõnek tekintetbe, mivel azok csak némely egyeseknek történtek, vagy késõbb következtek be.
Csel 1,9
Más olvasás szerint: Jónás. Lásd Ján. 1,42.
Ján 21,16
A görög szerint: az én juhaimat.
Ján 21,17
Krisztus ezen szavakkal: „Legeltesd az én bárányaimat, legeltesd az én juhaimat“ sz. Pétert minden hivõknek kivétel nélkül, még magoknak az apostoloknak is fõpásztorává rendeli, a mint ezen hivatalt már kínszenvedése elõtt rábízta, midõn õt anyaszentegyházának alapkövévé tette (Máté 16,19.). Valamint ott ezen elsõbbség a többi apostolok fölött neki az õ fölvilágosúltabb hitének következtében adatott, úgy itt az õ nagyobb szereteténél fogva nyeri azt, melynek a hittel egyesûlve kell lenni, ha ez élõ és valódi. Háromszor kérdeztetik Péter, mivel háromszor tagadta meg Krisztust; hogy a háromszori vallástétel által ama háromszori tagadást eltörölje, s egyszersmind megismerje, hogy Krisztusnak buzgó, erélyes és állandón hív szeretete kivántatik a pásztori hivatalra. Hogy Krisztus, midõn ezen fõpásztori hivatalt Péterre ruházta, Péterben együtt a többi apostolokat is értette, úgy, hogy õ azoknak csak képviselõje volt, s így nem is adatott neki elsõbbség fölöttük: ezt csak teljes önámitás és elfogúltság mellett lehet állítani; mert a szövegnek teljesen világos szavai Pétert az egész nyáj fölé rendelik, melyhez az apostolok is tartoztak, és a követelt nagyobb szeretet világosan magasabb rangra mutat, mely neki annak következtében adatott. Egyébiránt valamint az apostolok pásztori hivatala a püspökökben, mint az õ utódaikban folyvást él, úgy él a fõpásztori hivatal is a romai püspökben, mint sz. Péter utódjában. E fõpásztori hivatalról többet láss Máté 16,19.
Ján 21,18
Könnyebb járás végett, szokás volt az alsó öltönyt övvel felkötni. Erre czélozva, mondja Jézus: Ifjúságodban tetszésed szerint övezted föl magadat, és mentél, a hová akartál; öregségedben pedig kiterjeszted kezeidet (a kereszten), és más övez körûl téged (bilincsekkel), és vezetni fog, hová természeti hajlandóságod nem von (a halálra).
Ján 21,19
Sz. Péter Néró császár alatt Romában mult ki vértanú-halállal.
Ján 21,19
E szavakat mondván, Jézus elõre ment, és Péter követte. Egyszersmind Jézusnak azt is értenie kellett, hogy Péter õt követni fogja a kereszthalálban, mivel ezt a 22. v. ellentétbe állítja János természetes halálával.
Ján 21,20
miután Jézust nehány lépésre követte.
Ján 21,21
Uram! ha veled kell mennem, s egykor a dicsõ kereszthalálban példádat követnem, mi fog történni e tanítványnyal, kit te különösen szeretsz? Ne jõjön õ velünk? s mi lesz az õ jövendõ sorsa?
Ján 21,22
Jézus megrótta Péter kiváncsiságát. Én azt akarom, hogy János jelen állapotában, az erõszakos kereszthaláltól menten maradjon, míg természetes halállal kimúlik, s én eljövök, hogy õt mennybe magamhoz vegyem. Mi közöd hozzá? Csak te légy kész engem a kereszthalálig követni (Ágost. Béda, Tamás). Ezeket mondván, Jézus, úgy látszik, eltûnt. Az õ elõrelépése csak jelképes cselekvény volt, hogy Pétert követésére fölhíja. A görög szerint: Ha akarom, hogy õ maradjon, míg eljövök stb.
Ján 21,23
Sz. János kortársai tehát azt hitték, hogy õ nem hal meg. A sz. atyák hagyománya szerint, sz. János igen élemedett kort ért, s az elsõ század vége felé Efezusban csendes, szelíd halállal múlt ki.
Ján 21,25
Ha Krisztus szavait és tetteit egyenkint akarnók följegyezni, akkor a világ csaknem számtalan könyvekkel fogna betelni. E fellengzõ szólásmód hasonlít ahhoz, mely Ján. 12,19. olvasható.
AZ APOSTOLOK CSELEKEDETEI.
A négy evangéliomhoz igen szép összefüggésben csatlakozik az apostolok cselekedeteirõl szóló könyv. A szent atyák és egyházi irók összhangzó tanúsága szerint, harmadik evangéliomunk szerzõjének, sz. Lukácsnak köszönjük e könyvet, mely a sarjadozó anyaszentegyháznak harmincz évi történetét foglalja magában, Krisztus mennybemenetétõl kezdve sz. Pál apostol elsõ romai fogságáig, és két szakaszra oszlik. Az elsõ szakaszban (1–13. r.) a szent szerzõ elbeszéli a Szentlélek küldetését, a zsidók elsõ megtérését Judeában és a szomszéd tartományokban, melyet az apostolok és tanítványok, különösen sz. Péter tanitásai és csodatettei eszközlöttek, továbbá sz. István és az idõsb Jakab halálát, a szerecsen királyné, Kandaces kamarásának, s Kornélius századosnak megtérését az igaz hitre, az apostolok és a többi hivõk üldöztetését a zsidók által, és a csodálatos átváltozást, mely által az üldözõ Saul Pál apostollá lett. A második szakasz (13–28. r.) leginkább sz. Pál történetével, az õ fáradságos, veszélyes és többször ismételt utjával Judeába, Kis-Ásiába, Görögországba s a szomszéd szigetekbe, az õ Romába lett elhurczoltatásával, s ott két évig tartó fogságával foglalkozik, s ezzel a könyv el is végzõdik. Mikor irta szent Lukács e történetet, az bizonytalan. Csak annyit lehet teljes bizonyossággal állítani, hogy ezen könyv sz. Pálnak elsõ romai fogsága elõtt (Kr. u. 62. évb.) közre nem bocsáttatott, mivel errõl a könyv végén emlités tétetik, valamint az õ evangéliomának kiadása elõtt sem iratott, mivel az evangéliom elsõ elbeszélésnek mondatik az apostolok cselekedetei irányában (Apost.cs. 1,1.). Ezen könyv igen tanulságos és épûletes. Mivel a példák oly nagy hatással bírnak az emberi szivre, az apostolok cselekedeteinek olvasása igen hasznos és üdvös. Az elsõ keresztény községekben a polgári és családi erények legszebb példáit találjuk. Ki az elsõ keresztények egyetértését és szeretetét olvassa (4,34–37.), törekedni fog, hogy a szeretetet és egyetértést családjába behozza és fentartsa. Azon égõ buzgalom, melylyel az apostolok Jézusért munkálkodtak és szenvedtek (5,40–42.), egy Kornélius (10,4.) s egy Dorkas (9,39.) jócselekedetei követésre ösztönöznek. A jerusalemi egyház könyörgésének meghallgatása (4,24–31.), Péter csodálatos megszabadulása a tömlöczbõl a hivõk könyörgésére (12,3–11.), valamint Pál apostolé is a filippi fogságból (16,25.), meggyõzik az olvasót Jézus azon szavainak igazságáról: Ha mit kérendetek az Atyától az én nevemben, megadja nektek (Ján. 16,23.). Az elsõ keresztények ajtatos buzgalmát az Isten igéjének hallgatásában (20,7), azok tiszteletteljes szeretetét egyházi elöljáróik és tanitóik iránt (20,37.38.), állhatatos hûségöket a hitben a legnagyobb üldözések és szenvedések között is (8,1.4. 14,19–21.), ki olvashatja a nélkül, hogy hasonlókra ne buzdúljon? A ki olvassa, hogy Pál, a nagy apostol, miként hirdette Jézust a zsidóknak és pogányoknak, és mégis az önfentartására szükségeseket kézi munkával szerzette meg (18,3. 20,34.): nem lesz-e kénytelen elismerni, hogy a religio gyakorlata épen nem gátolja az embert állapotjabeli kötelességeinek teljesitésében. És midõn ezen apostol szirterõs jellemét látja, majd a tenger veszélyeiben, majd a fogságban, majd a zsidók ármánykodásai között: az elpuhúlt, érzéki keresztény nem fog-e pirúlni, hogy a keresztény nevet ugyan viseli, de Krisztus Jézus anyaszentegyházának terjesztéseért, fentartásaért és saját üdveért oly keveset tesz.
Csel 1
Csel 1,1
Elsõ elbeszélésem, az evangéliom.
Csel 1,1
Lásd Luk. 1,3.
Csel 1,1
s azokat folytatólag vitte azon napig stb.
Csel 1,2
a Szentlélekben, ki õbenne lakott, és a Szentlélek felõl, kit várniok kellett. Lásd Luk. 24,49.
Csel 1,4
Lásd Luk. 24,43. A görög szerint: És egybegyüjtvén õket, megparancsolá stb.
Csel 1,4
„ugymond“ nincs a görögben.
Csel 1,4
E parancsot Jézus az apostoloknak Jerusalemben adta, miután visszatértek Galileából (Luk. 24,49.), hová, szintén az Úr parancsára (Máté 26,32.), föltámadása után néhány nap múlva (Ján. 21. r. 3-ik jegyz.) menniök kellett. Az Atya igérete a Szentlélek (Ján. 14,26.).
Csel 1,5
a Szentlelket láthatólag, ajándékainak teljességében, fogjátok venni. Az apostolok vették ugyan már a Szentlelket Krisztus keresztségében (Ján. 4,2.), de még nem láthatólag az õ kegyelemteljében. A kegyelemteljesség ezen látható közlése neveztetik itt keresztségnek, ellentétben János keresztségével, a mennyiben ez csak külsõ volt, nem adhatván kegyelmet és megigazúlást, amaz pedig látható s kegyelemteljes egyszersmind. Jézus keresztségét, melyet a tanítványok már nyertek vala, nem lehetett azzal ellentétbe állítani, mert ez külsõ és belsõ is volt egyszersmind, tehát a Szentlélek ama közöltetésének nem ellentéte, hanem ahhoz hasonló volt. Lásd János keresztségérõl Máté 3,11.; a Szentlélek adatásáról az õ, pünköstkor történt látható megjelenése elõtt. Apost.cs. 2,4.
Csel 1,5
nehány (tíz) nap mulva.
Csel 1,6
Vajjon az idõben, midõn ama Szentlélekben való keresztség bekövetkezik, helyreállítod-e ismét Dávid földi országát, az izraeli államot? Vesd össze: Luk. 10,11. Ján. 6,15.
Csel 1,7
Ez idõt csak az Örökkévaló tudja, mert az az örökkévalóságból fejlik ki. Lásd Máté 24,36. Márk 13,32.
Csel 1,8
Lásd Luk. 24,48. Apost.cs. 2,2.
Csel 1,8
Jézus nem fejti meg határozottan a tanítványok kérdését, hanem a jövendõ tanítóra, és jövendõ hivatásuk teljesitésére utasítja õket. A Szentlélek, ki õket mindenre megtanítja (Ján. 14,26.), arról is teljes felvilágosítást fog nekik adni, hogy Krisztus országa nem e világból való, hanem az az emberiségnek igazzátételében, megszentelésében és Istenhez való visszavitelében áll, és hogy az emberiségnek ez isméti egyesülése Istennel, a Jézustól alapított, s lassankint az egész földön elterjedendõ anyaszentegyházban fog megtörténni.
Csel 1,9
Krisztus mennybemenetele említtetik még Márk 16,19. Luk. 24,51. Péter I. 3,22. Arra utalást találunk Tim. I. 3,16. Efez. 4,10. Jel. 1,18. 2,8. Az ó szövetségben elõképezve volt az Hénok (Móz. I. 5,24.) és Illés (Kir. IV. 2,11.) elragadtatásában. A feltámadás és mennybemenetel szoros összefüggésben van, a miért Krisztus, midõn megdicsõülésérõl szól, majd feltámadását említi, mellõzve mennybemenetelét (Máté 20,19.), majd mennybemenetelét hozza fel, mellõzve feltámadását (Ján. 16,28.). Mind a kettõ bekövetkezik a megváltott emberen. Mert az ember lelke, melyet Krisztus megvált, és uralmába ismét visszahelyez, a testet, mely bûn által annak uralmát lerázta, ismét visszanyeri tulajdonáúl. Tehát a testnek, midõn a természet utját megfutotta a halál által, melynek martalékává tette a bûn, ismét ki kell ragadtatnia a természetbõl, s természetfölötti, megdicsõült, a lélekhez alkalmazott, átszellemûlt lényképen kell a lélek birtokába visszaadatnia, azaz, halottaiból föl kell támadnia. Hogy az ilymódon testi és lelkiképen tökéletesen megváltott embernek Istenhez kell visszatérnie, mennybemennie, ez a föltámadásnak további, szükséges következése. Krisztus föltámadásánál és mennybemeneténél azonban jól megjegyzendõ az a különbség, hogy Krisztus nem azért halt meg, mivel meghalnia kellett, hanem mert akart, és hogy a feltámadás és mennybemenetel nála nem kegyelem, hanem érdemlett jutalom volt.
Csel 1,10
két angyal. Ján. 20,12.
Csel 1,11
itéletre. Luk. 21,27.
Csel 1,12
a mily távolságra szombaton a zsidóknak szabad volt menniök, mintegy 2000 lépésnyire.
Csel 1,13
a felsõ emeletre, hova imádság és bizalmas beszélgetés végett visszavonúlni szokás volt. Vesd össze: Apost.cs. 9,37. 20,9.
Csel 1,13
Vesd össze: Máté 10,2. s követk. A görög szerint: Péter és Jakab és János stb.
Csel 1,14
rokonaival, olyanokkal, kik hivõk voltak. Lásd Ján. 7,7.
Csel 1,15
Péter, az anyaszentegyház feje.
Csel 1,15
A görög szerint: a tanítványok között.
Csel 1,16
Lásd a 20. v. Zsolt. 40,10. és a jegyz. Zsolt. 68. 108.
Csel 1,17
az apostoli hivatalban.
Csel 1,18
t. i. az árulás dija által, melyet visszavitt, alkalmat adott egy telek szerzésére (Máté 27,1. s követk.). Némelyek szerint, Júdás ugyanazon telken temettetett el.
Csel 1,18
A görög szerint: és leszakadván, ketté hasadt stb. Lásd Máté 27. r.
Csel 1,19
mely mintegy Krisztus vérén szereztetett. Sz. Péter az õ beszédében hihetõleg így mondta: „úgy, hogy ama telek Hakeldamának neveztetik.“ A többit sz. Lukács görög olvasói számára értelmezésképen adta hozzá.
Csel 1,20
senki közõlük. E hely Zsolt. 68,26.-bõl vétetett, s egyenesen az elpártolt zsidókra és országuk pusztulására vonatkozik; tágabb és magasb értelemben, az áruló Júdásra, ki helyét elhagyandotta, mely eképen megürülendõ vala.
Csel 1,20
Lásd Zsolt. 108. és a jegyz.
Csel 1,21
azaz: míg velünk együtt élt az Úr Jézus.
Csel 1,22
Sz. Péter mondani akarja: A helyet, melyrõl Júdás letért, másnak kell elfoglalni; ennek azonban egynek kell lenni azok közõl, kik Jézussal János keresztelése óta együtt éltek, tehát három évi társalgás által Jézus hû követõinek bizonyították magokat. Jézus feltámadásának tanújává lenni, annyit tesz, mint apostolnak, tanítónak lenni, mivel Krisztus feltámadása fõbizonysága az õ tanítása isteni eredetének, s arra minden keresztény tanítónak mindenkor vissza kell térnie. Lásd Máté 28. r. 4-ik jegyz.
Csel 1,23
az apostolok és tanítványok.
Csel 1,23
vagy: Józest, ki rokona volt az Úrnak (Máté 13,55. Márk 6,3.).
Csel 1,23
Justus. A zsidók akkor közönségesen két nevet viseltek, sõt még egy harmadik romai vagy görög nevet is, midõn a pogányokkal valami viszonyba jöttek. E kettõt az egész gyülekezet egyhangúlag egyenlõn méltóknak találta; melyik választassék a kettõ közõl, sors által az Úr határozza el. Sorsot a templomi szolgálat elosztásánál volt szokás használni (lásd Luk. 1,9.); úgy látszik, azért használták itt az apostolok is.
Csel 1,25
Lásd Máté 26,24.
Csel 2
Csel 2,1
A pünköst ünnepe hetek ünnepének is neveztetett, mivel húsvét után hét hét múlva az ötvenedik napra esett (innen Pentekoste, ötven) Móz. II. 34,22. Továbbá aratás vagy elsõ zsengék ünnepének is mondatott (Móz. II. 23,16.), mivel az aratás, mely húsvétkor kezdõdött, pünköstkor befejeztetett, s minden családatya terményének zsengéjét ekkor mutatta be áldozatúl. Utóbb a Sinai hegyen kihirdetett törvény emlékezetét is e napon ünnepelték. Valamint pedig az egész mózesi törvény a kereszténység által magasabb jelentõséget vala nyerendõ, úgy a pünköst ünnepe is a Szentléleknek e napon lett elküldetése által. A Szentléleknek kegyelemteljessége valódi aratás ünnepévé tette azt, a mennyiben a Szentlélek az a termény volt, melyet Jézus az õ halála által megérlelt. Ugyanazon Szentlélek által elsõ zsengének ünnepévé lett a pünköst, a mennyiben az elsõ keresztény község Jézus szellemének elsõ zsengéje volt. Végre törvényhozás ünnepe is lett, mivel a Szentlélek az apostolokat megtanította Jézus tudományát nem csak érteni, hanem az egész mózesi törvényt magasabb jelentõségben felfogni.
Csel 2,1
az egész új keresztény község.
Csel 2,1
A hagyomány szerint, a tanítványok Sion hegyén ama házban voltak egybegyûlve, hol Jézus az utolsó vacsorát tartotta, és Mátyás apostollá választatott.
Csel 2,3
azaz: nyelvalakú kis lángok oszlottak szét a teremben, és szállottak külön mindenik fejére. A Szentlélek szél alakjában közeledett, és tûz jelképe alatt jelent meg. A szál és tûz természetöknél fogva kevésbbé tartoznak a testi vagy anyagi lények közé, s ezért a természetnek mintegy szellemét képezik. Azért szolgáltak az isteninek, a szelleminek jelképeiûl (Ezekiel 1,4. Ján. 20,22. Móz. II. 3,2.). Mivel azok minden tulajdonai magasb értelemben átvihetõk a szellemire és istenire, azért, képletes jelentõségök gazdagságánál fogva, különösen alkalmasak a szelleminek és isteninek kifejezésére. Nyelvalakban jelent meg a Szentlélek, mivel a beszéd – teste, alakja a léleknek, mely beszéd által nyilatkozik, a mint hogy a Szentlélek Isten elsõ mûködése is a csodálatos nyelvadomány volt. A nyelvek elosztása a Szentlélek adományainak különféleségét és teljességét jelentheti.
Csel 2,4
És így Krisztus igérete beteljesedett. Eljött az igazság lelke (Ján. 16,13.) és a szereteté (Rom. 5,5.), az újjászületés lelke (Ján. 3,5.), az új nemzedék teremtõje látható alakban, és egyesûlt az emberiséggel. És csak most jöhetett el. Mert szükség volt, hogy Krisztus elõbb a véteksúlyt az emberiségrõl levegye, ezt az õ halála által a bûntõl megváltsa, és Atyjához menetele által Istennel a maga személyében egyesítse, mielõtt az emberiség a kegyelmet és megszentelést, mint ezen egyesítés eredményét, a Szentlelket elnyerhette. Szükség volt Krisztusnak elõbb meghalni és megdicsõûlni, az emberiségnek õbenne Istenhez visszatérni, mielõtt Isten az õ kegyelemteljességével az emberekhez betérhetett (Ján. 7,39.). A Szentlélek betöltötte mindnyájokat, azaz, mint sz. Leo értelmezi, nem csupán résztvettek, mint elõbb (a hitben, a keresztségben, a bûnbocsánatra való fölavatásban (Ján..20,22.), hanem megnyerték õt teljességben, szerfölötti mértékben, úgy, hogy az õ felvilágosításának és megszentelésének eredményei rendkivüli és csodálatos módon lettek rajtok láthatók. Lásd a követk. jegyz. A gondolkodó keresztény kérdezni fogja itt: Ha a Szentlélek csak most küldetett el, vajjon az õ felvilágosító és megszentelõ kegyelmével nem mûködött-e már az ó szövetségben, sõt a pogányoknál is, kiket Isten rendkivüli utakon akart az üdvre vezérleni? Igenis, a Szentlélek az ó szövetségben is mûködött, mert Krisztus áldozat-halálának eredményei visszaható erõvel is bírtak, a mennyiben Isten Fia az õ váltságmunkáját öröktõl fogva akarta; de más az õ mûködése az új szövetségben. Az ó frigyben láthatlanúl mûködött azoknál, kik az isteni igéretek bizonyos teljesedésének, különösen pedig az Üdvözítõ megigért eljövetének reményében éltek (Zsid. 11. r.). Az új szövetségben láthatólag jelent meg, és látható jelek által, a szentségek által mûködik. Az ó frigyben mûködése kevésbbé volt kiterjedve; az új szövetségben kiterjed az minden emberekre (17. v.). Az ó frigyben a törvény ismerete inkább kivülrõl származott; az új szövetségben inkább a belsõ sugallásból, tanításból ered (Jerem. 31,33.). Az ó frigyben a Szentlélek nem tûzte ki czélúl a szentségnek és tökélynek azon fokát, mint az új szövetségben, a mennyiben az ó frigy szentei inkább bûnbánó életet éltek. A pogányok között még korlátoltabb volt mûködése.
Csel 2,4
A görög szerint: a Lélek.
Csel 2,4
Az apostolok és hivõk nemcsak bensõleg taníttattak, szeretetre gyulasztattak, kitûnõ bátorsággal felruháztattak, hanem különös, ugynevezett kegyelem-adományokat is nyertek, melyekrõl sz. Pál (Kor. I. 12. r.) bõvebben szól. Ezek között leginkább kitûnt a nyelvajándék. Õk legottan különféle nyelveken szólottak, és nemcsak egymást megértették, hanem másoktól is megértettek (lásd a köv.). Mivel hittek, azért beszéltek (Zsolt. 115,10.). A tévely és bûn okozta a nyelvkülönbséget, úgy, hogy az emberek többé nem értették meg egymást, és azért elszéledtek (Móz. I. 11,6. s követk.); az igazság és kegyelem Lelke meghagyta ugyan a különbözõ nyelveket, valamint megalázásunk végett a bûn egyéb következményeit sem szüntette meg; hanem azt eszközlötte, hogy az emberek, habár különbözõ nyelveken szólottak, egymást mégis megértették. Ezt míveli folytonosan a kereszténységben, nem úgy ugyan, mint az apostolokban és tanítványokban, kik a különféle nyelveket valóban beszélték és értették, hanem az egy hit és egy szeretet által, mely, mint egy nyelv, minden embereket egymással egyetértésbe hoz, és egy családdá egyesít. Azért mondja sz. Ágoston: A kevélység lelke szétosztotta a nyelveket, a Szentlélek egyesítette. Egyébiránt a nyelvek ajándéka szükséges elõkészités volt hivatásukhoz az apostoloknál és tanítványoknál; mert mivel õk az evangéliomot minden népeknek hirdetendõk valának, a szükséges nyelvismerettel is bírniok kellett. E mellett nem szükség azt föltételezni, hogy õk a világ minden nyelvét valósággal beszélték és értették; csak hogy a nyelvek adománya azon perczben közöltetett velök, midõn szükségök volt rá, hogy az evangéliomot egyik vagy másik népnek hirdessék. Úgy látszik, ezt jelentik ama szavak: „a mint a Szentlélek ad vala szólaniok.“ Hogy ez a nyelvadomány az apostoli korszakban a hivõk között valósággal megvolt, ez történelmi tény. Nemcsak sz. Pál bizonyítja ezt (Kor. I. 14. r.), hanem az apostoli atyák és más egyházi irók is tesznek arról említést.
Csel 2,5
A babiloni és asszíriai fogság után különféle népek között tartózkodtak még zsidók, kik gyakorta feljöttek Jerusalembe, hogy ott a húsvétet és pünköstöt megünnepeljék, vagy azért mentek oda, hogy életöket a templom közelében végezhessék be.
Csel 2,6
a szél zúgása (2. v.), még inkább pedig a különféle nyelveken szóló lelkesedett beszéd.
Csel 2,7
Tudva volt, hogy a galileaiak ott együtt laktak; megismerték õket nyersebb szólásmódjokról is, és midõn némelyek oda jöttek, meggyõzõdtek arról.
Csel 2,11
a zsidóságra megtértek. Lásd Máté 23,15. 19-ik jegyz.
Csel 2,11
A nevezett tartományok és népek Persia, Szíria, Judea, Egyiptom, nyugati Afrika, Kis-Ásia, Kréta és Arábia tájaihoz tartoztak.
Csel 2,14
Péter szólt, az apostolok, az egyház feje. Az étteremben valószinûleg oly helyre állott, hol õt az utczán álló sokaság is láthatta és hallhatta. Mások szerint, mindnyájokkal együtt a templomba ment.
Csel 2,15
szerintünk: kilencz óra. Lásd Márk 15. r. 5-ik jegyz. A zsidók szokása szerint a reggeli imádság elõtt, mely 3 (9) órakor kezdõdött, és nagy ünnepeken 6 (12) óra elõtt nem volt szabad enni sem inni.
Csel 2,16
Ezek itt nem részegek, hanem a mit Joel próféta megjövendölt, hogy a messiási idõben a Szentlélek különös kegyelemtények által minden emberrel közöltetni fog, az most teljesûlni kezd. A következõ helyet sz. Péter az értelem szerint, de nem egészen szó szerint idézi. Lásd annak teljes értelmezését Joelnél 2,28–32.
Csel 2,17
a messiási idõben. Lásd Izai. 2. r. 4-ik jegyz. 9,1.
Csel 2,17
A görög szerint: úgymond az Isten.
Csel 2,18
Az ál-misztikusok a léleknek e közöltetésébõl akarják megmutatni, hogy a nyilvános tanítói hivatal az anyaszentegyházban fölösleges, mivel minden keresztény bensõleg a Szentlélek által taníttatik. De vajjon az apostolok a Szentlélek elküldetése után megszûntek-e tanítani? s nem köteleztek-e mindenkit az ige hallgatására, és a hallottak elhivésére (Rom. 10,17.)? Abból, hogy a Lélek mindenkivel közöltetik, következik-e, hogy az a külsõ tanítói hivatal helyébe lép? Nem adathatik-e a végre is, hogy a hallott tanítást jobban megértesse? vajjon az õ átalános közöltetése nem vonatkozhatik-e a szentségekre melyekben mindenki részesûlhet? És ha ezen hely a jövendölés és látomás adományáról szól, vajjon a szöveg ez adományt tulajdonítja-e mindenkinek? Ezen adományok közöltetése nem vonatkozik-e különösen az apostoli idõkre, az úgynevezett kegyelem-adományokra (lásd a 6-ik jegyz.), s ez idõben is részesûlt-e azokban mindenki? Bizonyára nem részesûlt mindenki, mint Kor. I. 12,29. tanusítja.
Csel 2,20
A 19. és 20. v. Jerusalemnek a Szentlélek elküldetése után csakhamar bekövetkezett pusztulására vonatkoznak. Lásd Joel 2. r. 31–33-ik jegyz.
Csel 2,21
A bekövetkezõ büntetõitéletektõl csak a keresztények fognak megmenekedni. Lásd Máté 24. r. 19-ik jegyz. Joel 2. r. 34-ik jegyz. A messiási idõ Ura Krisztus (Rom. 10,13.).
Csel 2,22
Lásd Máté 2,23. 22-ik jegyz.
Csel 2,23
Júdástól. Lásd Máté 26,24. 27-ik jegyz.
Csel 2,23
Hogy Krisztus a keresztfán meghaljon, ez a zsidók akarata volt (Máté 27,23.), nem csak a honiaké, hanem a külsõké is, kik közõl sokan mentek Jerusalembe az Ünnepre, s Krisztus elitéltetésénél, mint vallási ügynél, kétségkivûl jelen voltak. A görög szerint …eladatott, átvettétek, s a gonoszok kezei által stb.
Csel 2,24
Krisztus az õ isteni természetének erejében támadott fel (Ján. 10,18.); mivel ezt Atyjától bírja, a feltámasztás Atyjának is tulajdoníttathatik, annyiban is, a mennyiben az õ feltámadása az Atyának örök akarata volt. Vesd össze: Kor. I. 15. r.
Csel 2,24
megszabadítván õt az alvilág fájdalmas életébõl. Ha Krisztus az ó szövetség többi jámboraihoz hasonlólag hal meg, és a halálnak fölötte uralma van, akkor az alvilág epedõ fájdalma õt is érte volna, mint Krisztus elõtt valamennyi jámborokat (lásd errõl Zsolt. 6. r. 7-ik jegyz.); de mivel õ maga volt tárgya e fájdalmas epedésnek, ez õt természetesen nem bilincselhette le. Az aramei szó, melyet sz. Péter az õ tanitásában „fájdalmak“ helyett használ, „kötelet“ is jelent, a mint némelyek fordítják is. Mind a kettõ együvé tartozik, s egyik a másik alatt értetik; mert épen, mivel az elhunyt jámborok az epedõ vágy fájdalmát érzették, meg voltak kötve, és az epedõ vágy volt az õ kötelök, mely feloldatott, midõn a vágy megszûnt az óhajtottnak birása által. A görög szerint: feloldozván õt a halál fájdalmaiból.
Csel 2,24
Mert mivelhogy õ, habár érettünk meghalni akart, maga az élet volt (Ján. 5,26.), nem maradhatott a halálban, hanem föltámadnia kellett, mi Dávid által meg is jövendöltetett. Lásd a követk.
Csel 2,25
Zsolt. 15. E zsoltárban Dávid a Messiást beszélteti. Lásd ennek értelmezését.
Csel 2,29
tehát e zsoltárban nem önmagáról szólott.
Csel 2,30
A görögben némely kéziratok szerint: a Messiás test szerint az õ ágyékának sarjadékából fog származni, hogy az õ (Dávid) székén üljön. Lásd Máté 1. r. 13-ik jegyz. Luk. 1,32.
Csel 2,31
Krisztus.
Csel 2,31
a pokol tornáczában, hol a jámborok Krisztust várták.
Csel 2,31
és teste sem fog átmenni rothadásba.
Csel 2,33
kit az Atya megbizásából igért meg.
Csel 2,34
Összefüggésben az elõbbivel, értelme ez: Mert valamint Dávid a Zsolt. 109. nem magáról szólt, nem magának tulajdonított isteni uralmat, hanem az Isten jobbján ülõ alatt a Messiást értette: úgy a Zsolt. 15. is, az alatt, ki nem fog elrothadni, nem magát, hanem a Messiást értette. Vesd össze a követk. helylyel: Zsolt. 109,1. s követk. és a jegyzeteket, valamint Márk 16,19. is.
Csel 2,36
Fogadjátok el teljes bizonyosságú igazságúl, hogy Jézus, kit ti megfeszítettetek, Istentõl Messiássá és a világ közuralkodójává rendeltetett.
Csel 2,38
Jézus Krisztus keresztségével, azaz, nem János vagy a farizeusok keresztségével, hanem azzal, melyet Jézus Krisztus rendelt (Máté 28,19.). A különbségrõl Jézus és János keresztsége között, vesd össze: Máté 3. r. 21-ik jegyz.
Csel 2,39
titeket illet a prófétáktól megigért váltság Krisztus által a Szentlélek elküldésével együtt.
Csel 2,41
A görög szerint: A kik tehát örömest elfogadák.
Csel 2,41
a keresztény községhez.
Csel 2,42
a fenyegetõ üldözések között is.
Csel 2,42
az õ tanításaik hallgatásában és gyakorlásában.
Csel 2,42
a kenyérbõl mindnyájan ettek. A kenyérszegés alatt itt az áldozati kenyér szegése értetik, mely, mint az Úrnak igazi, föláldozott teste lõn kiosztva. A község elöljárója, az Úr példája szerint (Luk. 24,30. Máté 26,26.), megszegé az áldozati kenyeret, és elosztá a jelenlevõk között. Mint volt e kenyérszegéssel az áldozat szükségképen egybekötve, kitûnik Máté 26,26. 32-ik jegyz. Luk. 22,19. Némelyek a kenyérszegés közössége alatt a javak közösségét értik, mirõl a 44. v. szól.
Csel 2,43
E szó „Jerusalemben“ nincs meg a görögben.
Csel 2,43
E szavak sincsenek a görögben. E félelem tiszteleti szent félelem volt ama csodatévõ erõ iránt, melylyel Isten az apostolokat megdicsõítette. Vesd össze: Luk. 7,16. Máté 9,8.
Csel 2,44
nem együtt lakva egy házban, hanem összetartva, egymást kölcsönösen gyámolítva, a közös isteniszolgálatra, az ige hallgatására, imádságra, kenyérszegésre bizonyos órában egybegyûlve (42. 46. v. Alább 5,12.).
Csel 2,44
azaz: sajátjokat úgy tekintették, mint felebarátaikat is illetõ javakat, s a szegényeknek is osztottak azokból szükségeik szerint, úgy, hogy a gazdag kevélység nélkül adott, a szegény pirúlás nélkül fogadott el, mindnyájan teljesek lévén szeretettel.
Csel 2,45
A gazdagabbak eladták, a mit nélkülözhettek. Hogy ezalatt p. o. a szükséges lakházak nem értettek, kitûnik Apost.cs. 12,12. hol sz. Márk anyjának birtokához tartozó házról vagyon szó (Estius). A keresztények átalán nem köteleztettek az apostolok által javaik eladására, hanem mindenkinek szabadságában állott tulajdonát megtartani, csakhogy szegény felebarátjáról megemlékezzék. Csak ha valaki eladott javaiból bevett pénzét a közjóra szánta, ahhoz többé, mint tulajdonához, nem tarthatott igényt. Mindez kitûnik Ananiás és Zafira szomorú esetébõl (Apost.cs. 4,34. s követk. 5,1. s követk.). Az elsõ keresztényeknél tehát a javak közössége nem volt kötelezõ parancsolat, hanem csak nagyobb tökéletességre czélzó tanács. Azért nem is olvassuk, hogy valahol átalánosan behozatott volna, hanem valamint kezdetben csak a tökéletesebbek dolga volt az, úgy késõbben is minden századok folytán a községekben csak azok gyakorolták, kik magokat nagyobb tökélyre kötelezték, t. i. a zárdákban, melyek már a kereszténység legelsõ idejében keletkeztek.
Csel 2,46
A hivõknek különös istenitiszteletök, különös áldozati asztaluk volt, mint sz. Pál mondja (Zsid. 13,10.), melyrõl a frigysátor szolgái (a zsidó papok) nem ehettek. Mind a mellett a keresztények nem váltak el egészen egyszerre a zsidóktól, hanem nagyobb részt még megtartották a templomban gyakoroltatni szokott vallási szertartásokat. Az ó frigy csak fokonkint vala átmenendõ az új szövetségbe, annak jeléûl, hogy ez amazzal nem ellenkezõ, hanem az ó, tökéletesebb módon, van meg az újban. Vesd össze: Ján. 3. r. 24-ik jegyz.
Csel 2,46
Kezdetben az áldozati kenyeret csak egy házban szegték meg, hol mindnyájan összegyûlhettek (Apost.cs. 1,13.); de midõn a hivõk száma ezrekre növekedett (41. v.), több házban kellett összegyûlniök. Az áldozati kenyérszegés után közös lakoma következett, melyet vígan, nyilt és ártatlan szívvel tartottak. E lakomák czélja, mint Tertullián írja, az volt, hogy a szivökben egymásért égõ szeretetet külsõleg is kitûntessék. Azért e vendégségek szeretet-lakomáknak, agapéknak neveztettek. Hogy ezek az áldozati ünnepély után következtek, már a szöveg fönebbi szavai, de a legrégibb bizonyságtételek is tanusítják. Ar. sz. János mondja: Az apostoli idõkben bizonyos napokon közös lakomák tartattak. Miután egybegyûltek, s a szent titokban részt vettek, elkezdték mindnyájan az étkezést, melynél a szegények a gazdagoktól tápláltattak, s ezek nem átallottak amazokkal egy asztalnál ülni.
Csel 2,47
A görög szerint: szaporítá a gyülekezetet.
Csel 2,47
A Vulgatában elõforduló „in idipsum“ a görög szerint a következõ rész elsõ verséhez van csatolva.
Csel 3
Csel 3,1
A görög hozzáteszi: egyetemben.
Csel 3,1
A kilenczedik óra a mi délutáni három óránk volt. Lásd Márk 15. r. 5-ik jegyz. A zsidók három órában jöttek össze imádságra, t. i. 9 órakor (lásd Apost.cs. 2,15.), 12-kor (lásd Apost.cs. 10,9.), és 3-kor. Az egyház innen kölcsönözte a zsolozsma-idõszakokat, és szinte három fõ idõszakot rendelt, t. i. a hajnali idõt (Matutinum- és Laudesre), a középidõt (a hórákra, prima- tertia- sexta- és nonára), és az esteli idõt (vesperára és completoriumra). E három fõidõ hét, kisebb imaszakokra osztatik Zsolt. 118,164. szerint.
Csel 3,2
A keleti oldal legszélsõ falán volt e kapu. Ezen át volt a kijárás a pogányok tornáczából le a Cedron völgyébe. Korintusi érczczel volt az bevonva, s tömör arany- és ezüstlapokkal kirakva. Ékesnek azért neveztetett, mert a templom valamennyi kapui között legékesebb volt.
Csel 3,4
Higy és bízzál, hogy mi, habár szegények vagyunk, szeretetbõl nagy jót tehetünk veled.
Csel 3,7
A görög szerint: az õ lábai és bokái.
Csel 3,11
A görögben némely kéziratok szerint: Mivel pedig ez a sánta, ki meggyógyult, Péterhez stb.
Csel 3,11
Salamon tornácza befödött, oszlopos folyosó volt a templom keleti falánál. Lásd Ján. 10,23.
Csel 3,13
A görög szerint: Ábrahám, Izsák és Jákob Istene. Azon Isten, ki magát atyáinknak egyetlen igaz Istenûl jelentette ki.
Csel 3,14
Szentnek és igaznak nevezteték a Messiás. Lásd Ján. 10,36. Jel. 3,7. Izai. 11,4.5. 53,11.
Csel 3,15
Igy neveztetik Krisztus. Ján. 1,4. 17,2. 11,25.
Csel 3,15
Lásd Apost.cs. 2,32.
Csel 3,16
A mi hitünk által abban, a mi Krisztus, a mi hitünk által õbenne, mint Üdvözítõben, õ, az Üdvözítõ, ezt a sántát meggyógyította; azon hit által, melyet õ kiván, ez a sánta, mint magatok meggyõzõdtetek, visszanyerte teljes épségét. – A név itt ismét a valóság helyett van, Krisztus neve Krisztus helyett. A hit õáltala van, úgymond ar. sz. János, a mennyiben a hitet õ hirdette és kivánta. Krisztus átalában szerzõje a hitnek, mint minden kegyelemnek; mit a tudatlan zsidók még most ugyan meg nem foghattak, de késõbben belátni meg kelle tanúlniok.
Csel 3,17
A nép úgy, mint elöljárói nem tudták, mit cselekedtek, mint Krisztus és Pál is mondja (Luk. 23,34. Kor. I. 2,8.); de az õ tudatlanságuk vétkes volt; mert õk is hihettek volna, ha akartak volna.
Csel 3,18
A görög szerint: minden prófétái stb.
Csel 3,18
A görög szerint: hogy Krisztus stb.
Csel 3,18
A Messiás szenvedései határozottan megjövendöltettek. Zsolt. 21. és Izai. 53. r. érintetnek a szentirás minden könyveiben. Lásd Luk. 24,25.
Csel 3,19
Lásd Kol. 2,14.
Csel 3,21
A 20. és 21. v. értelme ez: Tartsatok bûnbánatot, hogy az Úr megjelenése örömetekre és vigasztalástokra legyen, ha Isten azt, ki most nektek mint Üdvözítõ hirdettetik, másodszor, mint bírót fogja elküldeni. Mert most õ az égben vagyon, és ott marad, míg majd mint bíró eljõ, és mindent helyreállít, mint ezt Isten a próféták által kezdettõl megjövendöltette. – Ezen helyreállitása mindennek ama megújitás, melyet Isten Jézus Krisztusnak itéletre leendõ második eljövetekor a természetben is eszközölni fog, mint errõl sz. Péter második levelében (3,12.) bõvebben szól. Errõl jövendöltek a próféták is. Lásd Izai. 65,17. 66,22.
Csel 3,22
A görög hozzáteszi: az atyáknak.
Csel 3,23
nem fog a választott néphez tartozni sem e földön, sem az örökkévalóságban.
Csel 3,24
A próféták mindnyájan vagy betûszerint, vagy képekben jövendöltek Krisztusról és az õ országáról. Próféták mindig voltak az izraeliták között, de az õ tulajdonképen való mûködésök, mint tisztség, mint hivatal, Sámuellel kezdõdik. Lásd a bevezetést a prófétákhoz.
Csel 3,25
Titeket illet egyenesen, mit a próféták a jövendõ váltságra vonatkozólag hirdettek, és a mit Isten Ábrahámnak, kivel szövetséget kötött, megigért.
Csel 3,25
azaz: a te utódodban, Krisztusban. Lásd Gal. 3,16.
Csel 3,26
Vesd össze: Máté 15,26. s követk.
Csel 4
Csel 4,1
A templom gondviselõje, fõnöke volt a templomõrségnek, mely papokból és levitákból állott. Vesd össze: Kir. IV. 12,9. 25,18.
Csel 4,1
Lásd Máté 3,7. A szadduceusok nem hitték a feltámadást, azért különösen megtámadottaknak tarták magokat.
Csel 4,4
A görög szerint: mintegy ötezer. Lásd Apost.cs. 2,41.
Csel 4,6
Lásd Luk. 3,2. Máté 26,3.
Csel 4,6
Két, egyébkint ismeretlen tagjai a magas tanácsnak.
Csel 4,6
A görög szerint: a fõpapi nembõl.
Csel 4,7
A tanácsosok félkörben ültek.
Csel 4,8
A görög szerint: Izrael vénei.
Csel 4,10
„a mi Urunknak“ nincs a görögben.
Csel 4,11
mely zsidókat és pogányokat egy épületté kapcsol össze az anyaszentegyházban.
Csel 4,12
Senkiben másban, csak egyedûl Jézusban van váltság és üdvözûlés; mert egyedûl õ adatott Istentõl az embereknek az ég alatt, hogy általa üdvre jussanak. Csak Jézus szabadíthat meg a bilincsekbõl, melyekben az emberiség, minden ember fogva van, a tévelytõl és bûntõl, mert egyedûl õ az igazság; mint Isten Fiának, egyedûl neki van hatalma a bûnöket eltörleni, s minket igazán jókká tenni. Egyedûl csak a jó üdvözûlhet. Mondhatja tán valaki: A ki igazán él, az üdvözûl. De mondhatod-e magadat igaznak, ha nem igazúlsz meg újra Jézus által, az õ kegyelme, szeretete és hite által?
Csel 4,13
melylyel Jézus ügyében szóltak.
Csel 4,18
Majdnem így van ez mai napiglan is. Mondják ugyan: Taníthattok Jézusról; hanem csak ezt és ezt ne beszéljétek. Akkor szabad volt mondani, hogy megfeszíttetett és meghalt, de nem, hogy föltámadott. Mai napság mondhatjuk, hogy õ feltámadott, mennyekbe ment, s koronát és uralmat lehet neki tulajdonítani, a mennyit tetszik; de azt hirdetni, hogy csak az õ kereszte, az õ megfeszített, önmegtagadó élete üdvözít… ez mostanában elviselhetlen.
Csel 4,21
A görög szerint: mert mindnyájan dicsõiték Istent a történtekért.
Csel 4,24
A görög hozzáteszi: te vagy az Isten, ki stb.
Csel 4,25
Ezek és a következõ szavak a 2. Zsoltárból vétettek, melyet Dávid a Messiásról és az õ elleneirõl éneklett. Lásd annak értelmezését. A görög szerint: Dávid, szolgád által te mondottad stb.
Csel 4,27
Lásd Máté 1. r. 1-sõ jegyz. „e városban“ nincs a compluti szövegben.
Csel 4,28
Valóban teljesedett, a mit te elõre láttál, és azért Dávid próféta által hirdettettél. Már többször megjegyeztetett, hogy Istennek ezen elõre való tudása a gonosznak nem szolgálhat mentségûl; mert valamint õk nem azért tesznek roszat, mivel Isten elõre látja, hanem mivel azt akarják, úgy az Isten is csak az õ kész akaratjokból származó rosz tettet látja elõre, s ez, mint megtörténendõ, az isteni világtervben vagy végzésben foglaltatik.
Csel 4,29
A görög szerint: minden bátorsággal.
Csel 4,30
Jézus által, kit mi segitségûl hívunk.
Csel 4,31
Mások szerint: bátorsággal hirdették. Miután így imádkoztak, megerõsödött bennök a Szentlélek kegyelme, s mindnyájan különös bátorsággal teltek el, az Isten igéjét félelem nélkül hirdetvén, s errõl mindenütt bizonyságot tévén. A megrendûlés, külsõ jele volt az Istenség közellétének. Vesd össze: Zsolt. 113,6.
Csel 4,32
mert a szeretetnek egy lelke és egy hit lelkesítette mindnyájokat.
Csel 4,32
Lásd Apost.cs. 2,44.
Csel 4,33
tanítás és csodák által.
Csel 4,33
A görög szerint: az Úr Jézus feltámadásáról.
Csel 4,35
Mindenki adakozott tehát, kit a kegyelem adakozásra ösztönzött (34. v.), és önként adni akart. Az ilyen tiszteletteljesen tevé adományát az apostolok lábaihoz, s ezek a község szegényei között osztottak annyit, a mennyire szükségök volt, úgy, hogy közöttük senki sem szûkölködött. Lásd errõl Apost.cs. 2,44. Ti állambölcsek! annyira törekszetek kiegyenlíteni a naponkint szaporodó szegények és a gazdagok közötti visszás viszonyt; azon legyetek, hogy az élõ kereszténység áthassa a polgári társaság minden osztályait, és czélotokat elértétek; mert a hol ez megvan, ott a gazdag megadja a szegénynek, a mire szüksége van, és a szegény megelégszik azzal; akkor valódi értelemben fog életbe lépni a szabadság és egyenlõség: a szabadság, mivel senki sem lesz rabszolgája a bizonytalan szükségnek; az egyenlõség, mivel mindenki bírja azt, mire szüksége van.
Csel 4,36
A görög szerint: Józes.
Csel 4,36
Lévi nemzetségébõl, a szentély szolgálatában.
Csel 5
Csel 5,2
Ananiás mindenesetre ura volt pénzének, mint sz. Péter alább maga mondja (4. v.), õ az egészet megtarthatta volna magának; de az által vétkezett, mivel egy részt, a nélkül, hogy fölfedezte volna, fösvénységbõl megtartott, s mindemellett azt színlelte, mintha mind odaadta volna, hogy a többiekkel egyenlõ érdeme legyen.
Csel 5,3
A görög szerint: miért töltötte be (foglalta el) szivedet.
Csel 5,3
Hogy engedhettél hatalmat a sátánnak sziveden, tetted által a Szentlélek ellen hazudságra engedvén magadat csábíttatni? – Ananiás tulajdonképen az egyháznak hazudott, visszatartván azt, mit annak megigért; de mivel a Szentlélek az õ kiömlésétõl fogva az egyháznak lelke és élete, így egyszersmind a Szentléleknek hazudott. Péter a tettet a Szentlélek sugallásából tudta.
Csel 5,4
Ki kötelezett téged arra, hogy mezõdet eladd, vagy az eladottnak árát rendelkezésünkre bocsássad?
Csel 5,4
Hogyan engedhetted a sátán e kisértetét (3. v.) szabad akaratod által tetté lenni?
Csel 5,4
Nem a hivõknek hazudtál, mintha minden fölöslegedet nekik adtad volna, holott egy részt magadnak letartottál, hanem magának az Istennek, ki bennök lakik. E vers világos bizonyságot tesz a Szentlélek Istenségérõl.
Csel 5,6
hihetõleg a diakonusok, kik késõbb a görögök részére (6. r.) külön rendeltettek. Ifjaknak neveztettek hasonlítva az öregekhez, a papokhoz és apostolokhoz.
Csel 5,6
A görög szerint: elkésziték õt (a temetésre). Lepedõkbe takarták a holttestet.
Csel 5,9
vajjon a Szentlélek, ki bennünk lakik, megtudja-e azt, vagy sem?
Csel 5,12
t. i. az apostolok. Kik valószinûleg ott tartózkodtak, hogy a templomba jövõ zsidóknak Krisztust hirdethessék. Lásd Apost.cs. 3,11.
Csel 5,13
A fõpapoktól és nép véneitõl való féltökben még a hívek sem mertek az apostolokhoz csatlakozni, midõn ezek Salamon tornáczában az egész nép elõtt voltak. Ar. sz. János szerint, ez némi részben az apostolok iránt való tiszteleti félelembõl történt; mert ezek csodálandók voltak, mint az angyalok, rettenthetlenek a veszélyekben, fölülemelkedettek a földieken, isteni tüzet lehelõk, tekintetök által tiszteletet parancsolók, szeretettõl égõk, erkölcseikben isteniek.
Csel 5,15
Péter, az Úr látható helytartója, különösen kitûnt a többi apostolok fölött csodatévõ ereje által, mert még árnyéka is tett csodát. Vesd össze: Ján. 14,12. Máté 9,20.21. „és megszabadúljanak stb.“ nincs meg a görögben.
Csel 5,16
Lásd Máté 4,24.
Csel 5,17
A papifejedelem hihetõleg Kaifás volt (Apost.cs. 4,6.). Õ tehát a szabadszellemûek felekezetéhez tartozott. Lásd Máté 3,7.
Csel 5,17
haraggal, féltékenységgel.
Csel 5,20
Az élet igéit tartalmazza az evangéliom, mivel Jézust hirdeti, ki él és élteti mindazokat, kik benne hisznek; mert Isten ereje az, mely föltámasztja és üdvözíti mindazokat, kik azt a hit engedelmességével befogadják.
Csel 5,21
A templomban mindig volt nép. Még éjjel is voltak ott jó számmal õrködõ papok és leviták.
Csel 5,22
A görög szerint: és õket a tömlöczben nem találták stb.
Csel 5,24
meglepettek a dolog váratlanságától.
Csel 5,28
úgy akartok minket elõtüntetni, mint az õ halálának okozóit, mintha mi az õ személyében a Messiás személyét megöltük volna. – Holott nem régen magok kiáltották: Az õ vére legyen mirajtunk! Lásd Máté 27,25.
Csel 5,29
Mily egészen máskép beszél most Péter, mint egykor a fõpap tornáczában! Az emberektõl tartó félelem egyik legnagyobb akadály a kereszténységben való elõmenetelnél. Azonban, nehogy e mondat félreértetvén, visszaélésre alkalmúl szolgáljon, a szerint akarván cselekedni, bizonyosaknak kell lennünk, hogy az, mit a fölöttünk levõ emberek követelnek, csakugyan az Isten és a lelkiismeret ellen van.
Csel 5,31
elsõvé, elöljáróvá, úttörõvé. Krisztus nem csupán szabadítója az embereknek, hanem egyszersmind az elsõ új ember, kinek példáját követni tartoznak mindnyájan, kik az õ kegyelme által újraszületnek.
Csel 5,31
az õ hatalmával. Lásd Apost.cs. 2,33.
Csel 5,31
Õ a kegyelem által, melyet halálával szerzett, jobbúlást és bûnbánatot ad. Tehát jobbúlás nélkül nincs bûnbocsánat, s ez mindakettõ az õ adománya.
Csel 5,32
A mit az õ feltámadásáról és megdicsõülésérõl mondunk, azt, mint szemtanúk, bizonyítjuk mi, valamint a bennünk lakozó és csodatévõ Szentlélek.
Csel 5,34
valószinûleg az, kirõl sz. Pál szól Apost.cs. 22,3.
Csel 5,36
Teodás (Teudas) felõl, ki még az utóbb következõ Júdás elõtt lépett föl, nem értesít a történelem. Ez csak általán szól a Palesztinában ez idõ alatt forrongó nyugtalanságokról. Mivel a fölkelést csak nehány százan intézték, az könnyen mellõztethetett hallgatással.
Csel 5,37
Az itt említett bevallás és összeírás (vesd össze: Luk. 2. r. 1-sõ jegyz.) a romaiak által Krisztus születése után a 6-ik évben vitetett véghez, midõn Arkelaus, Heródes fia, Augustus császár által Gallia Viennájába számüzetett, és az õ országa romai tartománynyá tétetett. Ez rosz hangulatot költött a zsidóknál. Júdás Gaulonitisban Gamalából való, különben galileainak is nevezett, fölhasználván ezt, fölzendítette a népet, azt hirdetvén, hogy a romaiak rabszolgákká akarják tenni a zsidókat, és nagy pártot nyert.
Csel 5,40
Lásd Máté 10,17.
Csel 6
Csel 6,1
a görögöknek, a kereszténységre tért zsidóknak a héberek ellen. Az elsõk alatt azon zsidók értetnek, kik a görög nyelvet mint anyanyelvöket beszélték. Ezek különféle, görög nyelven szóló tartományokból jöttek Jerusalembe, hogy ott végezzék be napjaikat (lásd Apost.cs. 2,5.), és most a kereszténységre tértek. A héberek Palesztinában és Babiloniában laktak, az aramei, akkor a héberek által elfogadott nyelvet beszélték, s különösen a templomi szokások pontos megtartása által tûntették ki magokat, miben csakugyan nagy érdemök is volt. Mivel a görögök idegenek voltak, könnyen megtörténhetett, hogy a híveknek naponkint növekedõ számánál némelyek tán elmellõztettek, s az alamizsnából rövidséget szenvedtek.
Csel 6,1
A segélyre különösen az özvegyek szorúltak, kik a törvény szerint nem örökölhettek, s így mások részvétére hagyattak.
Csel 6,2
hogy a szeretetbeli vendégségeknél a hiveknek személyesen szolgálván, úgyszinte az alamizsnát tulajdon kezeinkkel osztván és minden rövidségnek elejét vévén, idõnket ebben töltsük; holott prédikálnunk kell. Az apostolok kezdetben az alamizsnát magok osztogatták; de miután a hívek száma szaporodott, valószinûleg megelégedtek a fõfelügyelettel, és az egyes személyek közötti felosztást más, megbizott egyénekre hagyták. Ezek, úgy látszik, itt-ott kellõleg nem ügyeltek fel, s nem voltak eléggé részrehajlatlanok.
Csel 6,3
a hetes szám, mint szent szám, vétetett föl.
Csel 6,3
jó hírben állanak.
Csel 6,4
Az imádság által nyerték a lélek kincseit, a prédikálás által osztogaták ki azokat. A tanítás itt az áldozat mellõzésével fõfoglalkozásúl vétetik, mivel ez idõben az apostolok fõczélja volt a még meg nem tért zsidókat az anyaszentegyházba bevezetni, kik elõtt csak mint igehirdetõk s nem mint áldozók léphettek fel. Ez tehát nem zárja ki azt, hogy egyes házakban (Apost.cs. 5,42.), hol a keresztények elõtt hirdették az igét, egyszersmind áldozatot ne mutathattak volna be.
Csel 6,5
Lásd Apost.cs. 2,11.
Csel 6,6
A község választott, az apostolok megerõsítették. Késõbb, miután a hívek nagyobb számra szaporodtak, a rendetlenségek elkerûlése végett az alsóbb egyházi elöljárókat is a felsõbbek választák.
Csel 6,6
Az imádság által azon különös kegyelmet kérték, melyre az õ új tisztségök gyakorlatához szükségök volt; a kézrátevés által e kegyelmet valósággal közlötték velök, így tehát az külsõ jele volt a közlött kegyelemnek s ama tisztség átruházásának (vesd össze: Zsid. 6,2. Tim. I. 4,14. 5,22.). Az evvel fölruházott férfiak diakonusoknak (szolgáknak) neveztettek, a tisztség diakonatusnak. Kötelességök volt a szegényekre felügyelni (1–2. v.) és a közös asztalnál intézkedni (2. v.). És mivel a szeretetlakomával közönségesen együttjárt az Oltáriszentség vétele is (lásd Apost.cs. 2,46.), a diakonusok kétségkivûl osztották a szent áldozatot is; és hogy az Isten igéjét is hirdették és kereszteltek, mutatja a 13. 14. v. és Ap.cs. 8,12.38. Ezenkivûl az apostolok és püspökök szolgái is voltak az istenitiszteletnél, a miért a püspökökkel gyakran együtt említtetnek (Filip. 1,1. Tim. I. 3,2.8.). A diakonusoktól jól meg kell különböztetni az áldozópapokat. Vesd össze: Apost.cs. 11,30. Ezek az elsõ anyaszentegyházban, mint a szent hagyomány állandóan tanúsítja, ama hetvenkét tanítványok voltak, kiket Jézus maga választott, s az apostolok alá rendelt (Luk. 10,1.). Ezek az apostolokkal egyes házakba (Apost.cs. 5,42.) és községekbe osztakoztak, hogy a szent szolgálatban a kenyeret megtörjék, a szent áldozatot bemutassák, és a szent vendégséget elrendezzék. Hogy az apostolokon kivûl csak a preszbiterek áldoztak, ezt a legrégibb hagyomány kétségtelenné teszi. Igy sz. Jusztin vértanú a 2-ik században mondja: Egyedûl a fölszentelt papok mutathatják be a szent áldozatot, azon parancs szerint, melyet Krisztus az apostoloknak adott, midõn mondá: Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre.
Csel 6,9
Jerusalemben több száz zsinagóga, vagyis gyülekezetház volt, hol imádságra s a szentírás hallgatására jöttek össze. Mint itt Istvánról mondatik, a hithirdetõk közönségesen azokban léptek föl, hogy a zsidókat tanítsák. A libertínusok alatt némelyek ama zsidókat értik, kiket mint foglyokat Pompejus Olaszországba vitt, de a kik utóbb szabadon bocsáttattak (vesd össze az utolsó jegyz. a Makkab. II. könyvéhez). Miért tartottak ezekkel a cirenei, alexandriai, cilíciai és ásiai zsidók (lásd Apost.cs. 2,10.), nem fejti meg a történelem.
Csel 6,13
Jerusalem és a templom.
Csel 6,14
Jézus megjövendölte ugyan Jerusalemnek és a templomnak pusztulását (Máté 24,1. s követk.), de azt nem mondta, hogy õ fogja lerontani. A törvényt sem változtatta meg azon értelemben, mintha megszûntette volna, hanem csak annyiban, a mennyiben azt tökéletesítette (lásd Máté 5,17.18.). Valamint Jézus, épen úgy szólt és tanított István.
Csel 6,15
mennyei fénynyel látszott ragyogni. Lásd Máté 13,43.
Csel 7
Csel 7,2
Sz. István a következõkben úgy tünteti ki magát, mint õsei vallásának buzgó tisztelõje, s e szerint megczáfolja ellenei azon vádját, mintha az ellen tanítana. Egyszersmind végig futja annak különféle fejlõdési fokozatait, és megmutatja, hogy az õ népe mindig ellenkezett Isten intézkedéseivel e tekintetben, s így a törvénynek legutóbb a kereszténységgé lett kifejlésében is, melynek szerzõjét megölték. E beszéd Kr. u. a 34-ik évre esik, mások szerint a 33-ik év utolsó napjaira.
Csel 7,2
a dicsõségben megjelenõ Istenség.
Csel 7,2
midõn még a kaldausok Ur nevû helyén volt, azon helyen, mely a késõbbi Nisibis táján, tehát Mezopotámiában feküdt. Lásd Móz. I. 15,7. 11,31. szerint, ez az õ atyjának, Tárénak is akarata volt.
Csel 7,3
Ugyane szavakat mondotta Isten, midõn Ábrahámnak Káránból Kánaánba kellett költöznie (Móz. I. 12,1.).
Csel 7,4
Itt az atya halála alatt a lelki halál, a pogányságra való elpártolás értetik (lásd Móz. I. 12. r. 2-ik jegyz.); mert Ábrahám elköltözése után Táre még 60 évig élt. Ábrahám t. i. Táre 70-ik évében született (Móz. I. 11,26.), és saját életének 75-ik, tehát Táre életének 145-ik évében ment Kanaánba (Móz. I. 12,4.). Ez pedig még nem volt Táre halálának éve, mert õ, Móz. I. 11,32. szerint, 205 esztendeig élt; így tehát Ábrahám elköltözése után még 60 évig kellett élnie.
Csel 7,5
állandó, saját lakhelyet.
Csel 7,5
Csak megigértetett neki ivadékában a tartomány, és pedig oly idõben, midõn még feleségétõl nem volt fia, a ki egyedûl lehetett törvényes örököse birtokának. Vesd össze: Móz. I. 12,7. 13,15. 17,8. Az igéret tehát igen ellenkezõknek látszó viszonyok közt adatott; és mégis hitt Ábrahám. Ti, adja István értésökre, látjátok, hogy az igéret teljesedett, és mégsem hisztek.
Csel 7,6
A „négyszáz esztendõ“ száma nemcsak az e versben említett egyiptomi szolgaságra vonatkozik, hanem az idegen tartományokban történt vándorlásra is, úgy, hogy a Palesztinában való tartózkodás is abban foglaltatik. Ez egyébiránt kerekszám; a határozott 430 évszámot lásd Móz. II. 12,40. Galat. 3,17.
Csel 7,7
A görög szerint: az Isten.
Csel 7,8
Vele kötött külsõ szövetsége jeléûl a körûlmetélést adá neki. Lásd Móz. I. 17. r.
Csel 7,8
miután a körûlmetélés meg volt parancsolva.
Csel 7,8
Lásd Móz. I. 21,25. 29,20. s követk.
Csel 7,9
Akarja mondani István: Már, úgymond, a tizenkét patriarka közé befészkelte magát a Józsefben mutatkozó isteni kegyelem iránt való ellenszegûlés. Lásd Móz. I. 37. r.
Csel 7,10
Lásd Móz. I. 40. r.
Csel 7,12
Lásd Móz. I. 42. r.
Csel 7,13
Lásd Móz. I. 43–45. r.
Csel 7,14
Móz. I. 46,27. Móz. II. 1,5. Móz. V. 10,22. csak hetven van; de a régi görög fordításban hetvenöt is említtetik. Ez és István hihetõleg József öt unokáját, Efraim és Manasszes fiait is (Krón. I. 7,14.) oda számítják.
Csel 7,15
Lásd Móz. I. 49,29–32.
Csel 7,16
A 12 patriarkának, Jákob fiainak tetemei Szikem városába hozattak, de hogy azután Józsefen kivûl (Józ. 24,32.) mindnyájan Hebronban, Ábrahám sírboltjába temettettek, sejteti itt sz. István, Flav. József történetiró nyilván tanítja. Ott a sírhelyet Jákob Hémor fiaitól vette (Móz. I. 33,19.). Itt Ábrahám, a törzsatya neveztetik vevõûl az unoka helyett, valamint Jákob (Izrael) gyakran említtetik unokája helyett. Hémor itt a Vulgatában Szikem fiának mondatik; a görög szerint „Szikemi Hémornak“ kellene mondatnia. Maga Jákob is, kinek eltemettetésérõl a fönebbi versben, úgy látszik, nincsen szó, Efron barlangjában Hebronnál temettetett el.
Csel 7,17
a nagyszámú ivadékról adott igéret. Lásd Móz. I. 12,7. Vesd össze: Móz. II. 1,9.20.
Csel 7,19
Vesd össze: Móz. II. 1,10–22. 2,1–4.
Csel 7,20
azon rendeltetésénél fogva, hogy õ lesz népe szabadítója.
Csel 7,20
Tovább a szülõk nem rejtegethették gyermeköket. Lásd Móz. II. 2. r.
Csel 7,22
Mózes nagy erõvel beszélt, habár kissé hebegett (Móz. II. 4,10. 6,12.).
Csel 7,25
Mózes tehát rendeltetésérõl már akkor természetfölötti módon értesítve volt; és mivel e czélból az igazságtalan egyiptomit megölte, hogy ezáltal atyjafiai elõtt nyert rendeltetésének jelét adja, nincs kétség benne, hogy azon egyiptomi fölött a büntetõitélet isteni ösztönzés folytán vitetett véghez.
Csel 7,25
Isten új intézkedéseket tett népe üdvére, a patriarkákkal kötött szövetségének új fejlõdést akart adni; de a népnek nem volt ahhoz érzéke, s ez szabadítójának ellenszegûlt (lásd a követk.). Épen úgy tesztek ti is, akarja István jelenteni, kik Jézus, a szabadítót elvetitek.
Csel 7,30
mely egy része Hóreb hegységének (Móz. II. 3,1.), melyen két hegyorom emelkedik, egyik most Katalin-hegynek, másik Sinának neveztetik.
Csel 7,30
A görög szerint: az Úr angyala (követe), t. i. az embereknek magát kijelentõ Istenség, Jehova, az Isten Fia látható jelenésben, mint Móz. II. 3. r. kitûnik, hol e kifejezések „az Úr (Jehova) angyala“ és „az Úr (Jehova)“ fölváltva fordúlnak elõ. Vesd össze: Ján. 1. r. 7-ik jegyz. Ezekiel 1. r. és a jegyz.
Csel 7,31
„mondván“ nincs a görögben.
Csel 7,33
Tedd, a mit tenni kell, mikor a templomba az Isten elé lépsz; mert Isten elõtt állasz.
Csel 7,34
Az Isten lejövetele, úgymond sz. Ágoston, azt jelenti, hogy valami rendkivüli, természetfölötti történik a földön. Lásd Móz. I. 11. r. 3-ik jegyz.
Csel 7,34
Lásd Móz. II. 3,7–10.
Csel 7,37
A görög szerint: az Úr Isten.
Csel 7,37
Lásd Apost.cs. 3,22.23.
Csel 7,38
ki a sinai hegyen, mely körûl a nép állott, Istennél volt, hogy a törvényt átvegye.
Csel 7,38
Lásd Móz. II. 19. r. s követk.
Csel 7,40
egy Istent, az Úr jelképét. A többes szám itt, az egyes helyett, nagyobb jelentõség végett vagyon. Lásd Móz. II. 32,1. s követk.
Csel 7,41
Egyiptomban az Apis tulkot tisztelték, mint Oziris (a nap) jelképét. Mivel ily módon az izraeliták ezen alakhoz voltak szokva, Áron a borjút használta Jehova jelképeûl; de az izraeliták nem tekintették csupán jelképnek, hanem, mint bálványt, imádták azt. Ily hálátlanok voltak õk mindjárt szabadúlásuk után, ily engedetlenek szabadítójok iránt, így vetették meg Istennek új intézkedéseit. De atyáikhoz hasonlók a fiak is, akarja István mondani.
Csel 7,42
megvonta tõlök kegyelmét, és megengedé, hogy az ég csillagaival is még tovább ûzzék a bálványozást. Isten a bûnt bûnnel bünteti meg.
Csel 7,42
A kisebb próféták könyveiben (lásd ezekhez a bevezetést), és pedig Ámosznál 5,25.
Csel 7,42
Az Isten kétségbe vonja, hogy az izraeliták a pusztában neki áldoztak, mivel szándékuk nem volt igaz, s egyszersmind a bálványoknak is áldoztak. Lásd ennek s a következõnek értelmezését Ámosznál.
Csel 7,43
Molok, szintén egyik napbálvány volt. Lásd Móz. III. 18,21.
Csel 7,43
Remfam, a csillagisten. Ez egyiptomi neve a Saturnus csillagzatnak. Lásd Móz. III. 18. r. 18-ik jegyz.
Csel 7,43
Ez utóbbi szavak Ámosznál így vannak: Azért átköltöztetlek titeket Damaskuson túl. Sz. István közölebbrõl megjelöli a vidékeket, melyekre az izraeliták elhurczoltattak.
Csel 7,44
a szent sátor (Móz. II. 25,9. s követk.). Hogy a bálványimádás büntetésre méltó voltát még inkább kitûntesse, a szent szónok megemlíti az Istentõl rendelt frigysátort, melyben Istent imádhatták volna. Egyszersmind a tisztelet, melylyel arról, valamint a templomról szólott (47. 48. v.), czáfolatúl szolgált ama vádra (Apost.cs. 6,13.), mintha õ a templom ellen szólott volna.
Csel 7,44
Lásd Móz. II. 25,40.
Csel 7,45
az izraeliták vezérével Mózes halála után. A Vulgatában Jézus van, de ez és Józue, ugyanegyet jelent, innen a névcsere.
Csel 7,45
a kananitákéba.
Csel 7,45
Csak Dávid tisztíthatta ki az országot egészen a kananitáktól.
Csel 7,46
hogy templomot építhessen az Istennek. Lásd Kir. II. 7. r. Zsolt. 131.
Csel 7,47
Lásd Kir. III. 6. és 7. r. Krón. II. 2–4. r.
Csel 7,48
Mindazon tisztelet mellett, melyet István a templom iránt nyilvánít, nem mulaszthatja el megjegyezni a prófétával, hogy õrizkedni kell a templomot Isten egyedûli lakhelyének tekinteni; mi annak bûnös túlbecsülése lenne. Úgy látszik, e túlbecsüléssel akarta alább vádolni biráit.
Csel 7,49
azaz, én mindenütt jelen vagyok.
Csel 7,51
Szivetek nincs elkészûlve az igazság befogadására, s azért nem is akarjátok azt hallani. A rögtöni fegybeszéd azt gyanítatja, hogy a hallgatók a szent szónok végsõ nyilatkozatainál ellenszegûlés jeleit adták, melyek õt arra határozták, hogy azokat kemény szemrehányásokkal büntesse.
Csel 7,51
mivel Istennek minden rendelései iránt kezdettõl hálátlanoknak, ellenszegûlõknek mutatkoztatok, és azokat megvetettétek.
Csel 7,52
Krisztusnak.
Csel 7,52
árulói, mivel Krisztust a romaiaknak átadták.
Csel 7,53
A törvényadásnál ezeren és ezeren kisérték az Urat az õ szenteibõl Móz. V. 33,2. szerint. De ezen szolgálat, mint több értelmezõk felfogják, csak külsõ volt és nem saját szolgálat. Az angyalok sajátképen való szolgálata a törvényadásnál abban áll, hogy az Isten Fia, ki mind az ó, mind az új szövetség szerzõje, az ó frigyben mint angyal jelent meg, és angyalok által tette intézkedéseit (Apost.cs. 7,30. Móz. II. 14,19. 23,20.23. Birák 2,1. 6,22. 13,3. Zakar. 1,8. és a jegyz.). Igy az ó törvény az Isten-angyal által, az evangéliom az Isten-ember által adatott. Lásd bõvebben Galat. 3,19.
Csel 7,55
a mennyei dicsfényt.
Csel 7,55
Látom az egykoron megvetett ember fiát isteni hatalommal fölruházva, isteni dicsõségben. Õ állott, úgymond sz. Gergely, mivel az állás a harczra és segélyre késznek helyzete.
Csel 7,57
A tanúknak kellett az elsõ köveket vetni az elitéltre (Móz. V. 13,10. 17,7.). Hogy kényelmesebben kövezhessenek, leveték felsõ ruháikat (lásd Apost.cs. 22,23.), s azokat egy Saul nevû ifjú õrizetére bizták. Saul a cilíciai Tarzusból származott, Jerusalemben a törvényt és hagyományokat tanúlta, hogy magát rabbivá képezze. Akkor 25–30 éves lehetett. Csakhamar azután keresztény és apostol lett (Apost.cs. 9,1. s követk.), s azontúl Pálnak neveztetett (Apost.cs. 13,9.).
Csel 8
Csel 8,8
Az e részben elõadott történetek Kr. szül. után a 34. év 35. évekre esnek.
Csel 8,1
és igen sokan. Lásd a 3. v.
Csel 8,3
Mint buzgó farizeus, a magas tanács megbizásából mûködött.
Csel 8,5
a diakonus (lásd Apost.cs. 6,5.).
Csel 8,7
Lásd Máté 4,24. Apost.cs. 5,12–16.
Csel 8,9
Simon Gittonból való szamaritánus volt. Sz. Jusztin szerint, övéitõl a legfõbb, mindenható istenségnek tartatott. Sz. Ireneus szerint, azt tanítá, hogy õ a szamaritánusok között mint atya, a zsidók között mint fiú, a pogányok között mint szentlélek jelent meg, s õ a legfõbb erõ mindenek fölött. Az õ bûbájossága több volt puszta szemfényvesztésnél, hogy magáról ilyeneket mondhatott, s magának oly pártot szerezhetett. Minthogy a sátán minden erejébõl (7. v.) azon volt, hogy országát fentarthassa, kétségen kivûl Simonban is õ munkálkodott (vesd össze: Móz. II. 7. r. 6-ik jegyz. Kir. I. 28. r. 8-ik jegyz.). Sz. Ignácz vértanú õt a sátán elsõszülöttének nevezi.
Csel 8,11
elbolondította õket.
Csel 8,12
úgy, a mint Jézus a keresztséget rendelte. A görög szerint …Filepnek, ki örömhírt hirdetett az Isten országáról és Jézus nevérõl, megkereszteltetének stb.
Csel 8,13
Simon hitt, de nem élõ hittel, hanem csak hogy megkereszteltethessék, és Fileppel közelebb viszonyba léphessen, kitõl megnyerni reménylette a csodatevés adományát, mit õ hiúságára és önzésére fölhasznált volna. (Ágost., Gergely, Cirill, Ar. sz. Ján.).
Csel 8,14
Péter itt nem mint alattvaló küldetik, kinek parancsolnak, hanem mint fõ és elöljáró, kit fölkérnek, hogy e szent utat Isten dicsõségére és a lelkek üdvére tegye meg. Õ a többiek elõtt küldetik, hogy, mint az anyaszentegyház feje, az új községet fölvegye, és az anyaközséggel egyesítse.
Csel 8,16
Még csak a Jézus által rendelt keresztséget vették. A keresztségben vették ugyan a Szentlelket újjászületésre (Ján. 3. r. 7-ik jegyz.), de nem az õ kegyelmeinek teljességében, mint pünköst ünnepén (lásd Apost.cs. 2,1. s követk.) férfias megerõsödésre, a hitnek szó és tett által való megvallására. Ebben most a bérmálás szentsége által valának részesülendõk.
Csel 8,17
Keresztség után tehát a kézrátétel a Szentlélek vételére (a bérmálás) még szükségesnek tartatott. Most is szokásban van, úgymond sz. Ciprián, hogy azok, kik az anyaszentegyházban megkereszteltetnek az egyházfõkhöz vitetnek, hogy imádság és kézrátevés által a Szentlelket vegyék. Ugyanezt tanítja a trienti egyetemes sz. gyülekezet 7. ül. 1. határoz.: Ha valaki mondja: hogy a kereszteltek megbérmálása hiábavaló szertartás, s nem inkább valóságos és tulajdon szentség; vagy hogy az egykor nem volt egyéb, mint tanítás, melylyel azok, kik az ifjúkort elérték, hitökrõl az anyaszentegyház elõtt vallomást tettek: átok alatt legyen. Minthogy a bérmálás feladására fõkép az apostolok hivattak meg, a bérmálást közönségesen a püspökök, mint az apostolok utódai, szolgáltatják ki. – Vajjon a sz. apostolok annál a karizmával való szent kenést gyakorolták-e, nincs ugyan tökéletes bizonyossággal beigazolva, de az igen valószinû; mert a kenés e szentségnél régóta gyakorlatban volt, mi nem történendett, ha már azt a sz. apostolok nem cselekedték volna.
Csel 8,18
Valamint pünköst ünnepén a Szentlélek elsõ kiömlésekor, ez teljességben láthatólag megjelent, úgy az anyaszentegyház elsõ idõszakában gyakran megtörtént, hogy a Szentlélek a csodaadományok által, melyeket a keresztelteknél és bérmáltaknál hirtelen eszközlött, magát láthatólag kijelentette (lásd Apost.cs. 2,4.). E csodaadományokat látta Simon a megbérmáltakon.
Csel 8,19
Simon, mint azelõtt bûbájossága által, úgy most, mint keresztény, a Szentlélek közöltetésének adománya által akart polgártársai között kitûnni. Ezen adományt, úgy hitte, pénzen is meg lehet venni. Az õ eljárása után azok bûne, kik a lelki adományokkal vagy méltóságokkal bármi módon üzérkednek, s azokat pénzen megvenni törekszenek, simoniának neveztetik.
Csel 8,21
Nincs benned meg Krisztus igaz hite; te csak állítod, hogy megvan, s így nincs részed a keresztény tanítmányban és annak igéreteiben.
Csel 8,24
E szavai sem származtak õszinte, töredelmes szivbõl, hanem félelembõl; mert a mint sz. Ireneus mondja, az apostolok elutazása után, Simon sok szamaritánust elcsábított, midõn az igaz hittõl elszakadt. E sz. atya szerint, sok tévtanítás, melyekkel az elsõ század eretnekei a kereszténységet beszennyezni és eltorzítani akarták, a gnosisból, azaz, Simon titkos tudományából vette eredetét, s ennélfogva õ a régi anyaszentegyházban az eretnekek atyjának neveztetett.
Csel 8,25
Ez idõ táján ment Péter Antiokiába, és ott mint püspök hét évig mûködött, de azonközben nevezetes utazásokat is tett. Kr. u. 43. vagy 44. évben ismét Jerusalembe jött. Lásd Apost.cs. 12. r. 19-ik jegyz.
Csel 8,26
Gáza, egykor a filiszteusok városa, Palesztinának dél felé legszélsõ városa volt a középtengernél, s a romai háborúban elpusztíttatott.
Csel 8,27
ki igen valószinûleg izraelita volt. Kandace közneve volt valamennyi szerecsenországi királynénak.
Csel 8,29
az angyal (26. v.), ki alább az Úr lelkének mondatik (39. v.).
Csel 8,32
Izai. 53,7.8. E hely ama szakaszból vétetett (Izai. 52,13–53,12.), mely a szenvedõ Messiásról szól, de nem a héber szövegbõl, hanem egy régi görög fordításból van idézve, a miért nem ugyan értelemre, de szavakra nézve különbözik kissé az eredetitõl.
Csel 8,33
Ártatlanúl és békén tûrve, mint a juh, szenved a Messiás; de midõn az õ lealáztatása elérte legfõbb fokát, megszûnik a büntetõitélet, mely rája a bûnökért méretett, és az õ élete elvétetik a földrõl, hogy Istennél megdicsõittessék. Ki számlálhatja meg az õ lelki ivadékát, melyet õ halála által nemz? Lásd ennek bõvebb értelmezését Izaiásnál.
Csel 8,37
E hitágazat a többit mind magában foglalja, mert a ki Jézus Krisztust Isten Fiának tartja, hiszi is mindazt, mit õ tanított és rendelt.
Csel 8,39
hirtelen Azotusba (40. v.), hogy csodálatos eltûnése által hitében a fõtisztet megerõsítse (Ar. sz. Ján. és mások). Vesd össze: Dániel 14,35.
Csel 8,40
szintén egykori filiszteus-városban, mely Gázától éjszakra feküdt.
Csel 8,40
város a középtenger partján, kikötõvel, a tartományi kormányzó székhelye. Filep lakhelyének tartják azt. Lásd Apost.cs. 21,8.
Csel 9
Csel 9,1
Saul megtérése (lásd Apost.cs. 7,59.) elõadatik még alább 22,4–16. 26,9–18. E három szakasz egymást egészíti ki. E történet Kr. szül. u. a 34. vagy 35. évre esik.
Csel 9,2
egy népes városba keletre az Antilibanontól.
Csel 9,2
e hiten, valláson levõ, e tanitást követõ.
Csel 9,4
héber nyelven (Apost.cs. 26,14.).
Csel 9,4
Krisztus övéiben él; a ki ezeket üldözi, õt üldözi. Õ velök együtt egy titkos testet képez, melynek õ feje, azok pedig tagjai. A fájdalmat, mely a tagokat éri, a fõ is érzi.
Csel 9,5
Ellenszegûlésed a te károd. Az ösztönt keleten a teherhordó és szántó állatok gyorsitására használják; ha ez ellen rugdalóznak, magokat annál érzékenyebben sértik meg.
Csel 9,10
Ar. sz. János szerint, egyik jeles hivõ; sz. Ágoston szerint, egy pap; több régiek szerint, egyike a 72 tanítványnak.
Csel 9,10
az érzéki világból az érzékfölöttibe való elragadtatásban.
Csel 9,11
Tarzus, Cilícia fõvárosa Kis-Ásiában.
Csel 9,11
Ne félj Saulhoz menni; mert õ nem üldözõ, hanem imádkozik és készûl kereszténynyé lenni (Ar. sz. Ján.).
Csel 9,12
E versben sz. Lukácsnak azon megjegyzése van, hogy Saul ugyanazon idõben, midõn Ananiásnak e látomása volt, lélekben elragadtatott, és emezt az õ szemevilágának visszaadása végett magához látta jõni. E látomás által vala Saul Ananiásra figyelmeztetendõ, hogy õt, ha majd valósággal eljövend, mint Isten küldöttét fogadja. Mások ez igéket úgy fogják fel, mint Krisztustól mondottakat. A görög szerint: És látomásban láta egy Ananiás stb.
Csel 9,14
kik segítségûl hínak tégedet.
Csel 9,15
fõhivatása volt az evangéliomot a pogányoknak hirdetni, azért neveztetik pogányok tanítójának Tim. I. 2,7.
Csel 9,16
a „mert“ szócska adja okát, miért lõn Pál választott edénynyé, s adja módját, miképen fogja Krisztust a népek elõtt hordozni, úgy hogy értelme ez: Saul választott edény, eszköz lesz, és azért nagy téritéseket fog a népek között véghezvinni, mert sokat és nagyokat fog értem szenvedni. Az apostoli munkás föladata tehát épen úgy áll a szenvedésben, mint a mûködésben. Vesd össze: Rom. 5,3. Kor. II. 1,5.
Csel 9,17
A kézrátétel szokásban volt csupán az áldásnál is (Máté 19,13.), valamint a betegek gyógyitásánál (Márk 16,18.). Ananiás megáldá Sault, hogy részére kegyelmet könyörögjön, és vakságát meggyógyíthassa. Tán innen származik a régi anyaszentegyház azon szokása, melynél fogva a keresztelendõkre keresztelés elõtt kezeiket tették az illetõk.
Csel 9,20
Igy lett Saul rögtön a kegyelem által Krisztus üldözõjébõl apostollá. Szépen mondja e hirtelen átváltozásról és fokonkinti megerõsödésrõl a keresztény jellemben, egy kathol. irásértelmezõ: Elõbb hirtelen volt õ és indulatos, most csak bátor és elhatározott; elõbb erõszakoskodó, most erõteljes és vállalkozó; egykor föltartóztathatlanúl ellenszegûlõ mindennek, mi útjában állott, most csak állhatatos; egykor elvadúlt és komor, most csak komoly; egykor nyers, vakbuzgó, most istenfélõ; különben kérlelhetlen, szivébõl a részvétet és irgalmat kizáró, most maga tesz töredelmes vallomást könyek között, melyeket másokon egykedvûen nézett; elõbb senki barátja, most minden ember felebarátja, jószándékú, résztvevõ, szánakozó; de soha nem gyenge, mindig nagy, fájdalomban és bánatban férfias és nemes.
Csel 9,22
Mások szerint: elnémitá.
Csel 9,22
hogy Jézus az ó szövetségben megigért Messiás.
Csel 9,23
egy idõ múlva, Gal. 1,17.18. szerint, három év múlva, melyeket Saul Arábiában töltött csendes elõkészületben nagy hivatásához, a világapostolsághoz. A mi tehát következik, Kr. szül. u. a 37. vagy 38. évre esik.
Csel 9,26
Csakhamar Saul megtérése után háború támadt Damaskus ura, az arab fejedelem, Aretas, és a romaiak között. Mi által a közlekedés Damaskus és Jerusalem közt megszakadt, s ez fejti meg, hogy Saul érzületének változásáról a tudósitások hiányozhattak Jerusalemben.
Csel 9,27
Lásd Apost.cs. 1,23.
Csel 9,27
Péterhez és Jakabhoz. Lásd Gal. 1,18.19.
Csel 9,27
bátran hirdette Jézust.
Csel 9,28
A görög szerint: Az Úr Jézus nevében.
Csel 9,29
zsidókkal. Lásd Apost.cs. 6,1. A görög szerint: Szóla pedig és vetekedék a görögökkel is.
Csel 9,30
Lásd Apost.cs. 8,40.
Csel 9,30
szülõvárosába (11. v.).
Csel 9,31
A görög szerint: az egyházaknak (gyülekezeteknek) pedig stb. A zsidók ez idõtáján saját bajaikkal annyira el voltak foglalva, hogy a keresztényekre egy ideig keveset figyeltek. A mi nekik legnagyobb félelmet és rettegést okozott, s mi egész tevékenységöket igénybe vette, az Kájus Kaligula császár azon parancsa volt, melynél fogva az õ képszobrát a templomban imádásra fölállítani, s a nép ellenszegülésének esetében, ezt erõszakkal is véghezvinni kellett.
Csel 9,31
megerõsödék.
Csel 9,32
mint fõpásztor; Kr. u. 37. vagy 38. évben.
Csel 9,32
Lidda, a középtengertõl mintegy két, Jerusalemtõl öt mértföldnyire fekvõ város volt.
Csel 9,35
a síkságon Lidda körûl.
Csel 9,36
Joppe kikötõvel bíró város volt a középtengernél.
Csel 9,36
zergének.
Csel 9,37
mely a lapos tetõn volt.
Csel 9,39
A görög hozzáteszi: míg velök volt.
Csel 9,40
hogy egyedûl legyen Istennel, kihez buzgón, háborítatlanúl akart könyörögni.
Csel 9,41
a híveket.
Csel 10
Csel 10,1
Lásd Apost.cs. 8,40.
Csel 10,1
csoportnak (cohors). Egy csoport körülbelül 600 emberbõl állott. Olasznak neveztetett, mivel csupa olaszországi származású vitézekbõl volt összeállítva.
Csel 10,2
Kornélius pogány volt (Apost.cs. 11,1); de mint az õ jámbor tetteibõl kitûnik, a zsidók társa, az ajtóban levõ megtértek egyike (Máté 23. r. 19-ik jegyz.).
Csel 10,3
délután három órakor, mi ima-óra volt. Lásd Apost.cs. 3,1.
Csel 10,4
A te jócselekedeteid Isten elõtt vannak, melyekrõl õ tetszéssel emlékezik meg. Vesd össze: Tób. 12,12.
Csel 10,5
Lásd Apost.cs. 9,36.
Csel 10,7
ki szintén megtért volt. Lásd a 3-ik jegyz.
Csel 10,9
A görög szerint: A (lapos ház-) tetõre.
Csel 10,9
dél tájban. Lásd Apost.cs. 3,1.
Csel 10,11
„az égbõl“ nincs meg a görögben.
Csel 10,12
A görög hozzáteszi: és vadak. Lásd Apost.cs. 11,6.
Csel 10,14
Uram! az állatokat, melyek az edényben vannak, nem ölhetem meg tetszésem szerint; mert azok közt közönségesek és tisztátalanok is találtatnak. Közönségesnek az tartatott, mi a farizeusok szabályai szerint nem volt megtisztítva, p. o. a mosdatlan kezek; tisztátalannak az, minek megevését a törvény tiltotta, ilyen volt p. o. a sörtés, a nyúl, keselyû stb. Az ó szövetségben, hol még a bûn uralkodott, mert még azt Krisztus nem vette el, a törvénynek egyebek mellett czélja volt a bûnre mutatni, hogy attól elrémítsen. Tehát nemcsak szoros tilalmakat tartalmazott mindazokra nézve, mik által valaki bûnbe eshetett, hanem ama természetes állapotokat és állatokat is kijelölte, melyeknek elfajúlásán a bûn leginkább szemlélhetõ volt. Ezen állapotokat és állatokat, mint utálatos- és tisztátlanokat tûntette elõ, és megtiltá azokkal érintkezésbe jõni, hogy ezáltal a bûntõl elrettentsen. Ilyenek voltak p. o. a poklosság, a vérfolyás, a csúszómászók és egyéb állatok. Vesd össze bõvebben Móz. III. 11,1. 1-sõ jegyz. a 12–15. részszel.
Csel 10,15
A megtisztítás Jézus áldozathalála által történt. Ez által az embereknek, kik azt hasznukra akarják fordítani, nemcsak a bûn és a bûnsúly elengedtetik a múltra nézve, hanem a lehetõség is megadatik, hogy jövõre nézve magokat a bûn halálától menten tartsák; sõt eképen nem csak maga a bûn uralma megszûntetik, hanem a bûn következése is, a halál, a romlás, s minden rendetlenség a természetben lassankint megszûnik, s ez épen úgy visszahelyeztetik az eredeti viszonyba, mint az ember. Igy szentel meg Krisztus mindent, s így lesz általa tisztává mindaz, mit elõbb tisztátalannak és utálatosnak kellett tartani, mivel a bûn, mi azt elõidézte, elõtte még uralkodott. Vesd össze: Zakar. 13. r. 3-ik jegyz. A szózat tehát ezt akarta mondani: Most a bûnnel minden tisztátalan, mi általa lett azzá, Krisztus által megtisztíttatik, eltöröltetik; tehát nincs többé szükség semmi oly tisztúlásra, minõt az ó szövetség parancsol; és valamint a zsidó, úgy a tisztátalannak tartott pogány részére, nincs szükség más tisztúlásra, mint arra, melyet Krisztus, az igaz hit által eszközöl, a miért kétkedés nélkül bocsásd a pogányokat a Krisztus általi megtisztúlásra. Ez utóbbi tanulságot Péternek a látomásból kellett vennie. Lásd 28. v.
Csel 10,17
A látomás iránt a következõk által jött egészen tisztába.
Csel 10,19
az Isten Lelke.
Csel 10,21
A görög több kéziratban hozzáteszi: kiket hozzája Kornélius küldött.
Csel 10,22
az örök élet igéit hallja tõled.
Csel 10,25
mint mennyei lényt, mivel mennyei jelenés által lõn hozzája utasítva.
Csel 10,28
nem izraelitával, pogánynyal.
Csel 10,28
A körûlmetéletlen, és kéjeik szerint a bálványozásban élõ pogányok tisztátalanok voltak a zsidók elõtt; s tiltva volt velök társalkodniok.
Csel 10,28
Péter és az apostolok tudták ugyan, hogy a pogányok is hivatottak az üdvösségre (Ján. 11,16.), de az anyaszentegyházba való belépésök módja iránt nem voltak még tisztában, vajjon elõbb szükséges-e Mózes szertartási törvényét elfogadniok, vagy pedig e nélkül is beléphetnek? Miután az Úr megmondotta, hogy Mózes egész törvénye fenmarad (Máté 5,17.18.), azon véleményben lehettek, hogy a tisztátalan pogányoknak elõbb a mózesi törvény fölvétele által kell megtisztúlniok, mielõtt a kereszténység áldásaiban részt vehetnek. Az Úr szólott ugyan egy, lélekben és igazságban tartandó istenitiszteletrõl is (Ján. 4,23.), de az iránt, mikép egyeztethetõ meg az az ó törvény fenmaradásával, még további tanításra volt szükségök. A Szentlélek, ki õket minden igazságra tanítandó vala, most megtevé ezt és utóbb még inkább. Péter t. i. megtanúlta a látomásból, hogy minden tisztátalanság alap-okát megszûntette Krisztus, hogy a pogányoknak nincs szükségök más tisztúlásra, mint a melyet nekik Krisztus parancsol, s hogy így tehát közvetlenûl hozzája juthatnak.
Csel 10,29
Péter tudta ezt, mint az elõbbiekbõl kitûnik, hanem kérdést tõn, hogy Kornélius érzületét annál jobban kifürkészsze, s az üdvige hallása után epedõ vágyát annál inkább fokozza (Ar. sz. János).
Csel 10,30
A görög szerint: hogy böjtöltem és imádkoztam stb.
Csel 10,31
Lásd a 3. s követk. v.
Csel 10,32
A görög hozzáteszi: õ eljõ és megtanít téged.
Csel 10,33
A görög szerint: az Istentõl.
Csel 10,34
nem néz a külsõ állapotra, különösen arra, hogy valaki zsidó-e vagy pogány.
Csel 10,35
Értsd az összefüggésbõl: kedves elõtte, úgy, hogy mindenkit, ki oly készséges, mint Kornélius, Krisztusban üdvre hí, mint ezt hítta a keresztség és igaz anyaszentegyházba való belépés által 47. v. E szentirási hely tehát nem azt jelenti, hogy mindenki, bármely valláshoz tartozzék, csak istenfélõ legyen és jót cselekedjék, Krisztus nélkül is, a nélkül is, hogy az igaz anyaszentegyház tagja lenne, Isten elõtt kedves és üdvözûl. Sõt inkább azt akarja jelenteni, hogy minden ember eljuthat Krisztushoz, és hogy az istenfélõk és erényesek különös eszközöket és utakat nyernek az Istentõl, hogy valósággal Krisztushoz juthassanak és általa, mint az õ igaz anyaszentegyházának tagjai, üdvözûlhessenek.
Csel 10,36
Összefüggésben az elõbbivel, értelme ez: Isten nem tekint különösen a zsidókra, minden embert hí üdvösségre, de a jámborok iránt különösen kegyes e részben. Isten a békeség igéjét elõször ugyan a zsidóknak küldötte; de Jézus, ki azt hirdette, ura és üdvözítõje mindeneknek.
Csel 10,43
õáltala.
Csel 10,44
A keresztségre elõkészítõ kegyelem, mely már Péter tanítása alatt bûnbánatot és hitet gerjesztett Kornéliusban és övéiben, ezenkivûl láthatólag is mutatkozott a rendkivüli mûködésekben, az úgynevezett kegyelemadományokban. Lásd Apost.cs. 2. s követk. Hogy e kegyelemajándékok még a keresztség elõtt jelentkeztek, ennek oka részint az esemény rendkivüliségében rejlik, minthogy Kornélius a pogányvilágból megtértek elsõ zsengéje volt, s vele a zsidók és pogányok közötti választó-fal leomlott; részint, mint ar. sz. János megjegyzi, a zsidóságból megtértek végett történt, hogy Kornélius megkereszteltetésében meg ne ütközzenek. Lásd 47. v. és 11,17.18.
Csel 10,45
a zsidóságból megtértek.
Csel 10,37
Vajjon megtagadhatja-e valaki a vizet, hogy azok, kik a keresztségre elõkészitõ kegyelmet vették a rendkivüli kegyelemajándékokkal együtt, melyekben mi pünköst ünnepén részesültünk, magát a keresztségi kegyelmet, az ujjászületés kegyelmét is meg ne nyerjék, mi által Isten fiaivá lesznek?
Csel 10,48
„Jézus Krisztus“ nincs meg a görögben.
Csel 10,48
rendelése szerint. Valamint Péter, az anyaszentegyház feje, pünköst napján (Apost.cs. 2. r.) az elsõ volt, ki az Úr községét a zsidóságból nyert hivekkel szaporítá, úgy a pogányok belépése is az anyaszentegyházba Péter által vette kezdetét. Ime itt ismét a ház ura a mennyország kulcsaival.
Csel 11
Csel 11,2
Lásd Apost.cs. 10. r. 32-ik jegyz.
Csel 11,3
Lásd u. o. 10. r. 20-ik jegyz.
Csel 11,5
Lásd u. o. 10,9–16.
Csel 11,18
a nélkül, hogy elõbb a zsidóságra kellene áttérniök.
Csel 11,19
Lásd Apost.cs. 8,1. s követk.
Csel 11,19
Szíriához tartozó tartomány a középtenger mellékén.
Csel 11,19
nagy sziget a középtengeren.
Csel 11,19
Lásd Apost.cs. 6,5.
Csel 11,19
Miért? Lásd Apost.cs. 10. r. 21-ik jegyz.
Csel 11,20
Lásd Apost.cs. 2,10. Kik voltak ezen férfiak, bizonyosan nem tudjuk, talán az Apost.cs. 13,1. nevezettek.
Csel 11,20
A pogányok, kikrõl itt szó vagyon, kétségkivûl vagy az ajtóban levõ megtértek voltak, vagy az igaz Isten tisztelõi (lásd Apost.cs. 10,2.), kik gyakran eljöttek a zsinagógákba, hol a tanítványok prédikáltak.
Csel 11,21
az Úr kegyelme.
Csel 11,21
Ezen pogányok megtérése és fölvétele az anyaszentegyházba, némelyek szerint Kornélius megkereszteltetése elõtt ment véghez, mások szerint, azzal egyidõben. Némelyek hihetõbbnek azt tartják, hogy azonnal utána történt; mert csak a Kornélius megtérését kisérõ csodák fejtik meg a jerusalemi, zsidókból lett keresztények készségét, melylyel Barnabást (22. v.) a megtért pogányoknak az anyaszentegyházba leendõ felvételére Antiokiába küldötték. Lukács ugyan ama férfiak utazását az István miatti üldözés idejére teszi (19. v.); de míg egész Feníciában és Ciprusban hirdették az evangéliomot, és Antiokiába érkeztek, addig huzamos idõ telhetett el.
Csel 11,22
Lásd Apost.cs. 4,36.
Csel 11,23
a pogányságból ujonnan nyert keresztények buzgalmát és a Szentlélek ajándékait (lásd Apost.cs. 2,1. s követk.).
Csel 11,23
hogy állhatatosan megmaradjanak erõs feltételökben, melynélfogva az Úrban hinni és neki szolgálni akarnak.
Csel 11,25
mert az õ mûködésének tere most nyilt meg. Lásd Apost.cs. 9,30. 7,59.
Csel 11,26
Kr. u. 41. vagy 42. évben. E nevet a pogányok és pedig a rómaiak adták nekik, mint az ejtés (christiani) mutatja. Mivel a tanítványok száma nagyra növekedett, úgy látszott elõttök, hogy a kereszténység állandó felekezetté képzõdik, s mivel minden ilyes felekezet követõit annak szerzõjérõl nevezték el, így a tanítványok is a kereszten meghalt Krisztusról – keresztényeknek neveztettek el. A tanítványok hosszabb ideig nem nevezték e néven magokat.
Csel 11,27
A Szentlélek többi ajándékai között, melyekkel Isten az elsõ keresztényeket, egyiket egy, másikat más módon fölékesítette, a jövendölés ajándéka is volt. Lásd Apost.cs. 2,4. Kor. I. 14. r.
Csel 11,28
kirõl nincs bõvebb tudomás.
Csel 11,28
a Szentlélek által.
Csel 11,28
Klaudius császár negyedik évében (Kr. u. 45. évb.) sanyargatta egész Palesztinát azon nagy éhség, melyrõl itt szó vagyon.
Csel 11,29
Lásd Apost.cs. 6,1.
Csel 11,30
a papokhoz. Vesd össze: Apost.cs. 6,6. Az elöljárók legrégibb idõ óta a hébereknél véneknek neveztettek (Móz. I. 50,7. Móz. II. 3,16.18.), mint az araboknál seik (vén) az õ nevök. E nevezetet azért viselték, mivel közönségesen koros, tapasztalt férfiakat választottak arra. Az apostolok is, kik több zsidó szokásokat vittek át az anyaszentegyházba, ama férfiakat, kiket egyes községekbe elöljárókúl tûztek ki, véneknek, preszbitereknek nevezték a görög szó értelme szerint (vesd össze: Apost.cs. 20,17. Tít. 1,5. Jakab 5,14. Tim. I. 5,17.). Õk magok voltak a legfõbb vének, s egyes községeken a fõfelügyeletet magoknak tarták fenn (Apost.cs. 15,2.), vagy a hol magok jelen nem lehettek, másokat rendeltek fõvénekké, mint Timoteust és Títust (Tim. I. 5,19. Tít. 1,5.) kiket püspököknek (preszbiteros episcoposoknak) neveztek. Egyébiránt, minthogy az idõben, melyre e vers vonatkozik, még magok az apostolok voltak fõfelügyelõk Judeában, õk pedig itt nem neveztetnek meg: világos, hogy itt az alsórendû elöljárókról, preszbiterekrõl van szó, kik közõl minden községben többen voltak (Apost.cs. 20,17. Jakab 5,14.), s kiknek a küldött alamizsna czélszerû elosztás végett kézbesíttetett.
Csel 11,30
Kr. u. 42. vagy 43. évb. mások szerint a 45. évb. kevéssel az éhség bekövetkezése elõtt.
Csel 12
Csel 12,1
midõn Pál és Barnabás Jerusalemben valának. Lásd Apost.cs. 11. r. 25-ik jegyz.
Csel 12,1
azaz, fölkészüle. Ez a Heródes, unokája volt Nagy Heródesnek, Aristobulus fia (lásd az utolsó jegyz. Makkab. II. könyv.). Nagybátyja, Filep halála után, Kaligula császár Kr. u. 37. évb. Iturea negyedes-fejedelmévé tette õt. Heródes Antipas (Máté 14,1.) elüzetése után, Galileát és Pereát is megnyeré, és Klaudius császártól a 41. évb. még Judea és Szamaria, romai tartományokat is, úgy hogy az egész Zsidóország, mint azt Nagy Heródes bírta, egyesült az õ kormánya alatt. Õ buzgó zsidó volt, s azért üldözte a keresztényeket.
Csel 12,2
Lásd Máté 4,21. Õ az anyaszentegyház egyik oszlopa volt (Gal. 1,19. 2,9.), a villám fia (Márk 3,17).
Csel 12,3
a húsvét napjai. Lásd Máté 26,17.
Csel 12,4
és õt nyilvánosan kivégeztetni, hogy a húsvéti ünnepre egybegyûlt nagyszámú népségnek látványt nyujtson. A romaiaknál négy vitéz tett egy õrséget, kik közõl egynek mindig átkellett virasztania az éj negyedrészét. Mivel Péter négy õrségnek adatott át, mindig négy vitéz állott õrt mellette.
Csel 12,6
Azon éjjel, mely után Péter kivégezendõ vala, szorosabban õriztetett. A foglyokat lánczczal a katonákhoz csatolni, szokás volt a romaiaknál. Péter az isteni gondviselés kebelében nyugodtan aludt, Istenre bízva életét és halálát.
Csel 12,8
Az övet és sarut mindig a belházban teszik le a keletiek.
Csel 12,8
a felsõruhát, a palástot.
Csel 12,9
hogy ez vele mind csak lélekben történik.
Csel 12,10
mely az elsõ és második ajtó elõtt volt.
Csel 12,10
a fogház legszélsõ ajtajához.
Csel 12,11
és minden zsidókéból, kik kivégeztetésemet várták.
Csel 12,12
mily nagy jótéteményben részesûlt.
Csel 13,5
ugyanaz, ki a második evangéliomot írta.
Csel 12,13
A görög Rhode rózsabokrot jelent.
Csel 12,15
az õ õrangyala. Tehát már az elsõ keresztények átalános véleménye volt, hogy mindenkinek van saját õrangyala. Vesd össze: Máté 18,10.
Csel 12,17
hogy zajt ne üssenek s föl ne fedeztessenek.
Csel 12,17
Jakab, az ifjabb, Alfeus fia, az Úr rokona, egy levél szerzõje (Máté 13,55. Jakab 1. r.) jerusalemi püspök volt.
Csel 12,17
hogy nyomoztatását elkerûlje. Ez idõ táján utazott Péter Romába, s ott ütötte fel állandó székhelyét. De Klaudius kilenczedik évében futnia kellett Romából, mert egy császári parancs a zsidókat mind számüzetni rendelé a városból. Ekkor Jerusalembe jött, s ott tartotta az apostoli gyülekezetet (15. r.)
Csel 12,19
büntetésre, hihetõleg halálos büntetésre; mert azon katonák, kik valamely rabot elszalasztottak, közönségesen az erre szabott büntetést szenvedték.
Csel 12,19
hogy, mint Flav. József megjegyzi, Klaudius császár tiszteletére ünnepélyes játékokat tartasson.
Csel 12,20
Tírus és Szídon, a híres tengerparti városok lakosaira (Máté 11,21.). Valószinûleg kereskedelmi vitában volt velök, melynek következtében a gabonakivitelt tartományaiból az õ birtokukba eltiltotta.
Csel 12,20
a királyéból, mint a görög hozzáteszi. Ama népek, kereskedéssel lévén elfoglalva, nem mívelték kellõleg földeiket, melyeknek szûkében is lehettek.
Csel 12,23
Heródes kedvét találta az istenítésben, s ez által, Mózes törvénye szerint, halálbüntetésre lett méltó, mi az angyal által rá is méretett.
Csel 12,23
Kr. u. 43. mások szerint 44. évben. Flav. József csupán azt írja, hogy Heródes ama beszéd óta sok testi fájdalmat szenvedett, és ötödnapra meghalt; Lukács egyenes okát adja a testi fájdalmaknak.
Csel 12,24
A görög szerint: az Isten igéje.
Csel 12,24
mindig több követõt nyere.
Csel 12,25
Antiokiában.
Csel 12,25
Lásd Apost.cs. 11,30.
Csel 12,25
Lásd a 12. v.
Csel 13
Csel 13,1
azaz, oly hivõk, kik a jövendölés kegyelemadományával s különös ügyességgel bírtak, másokat a kereszténységben oktatni (lásd Apost.cs. 2,4.17. Joel 2,28. Kor. I. 14. r.). Közönségesen ilyenek választattak egyházi elöljáróságra.
Csel 13,1
Heródes Antipással, Nagy Heródes fiával (lásd Makkab. II. 15. r. 12-ik jegyz.). Elõkelõk gyermekeivel másokat is együtt nevelni, szokás volt akkoriban.
Csel 13,1
A nevezettek között Barnabás bizonyosan a vének preszbiterek közõl való volt; mert õ a Szentlélek elsõ zsengéihez tartozott (lásd Apost.cs. 4,36.), és az apostoloktól fontos küldetést nyert Antiokiába (Apost.cs. 11,22.). Úgyszintén Saul is; mert Barnabás választotta õt hivataltársaúl (Apost.cs. 11,25.). A többiek, u. m. Simon, Lucius és Manahen, úgy látszik, fõvének voltak, mert a szentelés teljhatalmával bírtak (3. v.), melyet csak az apostolok (Apost.cs. 6,6.), és kik az õ helyökre léptek, a püspökök (Tim. I. 5,22. Tit. 1,5.) gyakorlottak.
Csel 13,2
A görög „Liturgia“ szó, mely itt az Úrnak való szolgálattal fejeztetik ki, tulajdonképen annyit tesz, mint nyilvános szolgálatot tenni. A sz. irók (lásd Zsid. 10,11.) és a régi keresztények a sz. áldozati cselekvény jelentésére használták azt, melyet ennélfogva Liturgiának is neveztek.
Csel 13,2
isteniszolgálat napján böjtöltek. A nyilvános könyörgéseket és böjtöléseket az elsõ hivek közönségesen összekapcsolák (lásd Kor. I. 7,5.).
Csel 13,2
„nekik“ nincs a görögben. A Szentlélek bensõleg nyilatkozott a fõelöljáróknak.
Csel 13,2
különözzétek el, avassátok, szenteljétek föl kézrátétel és imádság által.
Csel 13,2
a kereszténység elterjesztésére a pogányok között. Vesd össze: Apost.cs. 9,15.
Csel 13,3
ismételve, részint, hogy az által Istentõl kegyelmet kérjenek, részint, hogy a választottakat méltólag elõkészitsék; mert böjtölés által a lélek elvonatik a földiektõl, és magába vonúl. Ezt a kath. anyaszentegyház mai napig is megtartja.
Csel 13,3
püspökökké szentelték õket. Némelyek szerint ez Kr. u. 44. mások szerint 45. évben történt. Innen kezdve Lukács az anyaszentegyháznak a pogányok között Pál által lett megalapítását írja le, miután annak a zsidók között Péter, az apostolok fejedelme által eszközlött megalapítását elõrebocsátotta.
Csel 13,4
Egy szíriai városba a középtengernél.
Csel 13,5
mainap Famagosta, Ciprus sziget fõvárosa.
Csel 13,5
Lásd Apost.cs. 12,25.
Csel 13,5
mint diakonus. Lásd Apost.cs. 6. r. 9-ik jegyz.
Csel 13,6
város a sziget nyugati részén, Vénus hires templomával.
Csel 13,6
Lásd Apost.cs. 8,9–11.
Csel 13,8
azaz: varázsló, mágus, az arab szerint.
Csel 13,9
Az értelmezõk majdnem általán azt hiszik, hogy Saul azért nevezé magát Pálnak, mivel a helytartó, kit õ a kereszténységre térített, e nevet viselé; legalább Lukács ettõl kezdve mindig Pálnak nevezi õt. Saul is ezentúl mindig e névvel él. A pogányok apostolának igen jól illett a romai név, és a zsidóknak jóformán átalános szokásuk volt, hogy midõn a pogányokkal érintkeztek, oly neveket vettek föl, melyeket ezek értettek. Pál, Paulus (összevonva a pusillusból) kicsit jelent.
Csel 13,10
ördögérzületû. Lásd Ján. 8,44.
Csel 13,10
a kereszténység igazságát tévelyképen elõtüntetni?
Csel 13,13
Pamfília, tartomány a középtengernél. Kr. u. 45. mások szerint 46. évben.
Csel 13,13
ama két apostol akarata ellen (lásd Apost.cs. 15,38.), nem lévén bátorsága, mint ar. sz. János megjegyzi.
Csel 13,14
Pizídia Pamfíliától éjszakra fekvõ tartomány.
Csel 13,15
Minden szombaton olvastatott egy szakasz Mózes törvényébõl és a prófétákból, s azután tanítás, intés tartatott. Lásd Luk. 4,16.17.
Csel 13,16
Istenfélõknek neveztettek a megtértek (lásd Apost.cs. 10,2.).
Csel 13,17
megszaporította, megdicsõítette.
Csel 13,17
Vesd össze: Sz. István hasonló beszédét Apost.cs. 7. r. és a jegyz.
Csel 13,18
tûré ellenszegûlésöket. Mások szerint: táplálá õket a pusztában.
Csel 13,20
Az éveket az atyák választatásától számítva (17. v.). A szám kerekszám, melyet nem kell oly szorosan venni.
Csel 13,21
Lásd Kir. I. 8–10. r.
Csel 13,23
Lásd Kir. II. 7. r. Izai. 11,1. Jerem. 23,5.6.
Csel 13,26
Lásd a 25-ik jegyz.
Csel 13,27
Lásd Ján. 16,3.
Csel 13,27
Lásd Apost.cs. 3,15–18.
Csel 13,29
Midõn a rája vonatkozó jövendölések mind beteljesedtek. Lásd Luk. 24,26.27.
Csel 13,30
Jézus föltámadására sz. Pál is a legnagyobb súlyt fekteti. Lásd Máté 28. r. 4-ik jegyz. Apost.cs. 2,24. s követk.
Csel 13,30
„harmadnapra“ nincs a görögben.
Csel 13,31
Lásd Máté 28. r. Márk 16. r. Luk. 24. r. Ján. 20. r. Apost.cs. 1,4. Kor. I. 15,6. s követk.
Csel 13,33
a mi polgártársainknak. A görög és szírus szerint: nekünk, az õ fiaiknak.
Csel 13,33
Más görög olvasás szerint: az elsõ zsoltárban. Az ó szövetség több régi kéziratában az elsõ és második zsoltár egybe van foglalva, azért mondathatott ez elsõnek.
Csel 13,33
Ez igéket Isten a második zsoltárban (7. v.) a Messiáshoz intézi, a mennyiben ez Isten Fia, kit az Atya öröktõl fogva nemzett. Lásd e zsoltár értelmezését. Sz. Pál szerint, azzal egyszersmind a Messiás föltámadása is meg volt jövendölve. S ez igen természetes. Mert ha a Messiás Isten Fia, az élet és minden élet kútfeje, akkor õt a halál sem tartóztathatja meg a sírban, s az õ isteni méltóságával egyszersmind föltámadása is ki van fejezve. Lásd Ján. 10,17.18.
Csel 13,34
Jelen vers értelme ez: Hogy az üdvözítõ Jézus Isten ereje által halottaiból föltámadott, hogy örökké éljen, kitûnik Izaiás jövendölésébõl (55,3.), mely szerint Isten örök szövetséget köt, mely a második Dávidnak, t. i. az üdvözítõ Jézusnak hû irgalmasságaiban áll, (lásd e prófétai hely értelmezését). Mert ha a szövetség örök, annak szerzõje nem lehet mulandó.
Csel 13,35
Zsolt. 15,10. Vesd össze: Apost.cs. 2,27.
Csel 13,39
Az ó szövetség áldozatai, szentelései, tisztúlásai és minden szertartásai tulajdon erejöknél fogva nem szerezhették meg a bûnbocsánatot, az isteni büntetések elengedését, a megigazúlást; mivel mindazok csak képletes jelvények voltak, és így nem tehettek eleget az Isten igazságának, melynek a bûnt büntetni kell (Zsid. 10,1. s követk.). Ellenben Krisztus Jézus maga halála által nem csak bûnbocsánatot, hanem kegyelmet is eszközlött minden jóra, s mi mind a kettõt megnyerjük, ha õbenne hiszünk, azaz, ha elismerjük az õ váltságmunkájának egész erejét, s készakarattal engedelmeskedünk minden parancsainak. – Megbocsáttattak ugyan az ó szövetségben is a jámborok bûnei (Kir. II. 12,13.), de nem az ó szövetségi vallásintézmények vagy csupán a töredelmes érzület ereje által, hanem az eljövendõ váltság erejénél fogva, melyet minden jámbor izraelita várt. Miután a váltság elérkezett, még inkább megszabadíthatta az abban való hit.
Csel 13,40
a szent város elpusztúlása és a nép szétszóratása az egész világon.
Csel 13,41
Lásd Habakuk 1,5. és a jegyz. Sz. Pál e helyet a régi görög forditásból idézi, a nélkül, hogy annak értelmétõl eltérne.
Csel 13,42
A görögben némely kéziratok szerint: Mikor a zsidók a zsinagógából kimentek, kérék a pogányok, hogy a hét alatt ez igéket nekik beszélhessék. De a Vulgata olvasása elõnyt érdemel.
Csel 13,43
Lásd a 25-ik jegyz.
Csel 13,45
nemtelen, kevély vetélkedéssel.
Csel 13,46
tartózkodás nélkül, szabadon.
Csel 13,47
Ezek Isten igéi a Messiáshoz Izaiásnál 49,6.
Csel 13,48
Hittek mindnyájan, kikrõl az Isten öröktõl fogva elõre látta, hogy hinni fognak. Az örök élet itt a hit, vagy az út az örök üdvösségre (vesd össze: Ján. 17,3.). Hogy az Isten elõretudása az ember szabadakaratát meg nem semmisíti, már többször megjegyeztetett (vesd össze: Ján. 6,44.)
Csel 13,49
Pizídia- és Frígia-tartományokban.
Csel 13,51
Az Úr parancsa szerint. Máté 10,14.
Csel 13,51
nagy város Likaoniában. Kr. u. 45. mások szerint 48. évb.
Csel 13,52
A tanítványok, kiket elhagytak, gyarapodtak az üdv ismeretében s a Szentlélek egyéb adományaiban, mi rájok nézve a legszentebb örömek forrása lett.
Csel 14
Csel 14,1
a megtértekbõl (Apost.cs. 13. r. 25-ik jegyz.) és még pogányokból; mert a kiváncsiság és a jobb vallási ismeretek után epedõ ohajtás ezeket is bevitte néha a zsidók zsinagógájába. Lásd Apost.cs. 11. r. 11-ik jegyz.
Csel 14,2
az új megtértek ellen.
Csel 14,3
rettenthetlenûl hirdeték az evangéliomot, bízván az Úr segélyében.
Csel 14,6
A Pamfília, Kappadócia és Pizídia között fekvõ tájra.
Csel 14,6
a Lisztra és Derbe közelében fekvõ helyekre.
Csel 14,8
Lásd Máté 9,28. Márk 9,22. A hit kútfeje minden gyógyulásnak.
Csel 14,9
A többi csodák közõl csak ez említtetik, mivel ebbõl vettek alkalmat a következõ istenítésre.
Csel 14,10
görög népnyelven; mások szerint, a szírus nyelv egyik tájszólásán.
Csel 14,11
Jupiter, a görög mithologia szerint, az ég fõistene volt, az õ kisérõje és szóvivõje pedig Merkurius, a miért is az ékesszólás istenéûl tisztelteték.
Csel 14,12
a templomok gyakorta voltak a városokon kivûl.
Csel 14,12
az áldozatra szánt tulkokat koszorúkkal volt szokás fölékesíteni.
Csel 14,12
vagy a város vagy a ház elé, hol az apostolok voltak. A városkapu közönséges gyûlhelye volt a lakosságnak.
Csel 14,13
kifejezendõk a fájdalmat és utálatot, melyet bennök ama bálványozó tisztelet ébresztett, melyet nekik tenni készültek.
Csel 14,14
Lásd Zsolt. 134,15.
Csel 14,16
Isten a pogányoknak nem küldött prófétákat és tanítókat, s ennyiben megengedé, hogy szenvedélyeik és tévelyeik útain járjának; de adott nekik bizonyságot az õ létérõl és isteni tulajdonairól a természetben; ebbõl alkalmuk volt megismerni õt, mint mindenható Teremtõt, s megtanúlhatták, mint jótevõjöket szeretni, és mivel tõlök kegyelmét sem tagadta meg, az üdvöt Isten közvetlen tanítása nélkül is megnyerhették volna. – De miért jelentette ki magát az Isten csak egy népnek, és miért kellett az õ országának csak ezen egy néptõl elterjedni a többiekhez? Mivel e földön minden csak fokonkint fejlõdik. E törvény szerint, az Isten országának is csekély kezdetbõl kellett növekednie, hogy lassankint valamennyi nemzeteket fölvegye kebelébe (lásd a bevez. az evang.). Ezek a népek azért nem panaszkodhatnak; mivel a természeti religio is üdvözíthette volna õket, bár ugyan csak az Isten kegyelmével. Vesd össze: Rom. 1,20.
Csel 14,18
Lásd Apost.cs. 13,50. 14,5.
Csel 14,18
Ki a nép javallatára támaszkodik, az keserûen csalódik. Mert a nép a „Hosanna“ és „Feszítsd meg“ szókat ugyanegy torokból ugyanegy napon képes kiáltani.
Csel 14,19
Lásd a 6. v.
Csel 14,22
Lásd Apost.cs. 13,3. Az egyházi szolgák vagy vének (preszbiterek) alatt gyakran együtt értetnek a fõvének (a püspökök) is (lásd Péter I. 5,1.), s ezen eset lesz itt is. A görög szó, mely itt „rendeltek“ által van fordítva, egyszersmind azt is jelenti, hogy e rendelés (ordinatio) kézrátétel által történt.
Csel 14,22
a népet és egyházi szolgákat.
Csel 14,23
Lásd Apost.cs. 13,13.14.
Csel 14,24
Lásd Apost.cs. 13,13.
Csel 14,24
tengerparti város Pamfíliában.
Csel 14,25
Lásd Apost.cs. 13,1. s követk. Megérkezésök Kr. u. 47. mások szerint az 50. évre esik.
Csel 15
Csel 15,15
Az e részben foglalt események, némelyek szerint, Kr. u. 51. mások szerint 52. évben történtek.
Csel 15,1
A zsidókból lett keresztények a pogányságból megtérteket arra taníták, hogy a körûlmetélés és azzal az egész mózesi törvény megtartása nélkülözhetlen föltétel az üdvösségre. Vesd össze ezzel Apost.cs. 13. r. 44-ik jegyz.
Csel 15,5
a pogányokból lett keresztényeknek.
Csel 15,6
Az Úr parancsa szerint, minden oly kérdést, melyet az atyafiak egymás közt el nem intézhetnek, az anyaszentegyház elé kell terjeszteni (Máté 18,16–18.), ezt illetvén a döntõ határozat (18. v.), s az anyaszentegyház Jézus segélyénél fogva (Máté 18,19. 28,20.) hibázhatlan lévén, az antiokiai keresztények is azon vitatárgyat, vajjon Mózes szertartási törvénye továbbá is kötelezõ-e a keresztényekre nézve, elõterjeszték az anyaszentegyháznak, melynek középpontja akkor Jerusalemben volt; ennélfogva az apostolok és a többi vének (püspökök és papok, lásd Apost.cs. 14. r. 19-ik jegyz.) tanácskozásra gyültek össze, s az elsõ egyházi zsinatot tarták. De vajjon e kérdés nem volt-e már az által eldöntve, hogy Isten Kornéliust és más pogányokat oly dicsõségesen befogadott (Apost.cs. 10,44. 11,23.)? Igen is el volt döntve. De vajmi nehéz a balhiedelemben tévelygõ embereket jobb meggyõzõdésre bírni! A legerõsebb okok mellett is találnak kifogásokat. Sõt az anyaszentegyház birói itéletére is hivatkoznak; de ha ez nyilatkozik is, akkor sem nyugszanak meg. Igy a fönebbi vitatárgy is csalhatlan módon lõn megoldva, de mégsem szûntettetett meg; mert a zsidókból lett keresztények közõl sokan aztán is csak oly keményen vitatták, mint elõbb, Mózes szertartási törvényének kötelezõ erejét, úgy, hogy Pál majd minden levelében kénytelen volt harczolni ellenök (lásd a bevezetést a levelekhez). S mind így tesznek a tévtanítók!
Csel 15,7
A tanácskozás folyama e zsinatban következõ volt: Elõször megvizsgálták a tárgyat minden részrõl, az okokat és ellenvetéseket; s ennek így kellett történni, mert Jézusnak és az õ Szentlelkének segélye az ész használatát nem zárja ki. Azután szavaztak fejenkint, elõször ugyan az egyház fõnöke (7. v.), azután a többiek (12. 13.), vagy pedig ahhoz csatlakoztak (22. v.). Végre határozatot hoztak, s kimondották azt a Szentlélek nevében, mint csalhatatlan igazságot (28. 29. v.). E szerint tartattak utóbb valamennyi egyetemes zsinatok.
Csel 15,8
hogy körûlmetélés nélkül is méltók belépni az anyaszentegyházba.
Csel 15,9
Õ nekik, mivel õszinte, kész szivûek valának, úgy mint nekünk, megadá a Jézusban való igaz hit ajándékát, s ezzel a megtisztúlást minden bûntõl. Hogy Isten elõtt zsidó, pogány mind egyenlõ, ezt bõvebben fejtegeti sz. Pál Rom. 2,10. s követk.
Csel 15,10
Miért kivántok Istentõl még nagyobb bizonyítványokat a mózesi törvény kötelezettségének megszûntérõl?
Csel 15,10
azaz: alig viselhettünk el (Máté 23,4.); mert Isten nem parancsol semmi lehetetlent. Sokan elviselhették a törvény igáját is (Luk. 1,6.4. Kir. IV. 23,25.).
Csel 15,11
a váltság munkája által.
Csel 15,11
a pogányok, a szertartási törvény elfogadása nélkül. Mások az atyákat, a zsidókat értik. Vesd össze ehhez: Ján. 1. r. 27-ik jegyz.
Csel 15,13
az ifjabb (Máté 10,3.), az elsõ jerusalemi püspök, ki Péter után legfõbb tekintélylyel bírt.
Csel 15,15
p. o. Izai. 2,1. s követk. Mikeás 4,1. s követk. és az itt idézettek Ámoszból. Értelme ez: A babiloni fogság után Dávid országát ismét helyreállítom (Luk. 1. r. 40-ik 41-ik jegyz.), hogy nem csak az izraeliták, hanem a pogányok is az igaz Istent tiszteljék, és Isten népének neveztessenek (lásd e hely részletes értelmezését Ámosznál 9,11.12.). A próféták midõn a nemzeteknek az anyaszentegyházba leendõ felvételérõl szólanak, semmi említést sem tesznek a szertartási ó törvény átvételérõl; azért sz. Jakab az õ jövendöléseiket, mint Péter véleményével egyezõket, méltán idézhette.
Csel 15,18
Öröktõl fogva el volt végezve Istennél a nemzetek fölvétele.
Csel 15,19
nem kell terhelni az ó törvény igájával.
Csel 15,20
a bálványáldozatok megevésétõl (lásd Kor. I. 8. r.), mert ez némileg a bálványimádásban való részesülés lett volna.
Csel 15,20
A paráznaság már magában véve is tiltva volt a keresztényeknek; de a pogányságból megtérteket különösen kellett ettõl óvni, mivel a paráznaság a bálványozáshoz tartozott, s azért megengedett, szent dolognak tekintetett (Józ. 2. r. 1-sõ jegyz.).
Csel 15,20
A megfojtott állatok húsának evésétõl; mivel abban a vér még megvagyon. A vér fõeleme lévén az állati életnek, ennélfogva azt áldozatúl kellett bemutatni (lásd Móz. III. 1. r. 5-ik jegyz.), és tisztátalannak tartatott. Krisztus halálakor szintén ontatott vér, mivel az õ halálában kellett megszûnni a mi állati, vétkes életünknek; de az által a vér megszûnt tisztátalan lenni, mivel tiszta lett mindaz (lásd Apost.cs. 10,15.), mi a vétek miatt, melyet Krisztus elvett, tisztátalan volt. Ha a vérnek evése itt mégis tiltatik, ez nem azért van, mintha a vér tisztátalannak tartatnék, hanem kiméletbõl a zsidók iránt, hogy nekik a megtérés ez által is könnyíttessék, és a zsidókból lett keresztények kedveért, kik azon felette megütköztek, s talán el is szakadtak volna, ha óhajtásuk e részben nem teljesedik. Késõbb, midõn a keresztény religio tiszta felfogása átalános lõn, az anyaszentegyház is megengedé enni a vért.
Csel 15,21
Értelme ez: Minden városban vannak olyanok, kik Mózes törvényét olvassák; ezektõl megtanúlhatják a pogányságból megtért keresztények, mik tiltatnak a zsidóknak, hogy azokban irántok kimélettel legyenek. Mások így: Ez csak a pogányságból megtért keresztényeknek irassék; mert a zsidókból lettek a nélkül is tudják ezt, mivel a zsinagógákban a törvény minden szombaton olvastatik.
Csel 15,23
Lásd az 1. v.
Csel 15,24
A görög hozzáteszi: mivel azt mondák, hogy körûl kell metéltetni s a törvényt megtartani.
Csel 15,26
föláldozták.
Csel 15,28
Ime az egyházi gyülekezetek határozata nem más, mint a Szentlélek határozata, az egyházi elöljárók által kifejezve.
Csel 15,29
Lásd a 20. v.
Csel 15,31
a vigasztaló határozaton.
Csel 15,32
kik az isteni titkok értelmezésének adományával magok is bírtak. Az ilyenek is prófétáknak neveztetnek. Lásd Joel 2,28.
Csel 15,33
A görög szerint: az apostolokhoz.
Csel 15,34
A végsõ szavak: „Judás tehát stb.“ nincsenek a görögben.
Csel 15,35
Ez idõtájban ment Péter ismét Antiokiába (Gal. 2,11.), s a régi hagyomány szerint ott maradt egy ideig, mint püspöke az ottani nagyszámú keresztény községnek, mely a pogányságból tért vala meg; de az alatt némely ásiai tartományokat is beutazott, hogy az ottlevõ községeket meglátogassa és újakat alapítson. Klaudius császár halála után (lásd Apost.cs. 12. r. 19-ik jegyz.) visszatért Romába. Néró uralkodásának vége felé Korintusban találjuk õt, honnan Pállal együtt Romába ment, s ott vértanúhalállal múlt ki Kr. u. 66. vagy 68. évben. Lásd Apost.cs. 28. r. 17-ik jegyz.
Csel 15,37
az õ rokonát (Kol. 4,10.). Lásd Apost.cs. 12,12.
Csel 15,38
A görög szerint: Pál pedig jónak tartá.
Csel 15,39
Pál, úgy látszik, megrótta Barnabásban a nagy engedékenységet rokona, Márk iránt, ki õket elsõ apostoli útjokban, valószinûleg bátorság hiánya miatt, elhagyá; ellenben Barnabás talán túlságos szigorról vádolhatta Pált, hogy Márk iránt nem volt több türelemmel. Mindakettõ jobb meggyõzõdését követte, és az Isten országának terjesztéseért buzgólkodtak. Hogy ez által a kölcsönös szeretet, legalább hosszabb idõre, nem sértetett meg, mutatja azon tény, hogy Pál csakhamar ezután (Kor. I. 9,6.) Barnabásról, mint hû segédtársáról emlékezik, és utóbb Márk ismét az õ útitársa volt (Kol. 4,10.11. Tim. II. 4,11. Filem. 24. v.). Ar. sz. János és sz. Jeromos megjegyzik egyébiránt, hogy Isten e visszavonást az õ országának javára engedte meg, s alkalmúl azon végre, hogy Pál és Barnabás most már elváltan több tájakon hirdethessék az evangéliomot.
Csel 15,40
Itt kezdõdik az. Pálnak második apostoli útja.
Csel 15,41
Több görög nyomtatványban és kéziratban nincsenek meg a befejezõ szavak: „megparancsolván, hogy tartsák meg stb.“
Csel 16
Csel 16,16
Mind e történetek Kr. u. 51. és 52. vagy 52. és 53. évekre esnek.
Csel 16,1
Lásd Apost.cs. 14,6.
Csel 16,1
A zsidónõk férjhez mehettek pogányokhoz, ha ezek nem voltak kananiták (Móz. II. 34,16. Móz. V. 21,10. s követk.). Anyja neve Eunice volt (Tim. II. 1,5.)
Csel 16,2
Lásd Apost.cs. 14,1.
Csel 16,3
Pál önakaratjából tette ezt a gyarló zsidók végett, kik a körûlmetéletlenekkel társalkodni nem akartak (vesd össze: Kor. I. 9,20.). Nem szükségképen tette ezt, hanem mivel hasznosnak látta a zsidók megnyerésére. Ellenben Títust (Galat. 2,3.) nem engedé körûlmetéltetni, mivel a zsidók õt arra kényszeríteni akarták. Itt azért nem engedte meg, mivel a zsidók a körûlmetélést mint szükségest követelék. Szépen mondja sz. Gergely: Gyakran elvesz az erény, midõn eszélytelenûl gyakoroltatik, ellenben megmarad az, ha gyakorlata eszélyességbõl néha elhalasztatik.
Csel 16,4
Lásd Apost.cs. 15,28.29.
Csel 16,6
Lásd a bevezetést a galatákhoz írt levélnél.
Csel 16,6
az úgynevezett proconsularis Ásiában, egy, Frígiától délre fekvõ tartományban.
Csel 16,6
Annak okát, hogy a Szentlélek bensõképen eltiltá õket a tanítástól, a 9. v. adja, mely szerint Pál megintetik, hogy Europába menjen.
Csel 16,7
Kis-Ásiában egy táj, Propontis és Lídia között, az egeumi tengernél.
Csel 16,8
város az egeumi tengernél Kis-Frígiában.
Csel 16,10
Lukács, e könyv írója, magát is az útitársak közé számítja, s így értésûl adja, hogy ez utat Pállal együtt tette.
Csel 16,11
sziget az egeumi tengeren.
Csel 16,11
város és kikötõ Tráciában, Macedonia határain.
Csel 16,12
város éjszakkelet felé Neápolistól két mértföldnyire. Lásd a Filipp. írt levelet.
Csel 16,12
„Ezen városban stb.“ nincs meg a görögben.
Csel 16,13
Folyók közelében szerették a zsidók választani imahelyeiket, a tisztuláshoz szükséges víz miatt.
Csel 16,14
város Lídia és Míszia határán.
Csel 16,14
hihetõleg egy megtért nõ (lásd Apost.cs. 10,2.).
Csel 16,14
kegyelmet adott neki, melylyel õ szivesen együtt munkált.
Csel 16,16
ki a roszlélektõl vala megszállva, mely neki a jövendõket megmondá. – A gonosz lélek, éleselméjénél fogva, a jól ismert múltból és jelenbõl gyakorta következtetheti a jövendõt. Mivel a pogányok a jóstehetséget Apollo befolyásának tulajdoníták, ki Pithonnak is neveztetett, mert az e nevû kigyót megölte, ennélfogva a gonosz lélek itt pithoni léleknek neveztetik. Vesd össze: Máté 4,24. Kir. I. 28. r. 8-ik jegyz.
Csel 16,17
más görög olvasás szerint: kik nekünk stb. A gonosz lélek e vallomást, ménelyek (Béda) szerint, az Istentõl kényszerítve tette; ar. sz. János szerint, hogy Pálnak hizelegjen, s ez neki békét hagyjon; ismét mások (Corn. a Lapide) szerint, hogy Pál által kiûzessék s így urait ellene lázítsa.
Csel 16,18
terhére esvén ez. Vesd össze: Márk 1,34.
Csel 16,21
A vallási szertartásokban való újitások a romaiaknál fõbenjáró vétkekûl tekintettek.
Csel 16,22
nyaktól derékig.
Csel 16,24
mi által helyzetök még kínosabb lett. Lásd Jerem. 20. r. 3-ik jegyz.
Csel 16,27
az õrökre törvény szerint a foglyok büntetése méretett, ha ezeket elszalaszták. Lásd Apost.cs. 12,49.
Csel 16,30
A földrengéssel járó rendkivüli események azon meggyõzõdésre vitték õt, hogy azok Pál és Szílás miatt történtek, vagy mindez általok eszközöltetett; s így lett hivõ.
Csel 16,35
Azt hitték, hogy az istenek a rajtok elkövetett bántalom miatt haragszanak.
Csel 16,38
s így nyilvános bizonyságot tegyenek ártatlanságunk felõl. Romai polgárt romai törvényeknél fogva nem volt szabad megvesszõzni. Tarzus, Pál szülõvárosa, Augustus császár alatt szabad város volt, s polgárjogot is nyert. Mivel Pál Apost.cs. 22,28. magát született romai polgárnak mondja. Szílásról nincs részletesebb adat.
Csel 16,40
Lásd a 14. v.
Csel 16,40
ugyanazon évben Kr. u. 52. vagy 53. évben.
Csel 17
Csel 17,1
két város Macedoniában.
Csel 17,1
Macedonia fõvárosába.
Csel 17,1
Más városokban a zsidóknak csak kisebb imahelyeik voltak, lásd Apost.cs. 16. r. 17-ik jegyz.
Csel 17,3
a Messiásnak.
Csel 17,4
vagy inkább a görög szerint: pogány tisztelõi (az igaz Istennek) azaz, zsidótársak.
Csel 17,5
vagy, álbuzgalomtól elragadtatván.
Csel 17,5
a hol tartózkodtak. Pál más helyen rokonának nevezi õt (Rom. 16,21.).
Csel 17,6
A görög szerint: Ezek, kik a világot (a romai birodalmat) fölzendítik, s ide is eljöttek stb. – „Krisztus maga is vádoltatott lázitásról, mivel nem akart lázadást indítani (lásd Ján. 18,36.); s a forradalmi szellem e hamis vádjának sokszor ki voltak téve az õ igaz hivei akkor, midõn az isteni rendet hirdették.“
Csel 17,9
Meg kellett igérniök, hogy Pált és társait magoknál többé nem tartják.
Csel 17,10
város Macedoniában.
Csel 17,14
hogy a tenger irányában folytassa tovább útját, s így a netaláni ármányokat elkerûlje. Vajjon Pál ezen útját Athenébe tengeren tette-e vagy szárazon, a szövegbõl nem tûnik ki.
Csel 18,7
Attika fõvárosába, a görög tudományosság és mûvészet székhelyére.
Csel 17,17
a pogányságból megtértekkel. Lásd Apost.cs. 10,2.
Csel 17,18
Az epikureusok, Epikurnak egy athenei bölcsésznek hívei, elismerék ugyan, hogy vannak fensõbb lények, de az isteni gondviselést tagadták, s a jóllétet, gyönyört tarták legfõbb jónak. Ellenben a stoikusok, így neveztetve az athenei stoa- (csarnok)-tól, hol összejövének, azt taníták, hogy a bölcs csak önmaga által bölcs, erényes és boldog. Az Isten is, valamint minden, a sorsnak van alávetve, a lélek halál után föloszlik az istenségbe stb. Ezeknél az öntetszés és nagyravágyó gõg uralkodott.
Csel 17,18
A görög szerint: idegen istenek.
Csel 17,19
Az Areopagus, azaz, Ares (Mars) halma, emeltebb hely volt szabad ég alatt, hol a legfõbb törvényszék gyûlt egybe, az államügyek elintéztettek, s nyilvános hirdetések tétettek a néphez. A hitrege szerint, Mars e halmon védelmezte magát tizenkét isten elõtt Neptun egyik fiának megöletése miatt.
Csel 17,21
Az atheneiek ujságvágyáról más írók is beszélnek.
Csel 17,22
Pál, tele evangéliomi eszélyességgel, hallgatóinak hajlamát akarja megnyerni, midõn a közönséges mértéket meghaladó ajtatoskodásukat dicséri; de hogy az isteni igazságból semmit se vonjon le, s ne látszassék e buzgalmat helyeselni, túlbuzgóságnak mondja azt, értvén egyszersmind az õ vakbuzgóságukat.
Csel 17,23
A görög szerint: szentélyeiteket.
Csel 17,23
Diog. Laertius szerint, midõn Athenében mirígyhalál dühöngött, s mind a mellett, hogy minden ismert istenhez folyamodtak az atheneiek, a döghalál nem akart szûnni. Epimenides, krétai bölcsész tanácsa folytán, egy ismeretlen istenhez fordultak, ki a hitrege szerint, a mirígyhalált eltávolítani képes volna. Ennek emelték a kérdéses oltárt. – Mások másképen.
Csel 17,26
A görög szerint: És egy vérbõl.
Csel 17,26
azaz: meghatározta, hogy az emberek bizonyos idõben és bizonyos helyeken a földet lakják.
Csel 17,27
az õ teremtményeiben, melyekben az õ isteni tulajdonai tükrözõdnek, s mintegy bennök rejlik.
Csel 17,27
jóllehet õt mindenki már önmagában feltalálhatja.
Csel 17,28
Õbenne van létünk, életünk és mozgásunk. A „benne“ kifejezi ama bensõ viszonyt, melyben az ember Istennel áll, s a tõle való föltétlen függést, a mennyiben mindene, testi és lelki élete s az élet folytonossága Istentõl vagyon. (Ágost. Tamás).
Csel 17,28
Részesei vagyunk az õ lényegének, s egyszersmind Isten fiai vagyunk, a mennyiben szellemi élettel bírunk. A fönebbi szavak Aratus- ciliciai költõnél, Pál földijénél, úgyszintén Kleantesnél és Pindárnál találtatnak.
Csel 17,29
Mi Isten nemébõl, Istenhez hasonlók vagyunk, de õ végetlenûl fönségesebb nálunknál. Hogy volnának õhozzá hasonlók a lelketlen teremtmények, melyek hozzánk sem hasonlók, mivel igen messze állanak alattunk. Vesd össze: Bölcs. 13,11–19. 15,7. s követk. Izai. 44,12. s követk. Jerem. 10,3–5. Baruk 6. r.
Csel 17,30
végtelen béketûrésénél fogva elszenvedte.
Csel 17,31
Lásd Ján. 5,27.
Csel 17,34
ez lett Athene elsõ püspöke.
Csel 18
Csel 18,1
Korintus, a jóniai és egei tenger közötti földszoroson, fõrvárosa volt Akájának. Lásd a bevez. a Korint. lev. Pál oda õszkor jött Kr. u. az 52. vagy 54. évben.
Csel 18,2
Lásd Apost.cs. 2,9.
Csel 18,2
zsidóból lett keresztényt, lásd a 26. v.
Csel 18,2
romai császár.
Csel 18,3
Pál kézimunkájával kereste meg élelmét (lásd Apost.cs. 20,34. Tessz. I. 2,9. Kor. I. 4,12.). Mivel keleten a falukban igen ritka a vedégfogadó, az utasok bõrbõl vagy posztóból készített kis sátor által védik magokat az esõtõl s az idõjárás egyéb viszontagságaitól.
Csel 18,4
„közbevetvén… nevét“ nincs meg a görögben.
Csel 18,5
Lásd Apost.cs. 17,14. s követk. Timoteus Macedoniából már elõbb visszajött Athenébe; de Pál õt ismét Tesszalonikába küldötte, honnan most Szílással együtt megérkezett (Tessz. I. 3,1.2.).
Csel 18,5
A görög szerint: Pál igen gerjedezett lelkében.
Csel 18,6
Lásd Apost.cs. 13,51.
Csel 18,6
A ti büntetéstek (a megátalkodástok által érdemlett büntetés) jõjön rátok.
Csel 18,6
nincs vétkem a ti veszteteken.
Csel 18,7
megtért (Ap.cs. 10,2.). A görögben csak Justus vagyon.
Csel 18,12
Seneca bölcsész öcscse.
Csel 18,13
a törvény ellen lázítja.
Csel 18,15
valami tanításról, tanítók neveirõl (Krisztusról, Pálról).
Csel 18,17
A görög hozzáteszi: a görögök.
Csel 18,17
ki, némelyek szerint, vádló volt.
Csel 18,17
ellenszenvbõl a zsidók iránt, tetszést akarván nyerni a helytartó elõtt.
Csel 18,18
Kr. u. az 54. vagy 56. évb.
Csel 18,18
egy korintusi kikitõben.
Csel 18,18
valószinûleg a nazareusoké (Móz. IV. 6. r.), kik fogadalmok ideje alatt részegítõ italoktól tartózkodtak, hajokat megnövesztették, de annak teljesítése után levágták, és áldozatot mutattak be. Pál a mózesi szertartási törvény szokásait nem tartotta ugyan szükségeseknek, de akkor és az õ helyzetében mégis hasznosaknak látta, mivel ez által a zsidók gyengeségét akarta kimélni, s azt megelõzni, hogy tõle, mint törvényszegõtõl ne fussanak, s így az üdvre vivõ utat magoktól el ne zárják (l. Ap.cs. 16,3.).
Csel 18,19
Jónia fõvárosába, mely Szmirna és Miletus között, híres volt Diana nagyszerû templomáról.
Csel 18,19
nem lakott többé Aquilánál és Priscillánál.
Csel 18,21
A görög szerint, mondván: Mindenesetre Jerusalemben kell lennem az ünnepen, de ismét stb. Némelyek ez ünnepet húsvétnek, mások pünköstnek tartják.
Csel 18,22
Lásd Apost.cs. 8,40.
Csel 18,22
Jerusalembe az ünnepre.
Csel 18,22
Lásd Apost.cs. 6,5. E tartózkodása Kr. u. az 54. mások szerint 57. évre esik.
Csel 18,23
Itt kezdõdik sz. Pál apostolnak harmadik nagy térítõ útja. Lásd Apost.cs. 15,40.
Csel 18,23
Lásd a bevezetést a galatákhoz írt levélnél.
Csel 18,23
Lásd Apost.cs. 2,10.
Csel 18,24
Vesd össze: Kor. I. 1,12. 3,4.
Csel 18,25
Jézus religiójára (lásd Apost.cs. 9,2.).
Csel 18,25
Apollo valódi tanítványa volt Jánosnak, s mint ilyennek a megjelent Messiásra kelle mutatnia, tehát Jézusról beszélnie, mint maga keresztelõ János tette (Máté 3,1. Ján. 1,19. s követk.). A kereszténységrõl mélyebb ismeretekkel nem bírt, hihetõleg, mivel eddig keresztényekkel nem jött össze, és csak Jézus megjelenésérõl és tetteirõl hallott vagy magától Jánostól, vagy tanítványai egyikétõl.
Csel 18,26
mire azután Krisztus keresztsége következett.
Csel 18,27
Görögországba.
Csel 18,27
A görög hozzáteszi: a kegyelem által.
Csel 19
Csel 19,1
a tengertõl távolabb esõket, u. m. Galátziát, Frígiát stb.
Csel 19,1
Kr. u. 54. vagy 57. évb.
Csel 19,1
János-tanítványt.
Csel 19,2
Meg vagytok-e erõsítve? Hogy meg vannak keresztelve, föltehette róluk, mivel mint hivõk jelentek meg. Lásd Apost.cs. 8,14–17.
Csel 19,2
Tehát csupán Jézusról, mint megjelent Messiásról volt tudomásuk, a nélkül, hogy tanításába beavatva, és a keresztség által tanítványaivá lettek volna.
Csel 19,3
kérdé tõlök.
Csel 19,3
Ki nevében adatott föl nektek a keresztség? Ha az Atya, Fiú és Szentlélek nevében adatott fel, akkor ismernetek kell a Szentlelket. Lásd Máté 28,19.
Csel 19,3
Mi János keresztségét vettük föl. L. Ap.cs. 1,5. Máté 3. r.
Csel 19,4
A görög hozzáteszi: Krisztusban. Sz. Jeromos, Tamás és Bonaventura ebbõl azt következtetik, hogy János keresztelésének igéi ilyformák lehettek: Én téged keresztellek és fölavatlak az eljövendõ Krisztus hitébe. Pál mondani akarja: János keresztsége csak a bûnbánat és elõkészület keresztsége volt, nem pedig az újjászületés tulajdonképen való fürdõje, nem Jézus keresztsége.
Csel 19,5
Lásd Apost.cs. 8,16.
Csel 19,6
Lásd Apost.cs. 8,17. 2,4.
Csel 19,9
a zsidók közõl.
Csel 19,9
Vesd össze: Apost.cs. 13,46. 18,6.
Csel 19,9
annak tanteremében. Ez hihetõleg bölcsészeti elõadásokat tartott, mint ezt akkor Efezusban és más városokban többen cselekedték.
Csel 19,10
proconsularis Ásiában, vagy Jóniában.
Csel 19,12
Lásd Apost.cs. 5,15.
Csel 19,13
Lásd errõl Máté 12. r. 22-ik jegyz.
Csel 19,13
Észrevették Pálnál, hogy õ Jézus neve által sikeresen ûzte ki az ördögöket.
Csel 19,16
kik az ördögûzést mondák. A gör. szer.: kettõt közõlük.
Csel 19,18
A hivõk közõl is sokat megszállott a szent félelem, s azért Pálhoz és társaihoz menének, hogy bûneiket megvallják. Vajjon a hivek ez alkalommal bûneiket nyilván vagy titokban valloták-e meg, e helybõl nem tûnik ki; de a kath. értelmezõk legtöbben az utóbbi véleményben vannak. Lásd egyébiránt a bûnmegvallásról Ján. 20,22.23.
Csel 19,19
E szócska jelenti, hogy itt új elbeszélés kezdõdik. A kikrõl itt szó vagyon, úgy látszik, azok bûbájosságot gyakorló pogányok voltak. Ha keresztényekrõl volna szó, nem mondatnék csupán: hogy némelyek közõlük a bûbájosságról lemondván, könyveiket megégeték; hanem, hogy ezt mindnyájan tették. A bûvészet és varázslat egyébiránt Efezusban gyakori volt.
Csel 19,19
az egybegyûlt hívek elõtt.
Csel 19,19
ezüst drachmára, mintegy tizenötezer forintra. A régi könyvek (kéziratok) igen drágák voltak; a bûbájos könyvek képzelt becsökért épen nagyra tartattak.
Csel 19,21
Lásd Kor. I. 16,5.
Csel 19,21
Lásd Apost.cs. 20,22. s követk.
Csel 19,21
Rom. 15,22. s követk.
Csel 19,23
az evangéliom miatt. Kr. u. 57. mások szerint 58. évb.
Csel 19,24
A nagytemplom mintájára kicsinyben. E templomkák a gonosz ellen talizmánúl hordattak, vagy pedig a házakban bálványképek gyanánt felállíttattak.
Csel 19,24
legényeinek, munkatársainak.
Csel 19,27
keresményünk ez a része.
Csel 19,27
A görög szerint: Diana, a nagy istennõ.
Csel 19,28
ily gonosz tettet nem fog elszenvedni.
Csel 19,29
a játékszín több városban nyilvános népgyülés-helyûl szolgált.
Csel 19,31
A görög szerint: Asiarkák. Igy neveztettek az ásiai tartomány fõpapjai.
Csel 19,32
t. i. a játékszinben.
Csel 19,33
Hogy a zavarnak véget vessenek, némelyek a zsidó Sándort, ki valószinûleg szós ember vala, vonták elé, s magok a zsidók is elõretolták õt, azon reményben, hogy õket majd kimenti, s megmutatja, hogy õk nem cselekszik azt, mit Pál.
Csel 19,33
mint Pál ellenfele. Ez tán ugyanaz, kirõl szó van Tim. I. 1,20. Tim. II. 4,14.
Csel 19,35
valószinûleg a helytartó titkárja.
Csel 19,35
A görögben szószerint: és az õ égbõl szállott (képének). Több régi bálványképekrõl volt az a hiedelem, hogy azok az égbõl szállottak le.
Csel 19,40
A görög szerint: pedig semmi sincs, mivel ez összecsõdülésrõl számot adhatnánk.
Csel 20
Csel 20,1
E szavak „intvén õket“ nincsenek a görögben. Az e részben elõadott történetek Kr. u. 58. mások szerint 59. évre esnek.
Csel 20,3
Jerusalembe.
Csel 20,4
Lásd Apost.cs. 17,10.
Csel 20,4
Lásd Apost.cs. 17,1.
Csel 20,4
Lásd Apost.cs. 16,1.
Csel 20,6
Lásd Apost.cs. 16,12.
Csel 20,6
Lásd Máté 26,17.
Csel 20,7
a szent áldozat és vendégség tartására (lásd Apost.cs. 2,42.). A hét elsõ napja a mi vasárnapunk, az Úr föltámadásának napja (lásd Máté 28,1.). Valamint a zsidók szombaton, úgy a keresztények vasárnap tartották vallási összejöveteleiket. Lásd Kor. I. 16,2.
Csel 20,10
õ ismét él. Vesd össze: Kir. IV. 4,34.35.
Csel 20,11
Lásd a 8-ik jegyz.
Csel 20,11
szeretet-lakomát tarta. Lásd Apost.cs. 2,42.
Csel 20,13
tengerparti város Nagymísziában az egeumi tengernél.
Csel 20,14
Leszbos szigetének fõvárosába.
Csel 20,15
sziget Leszbos és Számos között.
Csel 20,15
egy jóniai városba. A görög szerint: Számosba jutánk, és meghálván Trogiliumnál (Jónia egyik hegyénél) azután való nap stb.
Csel 20,16
mint a Szentlélek elküldetésének idejét. Ily módon tétetett át az izraelíták pünköst ünnepe a lélek és igazság birodalmába. Lásd Luk. 22. r. 5-ik jegyz. Apost.cs. 2,1. Jerusalembe szándéklott utazásáról vesd össze: Rom. 15,25. s követk.
Csel 20,17
a város és környék (2. 5. v.) papjait és püspökeit (28. v.). Ireneus.
Csel 20,21
erõs okokkal hirdetvén.
Csel 20,22
ösztönöztetve a Lélek által, s az õ parancsához lekötve.
Csel 20,24
lelkem üdvénél.
Csel 20,24
A görög szerint: örömmel végezzem.
Csel 20,26
hogy a mit tennem kellett, megtettem, s nem rajtam múlt, ha valaki elvesz közõletek.
Csel 20,28
Az itt „püspököknek“ fordított szó a görögben „felügyelõt“ jelent. Ezzel tulajdonképen a fõvének, az apostolok utódai jelöltetnek. De valamint a 17. v. a vének alatt az efezusi községeknek nem csupán a papjai hanem püspökei is értetnek, úgy itt a püspökök alatt a papok is egyszersmind. Ez a két név gyakran fölcseréltethetett a régi anyaszentegyházban, mert a püspökök a papok tisztét is gyakorolták, a papok pedig részt vettek a püspökök gondjaiban a nyáj fölötti õrködésnél. Lásd Apost.cs. 14. r. 19-ik jegyz. Az elöljáró rendeltetése a Szentléleknek tulajdoníttatik, mivel ahhoz õ adja a különös kegyelmeket (vesd össze: Ján. 10. r. 4-ik jegyz.). Az elöljárók rendeltetéseûl itt az Isten anyaszentegyházának kormányzása jelöltetik ki. „Kormányzás“ helyett a görögben „legeltetés“ van, mi annyit tesz, mint vezérleni, óvni a veszélyektõl, és táplálni tanítás és egyéb üdveszközök által az örök életre. „Melyet maga vérével szerzett“ ez az „Isten“-re vonatkozik, és sz. Pál vallomását fejezi ki Jézus Krisztus istenségérõl s az õ váltsághaláláról. Lásd Apost.cs. 8,32. s követk.
Csel 20,29
tévtanítók.
Csel 20,30
Lásd a Timoteushoz írt I. és II. levelet.
Csel 20,32
az épületet befejezni, melyet mi elkezdettünk; a kereszténységnek belsõleg és külsõleg még nagyobb kiterjedést szerezni. Vesd össze: Efez. 2,20. Kol. 2,7.
Csel 20,32
az örök élet örökségében minden keresztények között (nektek is) részt engedni.
Csel 20,35
Sz. Pál az erõtlen hiveket kimélte, midõn apostoli fáradalmaiért nem kivánt tõlök tartást, mint a kik ezen könnyen megütközhettek volna.
Csel 20,35
Vesd össze: Luk. 6,30. 11,41. 18,22. Ján. 21,25.
Csel 21
Csel 21,1
Sziget az egeumi tengeren. E rész történetei ugyanazon évre esnek.
Csel 21,1
sziget az archipelaguson.
Csel 21,1
nagy tengerparti város Líciában.
Csel 21,4
A Szentlélek által elõre látták Pál szenvedéseit; de tulajdon, csalékony szellemöknél fogva tanácsolák neki, hogy térjen ki azok elõl. Pál azonban nem hagyá magát eltántoríttatni.
Csel 21,7
tengerparti város, ma St. Jean d’Acrenak neveztetik.
Csel 21,8
Lásd Apost.cs. 8,40.
Csel 21,8
keresztény hithirdetõ.
Csel 21,8
Lásd Apost.cs. 6,5. és 8. r.
Csel 21,9
szent elragadtatásban gyakran szólván, tanítának s a jövendõt is megmondák.
Csel 21,12
a cezareabeli keresztények.
Csel 21,16
Ennek valószinûleg háza volt Jerusalemben; nehányat tehát befogadhatott, nehányat pedig, mivel a városban ismerõs volt, másutt szállásolhatott el.
Csel 21,18
mindnyájan a papok, az egyes gyülekezetek elöljárói Jerusalemben püspökjöknél egybegyûlének. Az apostolok közõl csak Jakab maradt Jerusalemben, a többiek elszéledtek az Úr parancsa szerint (Máté 28,19.) az egész világon.
Csel 21,20
az ó törvény szoros megtartását hasznosnak tartják, habár nem okvetlen szükségesnek is az üdvösségre. A kereszténységre áttért zsidókat, úgymond sz. Ágoston, a zsidó szertartásoktól nem kell visszatartani, mintha azok kárhozatosak volnának; a pogányokat pedig nem kell azokra kényszeríteni, mint szükségesekre.
Csel 21,21
A szertartások elhagyását, mintha azok megvetendõk s bûnrevivõk volnának, Pál nem tanította; sõt maga is megtartotta, s azok megtartását hasznosnak itélte oly esetben, ha az erõtlen hitûek azok elhanyagolása miatt megbotránkoztak volna (Apost.cs. 16,3. 18,18.). A mondott hír tehát rágalom volt. Mindazáltal roszallotta és elvetette azon véleményt, mintha a törvényes szertartások a zsidókból megtért keresztényekre nézve szükségesek volnának, és azért azok elmulasztását meg is engedte.
Csel 21,23
nazareusi fogadásuk. Mintegy három év elõtt Pál is ugyanezen fogadalmat tette. L. Ap.cs. 18. r. 21-ik jegyz.
Csel 21,24
tedd meg mindazt, mit a fogadalmi idõ elteltének végével tenni köteles a nazareus.
Csel 21,24
A hajlenyírés az utolsó szertartás volt a fogadalomidõ lejárásakor. Ezt sok és költséges áldozatok elõzték meg, mit a szegények nem könnyen tehettek. Azért helyettök gyakorta gazdagok tették meg. Ezt kelle Pálnak is tennie, s ez által megmutatnia, hogy a törvény mellett buzgólkodik.
Csel 21,25
A görög szerint …végzés szerint, hogy semmi a félét ne tartsanak, hanem csak, hogy tartóztassák meg magokat stb. Vesd össze: Apost.cs. 15,20. E vers egy ellenvetést elõz meg. Te azt mondod nekik: hogy az apostoli gyülekezet végzése által a szertartási törvény kötelezettsége megszûnt. Mindenesetre; hanem e végzést egyenesen a pogányságból megtért keresztényekre nézve hoztuk. A zsidókból megtértek szintén kivehették ezt abból; de mivel õk a törvény iránti ragaszkodásban nõttek fel, az õ gyengeségöket kimélendõk, nem akartunk arról szólani, vajjon a szertartási törvényt továbbá is megtartsák-e vagy sem? hanem ezt szabad tetszésökre bíztuk. Ezen gyengeségök kedvéért alkalmazkodjál most te is az õ akaratjokhoz.
Csel 21,26
megtisztítá magát, mint egy nazareus, ki magát tisztátalanná tette (Móz. IV. 6,9.).
Csel 21,26
megjelenté a papnak, hogy még hét napjok van a nazareusi fogadalom megtartásából hátra, és mikor jõjenek el, hogy a rendelt áldozatokat bemutassák. Pál a zsidók között zsidó volt, hogy õket megnyerje (Kor. I. 9,20.). Bár vennék példányúl az õ eljárását mindazok, kik a nép gyengeségének, mely néha, bár nem lényeges, de nem is ártalmas, jámbor szokásokhoz annyira ragaszkodik, oly keveset tudnak engedni, s ez által annak megütközésére szolgálnak.
Csel 21,27
Apost.cs. 24,11. szerint, a nazareusi napok még nem teltek el egészen.
Csel 21,27
Ásia tartományából, vagy Jóniából.
Csel 21,29
Lásd Apost.cs. 20,4.
Csel 21,30
elõvigyázatból, nehogy a zendûlés alatt a templomba nyomúljanak, s azt vérontás által megfertõztessék.
Csel 21,31
a római õrség parancsnokának, Líziásnak (Apost.cs. 23,26.), ki ezer emberrel Antonia várába tanyázott.
Csel 21,35
a vár lépcsõihez.
Csel 21,37
Pál a kérdést görög nyelven tette.
Csel 21,38
egy, Flav. József által is említett lázító, ki magát prófétának mondta, és a pusztába futott, miután hordájával együtt Félix helytartó által megveretett. Az õ párthivei orgyilkosok (sicarii) néven neveztettek, mivel mint Palesztina egyéb rablógyilkosai kisebb gyilkokat (sica) hordtak.
Csel 21,39
Lásd Apost.cs. 6,9. 9,11.
Csel 21,40
vagyis, az akkor ott divatozó aramei nyelven.
Csel 22
Csel 22,3
A zsidó tanítványok tanítóik lábainál szoktak volt ülni. Vesd össze: Apost.cs. 5,34.
Csel 22,3
A görög szerint: buzgólkodván Istenért.
Csel 22,4
a kereszténységet. Lásd Apost.cs. 9,2.
Csel 22,5
Vesd össze: Apost.cs. 9,1–18.
Csel 22,9
azaz: õk látták ugyan a világosságot, de nem a megjelenõ személyt; hallottak ugyan zajt, de nem érthetõ szavakat. Igy egyeztethetõ meg e vers az Apost.cs. 9,7. verssel. A görög szerint: láták a világosságot és megrettentek, de annak stb.
Csel 22,12
az ó törvényt még megtartó keresztény. A görög szerint: jámbor férfiú a törvény szerint.
Csel 22,13
nyerd vissza látásodat.
Csel 22,14
Jézust, a Messiást.
Csel 22,17
Lásd Kor. II. 12,2.
Csel 22,20
Pál szerényen feleli: Azt hiszem mégis, hogy itt valamit tehetek; mert a zsidók úgy ismernek engem, mint a kereszténység üldözõjét, és ha látják bennem a rögtöni vátozást, õk is más gondolatra térnek.
Csel 22,23
felsõ ruháikat, palástjaikat.
Csel 22,23
a lázadás jeléûl. A ruhák elvetése kövezési szándékra mutatott. Lásd Apost.cs. 7,57.
Csel 22,25
hogy megostorozzák. Mások a görögöt így: És mikor kiköték õt szíjazásra (ostorozásra).
Csel 22,25
Lásd Apost.cs. 16,37.
Csel 22,28
mint jutottál te ahhoz?
Csel 23
Csel 23,2
Ananiás, Nebedeus fia, letett fõpap volt, de miután Jonatás fõpapot a rablógyilkosok (a Palesztinában ekkor dulongó szikáriusok) a templomban megölték, Ananiás eltulajdonítá a fõpapi hivatalt. Flav. József nagyravágyó, kegyetlen embernek festi õt.
Csel 23,3
te képmutató! Maga Isten (lásd Márk 13,11.) szólt Pál szája által és itélt. A szó be is teljesedett; mert midõn a rablógyilkosok Monakem alatt Jerusalemet hatalmokba ejték, õt testvérével együtt meggyilkolták.
Csel 23,3
Törvény szerint a vádlottat elõször ki kellett hallgatni, mielõtt megbüntessék.
Csel 23,5
Lásd 1-sõ jegyz.
Csel 23,6
Lásd Apost.cs. 4,1.
Csel 23,6
Lásd Máté 3. r. 13-ik jegyz.
Csel 23,6
farizeus õsöktõl származott. A görög szer.: farizeus fia.
Csel 23,6
Azon reménység miatt itéltetem el, hogy a halottak egykor feltámadnak. – A feltámadás a megváltásnak befejezése, a mennyiben ott utóljára az ember testén is végbemegy az, mi lelkén kezdetett meg; tehát igen alkalmasan vétetik itt a váltságban való teljes hitnek kifejezéseûl. Pál a farizeusok kedvéért említi azt, kik a feltámadást hitték. Mivel a tanácsbeliek legnagyobb része e felekezethez tartozott, általok védelmet remélt a szadduceusok ellen, kiknek részén Ananiás a fõpap volt.
Csel 23,9
A görög szer.: És a farizeusok pártjából való irástudók.
Csel 23,9
akkor az õ tanítása fontossággal bír, és hallgatnunk kell arra. A kompluti görög kiadásban még ez van: ne tusakodjunk Isten ellen.
Csel 23,11
Vesd össze: Apost.cs. 18,9. 19,21.
Csel 23,15
úgy, hogy ti ártatlanoknak fogtok látszani.
Csel 23,23
harmadik órája után az elsõ, éjjeli õrváltásnak, mely 6 órakor kezdõdött, s így 9 óra után. Lásd Márk 15. r. 5-ik jegyz.
Csel 23,25
E vers nincs meg a görögben.
Csel 23,31
városka a Jerusalembõl Cezareába vivõ útban.
Csel 24
Csel 24,1
ügyviselõvel. A romai törvénykezés bizonyos formái végett kényszerûltek a zsidók romai ügyvivõket választani.
Csel 24,2
nagy javára vannak e népnek a te intézkedéseid.
Csel 24,3
Ez mind üres hízelgés volt; mert az õ kormánya alatt épen az ellenkezõ történt.
Csel 24,5
mely a köznyugalmat megháborítja.
Csel 24,9
a fõpap és vének (1. v.).
Csel 24,14
A görög szerint: az atyák Istenének.
Csel 24,17
több évvel ezután, hogy e vallásra tértem.
Csel 24,17
Lásd Apost.cs. 21,15. s követk. A fogadástételrõl nincs szó a görögben, de érteni kell.
Csel 24,22
a kereszténység felõl, s így könnyen határozhatott volna.
Csel 24,22
Félix meg volt gyõzõdve az apostolnak ártatlanságáról, mint ezt mutatja a szelíd bánásmód, melyet ezentúl elrendelt (23. v.); de õt elbocsátani nem engedé a zsidóktól tartó félelme.
Csel 24,23
A görög hozzáteszi: vagy a hozzájöveteltõl.
Csel 24,26
A romai helytartók közönségesen haszonlesõk, zsarolók voltak. Pénz kellett Félixnek, nem tanítás. De vajjon gazdag volt-e Pál? nem; de Félix tudta, hogy a keresztények egymást segítik. Azért írta sz. Ignácz, midõn bilincsekben Romába vitetett, a hívekhez: hogy ne gyüjtsenek pénzt az õ kiváltására.
Csel 24,27
Kr. u. 60. vagy 61. évben.
Csel 25
Csel 25,7
A görög szerint: Pál ellen.
Csel 25,10
Én romai polgár vagyok, s így senki sem kényszeríthet, hogy magamat a jerusalemi magas tanács itélete alá vessem; itt, a császár helytartója elõtt kell megitéltetnem.
Csel 25,10
mint neked jobban kellene tudnod.
Csel 25,11
Romai törvények szerint, a romai polgár, mielõtt elitéltetett, a romai népre, s e helyett a császárra hivatkozhatott (felebbezhette ügyét).
Csel 25,13
Agrippa, fia volt azon Heródesnek, ki sz. Jakabot megöleté (Apost.cs. 12,1. s követk.). Bernice, az õ nõvére, vértörõ bûnös viszonyban élt vele.
Csel 25,16
A görög szerint: halálra adni valamely embert.
Csel 25,18
A görög szerint: nem hoztak elé oly bûnt, minõt én gyanítottam.
Csel 25,20
nem tudván azokat eldönteni.
Csel 25,24
A görög hozzáteszi: és itt.
Csel 25,26
a császárnak.
Csel 26
Csel 26,1
mint a szónokoknál közönségesen szokás.
Csel 26,6
a Messiás és az õ országának igérete miatt.
Csel 26,7
A görögben: Agrippa király.
Csel 26,11
Jézust, mint Messiást, megtagadni kényszerítém.
Csel 26,14
A kisérõk leestek eleinte, de csakhamar fölkeltek és bámúlva állottak. Lásd Apost.cs. 9,7.
Csel 26,15
A görög szerint: Õ mondá.
Csel 26,17
midõn én téged meggyõzõ kegyelmem hatalma által kiválasztalak.
Csel 26,18
Lásd Ján. 12,31.
Csel 26,18
örök boldogságot.
Csel 26,23
a zsidónépnek.
Csel 26,30
a kompluti kiadás görög szövege szerint: Miután Pál ez igéket mondotta.
Csel 27
Csel 27,1
vagy: az „augusta“ seregbõl. Igy neveztethetett egy, Judeában feküdt hadosztály.
Csel 27,2
Adrumet (Adramittium) tengerparti város volt kikötõvel egyik kis-ásiai tartományban, Mísziában. Ez utazás Kr. u. 60. vagy 61. évre esik.
Csel 27,2
Az „elindúlánk, velünk lévén“ többes szám azt jelenti, hogy Lukács, az apostol, útitársai között volt, nem pedig a foglyok között; mert ezektõl elkülönzi magát, valamint Arisztarkust is. – A régiek nem igen haladtak elõ a hajózásban, s azért többnyire csak a partokhoz kellett tartaniok. Azért van itt szó a kis-ásiai kikötõk mellett tett hajózásról.
Csel 27,3
Lásd Apost.cs. 15,3.
Csel 27,3
a városba.
Csel 27,4
azaz: éjszaki oldalra Ciprustól, mely Szídontól éjszaknyugatra fekszik.
Csel 27,5
Lásd Apost.cs. 6,9. 2,10.
Csel 27,5
Lásd Apost.cs. 14,6. Egy Lisztra ismeretes Likaóniában, de nem Líciában. A görögben e helyett Míra van, Lícia egyik városa, délre Pamfíliától s nem messze a tengertõl.
Csel 27,7
város a hasonnevû félszigeten Káriában.
Csel 27,7
keleti partjánál Kréta (Kandia) szigetének. Szalmone a sziget hegyfoka éjszakkelet felé.
Csel 27,8
A görög szerint: szép kikötõnek.
Csel 27,8
A görög szerint: Laszea. Krétának száz városa volt.
Csel 27,9
Az engesztelési nap böjtje (Móz. III. 16,29. 23,27.), mely a hetedik hó tizedik napjára esett (szeptember vége felé), mikor az õszi és téli szélvészek már kezdetöket veszik.
Csel 27,13
Lásd Apost.cs. 20,13.14.
Csel 27,15
A Tífon veszélyes forgószél, mely a hajót több s különösen keleti és nyugati oldalról szokta megtámadni, s azt igen megrongálja.
Csel 27,16
A görög szerint: Klauda, délnyugatra Krétától, mostani neve Gozo di Candia.
Csel 27,16
hogy a hajóba fölvegyük, hogy a szigetke mellett törést ne szenvedjen. A hajóhoz közönségesen csónak volt kötve, melyet a be- és kiszállásnál s a teher be- és kirakásánál használtak. Szükség esetén mentõeszközûl szolgált a hajótörésbõl.
Csel 27,17
a hajóba (30. v.).
Csel 27,17
a hajót alúl és fölûl körûlköték a hajókötelekkel, hogy oldalait a hullámok csapkodásai ellen megerõsítsék.
Csel 27,17
Éjszaki Afrika tengermellékénél két zátony van, nagyobb és kisebb. Itt az elsõ értetik, mely Krétától délnyugatra van.
Csel 27,18
a teherbõl valamit, hogy a hajón könnyítsenek.
Csel 27,19
más olvasás szerint: kezeinkkel.
Csel 27,19
a nélkülözhetõbb útipodgyászt.
Csel 27,21
a szakadatlan munka mellett nem is ehettek.
Csel 27,23
a kihez én tartozom, és a kit én tisztelek. Az apostol azért mondá ezt, nehogy a pogányok a következõ kijelentést valamelyik istenöknek tulajdonítsák.
Csel 27,24
mindazok életét, kik a hajóban vannak, megtartja Isten a te kedvedért. Pál hihetõleg könyörgött mindnyájok szabadúlásáért.
Csel 27,27
az ádriai tenger itt tágabb értelemben véve, magában foglalja a szicíliai és jóniai tengert is.
Csel 27,27
A görög szerint: hogy valami tartományhoz közelednek.
Csel 27,28
ölét hat lábnak véve.
Csel 27,30
Lásd a 17. v.
Csel 27,35
meg akarván mutatni nekik, hogy nem csak másokat bátorít, hanem magának is bátorság és teljes bizalom van szivében.
Csel 27,42
s elszaladása nekik tulajdoníttassék vétkûl.
Csel 28
Csel 28,1
Malta, ismeretes sziget Szicília és Afrika között.
Csel 28,2
ápoltak és tápláltak. A görög szerint: és ápolának mindnyájunkat.
Csel 28,11
Marcziusban, mely idõtájon a hajókázás ismét elkezdõdött. Maltában tölték a telet.
Csel 28,11
Kasztor és Pollux, Heléna testvérei, Jupiter és Léda fiai voltak, a görög hitrege szerint, saját foglalkozásuk volt a hajótörést szenvedetteknek segélyûl jõni; ez okból a hajók gyakran jelöltettek az õ képeikkel.
Csel 28,12
tengerparti város Szicíliában.
Csel 28,13
város és hegyfok alsó Olaszországban, Szicíliával általellenben.
Csel 28,13
tengerparti város Kampániában Nápoly mellett.
Csel 28,15
A Romában levõ keresztény községrõl lásd a bevezetést a romaiaknak küldött levélhez.
Csel 28,15
Forum Appii város volt az appiusi úton, nyolcz mérföldnyire Romától. A három taberna (vendéglõ) is város volt ugyanazon úton.
Csel 28,15
fölbátorodott.
Csel 28,16
A görög szerint: Mikor pedig Romába jutottunk, a százados átadá a foglyokat a testõrök fejének; de megengedték Pálnak stb.
Csel 28,17
Mert mint fogoly nem mehetett hozzájok. Elõször saját ügyérõl akará õket értesíteni, hogy innen alkalmat vegyen nekik hirdetni az evangéliomot.
Csel 28,20
mivel a Messiás eljövetelét hirdettem, kit Izrael népe várt, azért vétettem stb. Romai szokás szerint, Pálnak jobb karján volt a láncz, mely (legalább kimenetkor) az õt õrzõ vitéz balkarjához volt erõsítve.
Csel 28,22
Téged is akarunk hallani e vallásról; mert a mit eddig hallottunk, nem igen szolgál annak elõnyére. Mindenütt ellene mondanak, s képtelennek tartják. Vesd össze: Luk. 2,34.
Csel 28,25
még mielõtt elmenének (29. v.).
Csel 28,30
Kr. u. a 63. vagy 64. évig.
Csel 28,31
Két évi fogsága után történhetett, hogy föltett szándéka szerint (Rom. 15,24.) Spanyolországban is hirdette az evangéliomot. Ezt írja romai sz. Kelemen, Cirill, Epifanius és Jeromos. Hogy más helyeket is meglátogatott, az igen valószinû. A 65. évben ismét Europa keleti részein járt, és mint egyháztörténetében Euzebius beszéli, sz. Péterrel találkozott Korintusban. Innen együtt mentek Olaszországba, s mint vértanúk haltak meg Romában, Néró uralkodásának 14. évében, Kr. u. a 66. vagy 67. évben, Péter ugyan kereszten, Pál pedig pallos által. – De miért szakítja félbe Lukács oly hirtelen az õ történetét? azért, mivel nem egyik vagy másik apostol életét volt czélja elõadni, hanem a zsidók és pogányok között az anyaszentegyház megalapításának történetét. Ez pedig elmondatott, mert meg lõn mutatva, hogy a kereszténység nem csak Jerusalemben a zsidóknál, hanem Antiokiában és Romában a pogányok között is erõsen meggyökerezett, hogy lassankint az egész föld kerekségén elterjedjen. Mint átalán az evangéliomi történetben minden személyiség háttérbe vonúl, és az elbeszélõ csak a szent ügyet és mi annak javára szolgál, tartja szemei elõtt: úgy az apostolok cselekedeteibõl is világosan kitûnik, hogy abban nem egyik vagy másik, vagy valamennyi apostol története, hanem az anyaszentegyház kezdõdõ élete vala rajzolandó. A fõtárgyra irányzott ezen figyelem volt oka kétségkivûl annak, hogy a késõbbi egyház-történetirók is sokat beszéltek ugyan a hatalomról és dicsõségrõl, melyet a kereszténység a pogányság fölött kivívott, de keveset szólnak ama hitbajnokok életkörülményeirõl, kik azt terjeszteni iparkodtak.
BEVEZETÉS A SZENT APOSTOLOK LEVELEIHEZ.
Az apostolok az Úr Jézus Krisztus parancsa szerint (Máté 28,19.) szétmentek mindenfelé és hirdették az evangéliomot. Az Isten igéjének ezen, élõszóval tett hirdetése által akarták a népeket a hitre téríteni. Azonban nem csupán ez egyetlen módot használták a hivõk üdvének eszközlésére. Ugyanis, mivel az ujdonalapított egyes keresztény községeknél sok idõt nem tölthettek, hanem tovább kellett menniök, hogy az üdv tanitását más helyekre is elvigyék, azért írás által akarták pótolni, mi élõszóval többé nem lehetett megtenniök. Intõ leveleket írtak a megalapított egyházakhoz, vagy azok egyes személyeihez, hogy õket a hitben erõsitsék, a kisértetekben és szenvedésekben vigasztalják, a veszedelmek, különösen a beharapózni kezdõ kártékony tévtanok ellen óvják, hogy az isteni tanítmánynak általok elhintett magva ismét el ne fojtassék. Némelykor írtak oly egyházakhoz is, melyeket nem õk, hanem tanítványaik térítettek meg, mivel remélték, hogy az õ szavuk fõtekintélylyel és legnagyobb súlylyal fog bírni elõttök. Ezen intõ irások apostoli leveleknek neveztetnek. Mindezen levelekre különös körûlmények adtak alkalmat, s nem azon végbõl irattak, hogy bennök a keresztény tanítmány teljes összesége közöltessék, hanem csak bizonyos, egyes tanítmányokra vonatkoznak, melyeknek részletesebb elõadását a szent apostolok különösen szükségesnek tartották. Némely tanítmányról csak futólag tesznek említést, és sokról épen szót sem tesznek. Valamint tehát a szent evangéliomok nem foglalják magokban Krisztus egész tanítását, úgy az apostoli levelek sem tartalmazzák azt teljesen. Ezt a hithirdetõk szóbeli tanítás által teljesítették, valamint maiglan is a lelkipásztorok tanítása által hiszünk és erõsíttetünk meg a hitben (lásd Máté 28. r. 22-ik jegyz. Rom. 10,17.). Ámbár pedig az apostolok leveleiben nem foglaltatik mindaz, mit õk hirdettek, s Krisztus tanítmányának egy részét csak az élõ hagyományban találhatjuk föl, mindazáltal, mint mûvei a Szentléleknek, igen nagy becsûek ezen levelek, és a keresztények által kezdettõl mindenkor a legnagyobb tiszteletben tartattak. Valamint az ó szövetségi szent könyvek, úgy az evangéliomok és az apostolok levelei is az istenitisztelet alatt olvastatni szoktak, s ezek azokkal és a szóbeli hagyománynyal egyetemben a hitbeli és erkölcsi igazságok kútfejét és fõszabályát tették. Nem minden apostoltól bírunk levelet. Azon leveleket, melyek a szent könyvek jegyzékében találtatnak, írták szent Pál, Péter, János, Jakab és Júdás Taddeus apostolok. Ez apostoli levelek közõl tizennégy a nemzetek apostolától, Páltól való, kinek élete és tettei az apostolok cselekedetei könyvében adatnak elõ. Apostoli útjain különféle alkalmaknál fogva írta azokat, s az evangéliomok után a keresztény tanítmánynak és bölcseségnek legnagyobb kincseit foglalják magokban e levelek. Az új szövetségi szent könyvek jelen gyüjteményében nem azon idõrenddel következnek egymás után, mely szerint írattak; hanem a nagyobb levelek elöl vannak, a kisebbek utóbb következnek, s ezek között ismét elõbb fordúlnak elé, melyek egész gyülekezetekhez küldettek, mint az egyes személyekhez irottak. Valamennyit a zsidókhoz írt levél zárja be, mivel az anyaszentegyházban több ideig eldöntetlen maradt e kérdés, vajjon e levél szerzõje szent Pál-e, vagy más valamely szent iró? Különös, nagyfontosságú tartalmáért, vagy, mint némelyek vélik, a romai egyház elsõsége tekintetébõl, legelsõ helyen áll a romaiakhoz írt levél.
SZENT PÁL APOSTOL LEVELE A ROMAIAKHOZ.
Romába, a világ fõvárosába, valószinûleg igen korán át lõn ültetve a keresztény hit. Ezt nem csak átalában azon élénk közlekedés gyanítatja, mely az ott tartózkodó zsidóság és Palesztina, Szíria és Görögország lakosai között létezett, hanem különösen a történelmi adatokban is több jelenség mutat arra. A kereszténység elsõ pünköst-ünnepén romaiak is tanúi voltak a Szentlélek elküldetésének (Apost.cs. 2,10.). És ezek, habár valósággal egyházat nem alapítottak is Romában, de a fogékonyabb szivûeket lagalább figyelmesekké tették a keresztény hitre, és utat készitettek az evangéliom hirdetõinek. Az apostolok közõl, igen alapos hagyomány szerint, legelõször Péter ment, Klaudius császár uralkodása alatt, azonnal Kornélius megtérése után (Apost.cs. 10. r.) Romába (Apost.cs. 22,17.). Késõbb, még Pál elõtt, Andronikus és Junias tanítottak ott (Rom. 16,7.). Pál ugyan többször szándékozott Romába menni; de mindig meggátoltatott (Rom. 1,10–15.). Midõn Korintusban másodszor tartózkodott (vesd össze: Rom. 16,23. Kor. I. 1,14.), ugyanakkor, midõn az Akájában és Macedoniában gyüjtött alamizsnával Jerusalembe készûlt menni (Rom. 15,23. s követk. Apost.cs. 20,3. 24,17.), Krisztus u. az 58. vagy 59. évben, Fébe pedig, a Cenkreában, Korintus kikötõvárosában levõ keresztény gyülekezet szolgálója, Romába utazott (Rom. 16,1.2.): sz. Pál a romaiak javára is mûködni vágyó kivánságának legalább némi részben eleget akarván tenni, levelet írt a romai híveknek addig is, míg Jerusalembõl, Román keresztûl, útját Spanyolországba veheti (Rom. 15,24.), hogy a lelki ajándékokban õket személyesen részesíthesse (Rom. 1,11.). Ezen levél irására tehát Fébe útja adott legközelebb alkalmat. Sz. Pál ezen levélben úgy tûnik elé, minta világ apostola, ki a zsidókat és pogányokat Istennek egy családjává iparkodik egyesíteni; mert feladatáúl tûzi ki, bebizonyítani (1,16.17.), hogy mind a zsidók, mind a pogányok nem tulajdon érdemöknél fogva, hanem csak kegyelembõl, az igaz hit által igazúlnak meg Isten elõtt, és üdvözûlnek. Hogy ezen hitigazságot választá levele tárgyáúl, könnyen megfejthetõ ama viszonyból, melyben a zsidók és pogányok közõl megtért keresztények egymás iránt állottak. Némileg a romai egyházban elõforduló különösebb események is határozhatták erre az apostolt. Ugyanis a keresztény községek akkori idõben azokból állottak, kik a zsidóságból és pogányságból tértek át. Minthogy pedig ezek születésök- és neveltetésöknél fogva, valamint szokásaik- és vallási szertartásaikra nézve egymástól oly igen különböztek, mindenütt támadhattak surlódások, mikre az emberi gyarlóság különben is oly hajlandó. A zsidók igen elbízták magokat abban, hogy a választott néphez tartoztak, és hogy a törvényt õk nyerték. Ezt, minden szertartásaival együtt, még miután a kereszténységre áttértek is, nélkülözhetlennek tartották az üdvösségre, s a pogányok közõl megtérteket is kötelezni akarták annak megtartására. Ezeken még mindig némi tisztátalanságot képzeltek, minthogy elõbb a tisztátalan, bálványozó pogányságnak hódoltak. A zsidók azért megvetették õket, és úgy tekintették, mint a kik egyedûl Isten kegyelmébõl jutottak a kereszténység igazságához, nem pedig jognál fogva, mint a zsidók. Ellenben a pogányságból megtért keresztények is felsõbbséget tulajdonítottak magoknak a zsidókból lett hivõk felett. Õk bölcseikre hivatkoztak, kiknek tanítmánya sok részben tisztább volt a farizeusokénál; továbbá hõseiket és államférfiaikat emlegették, és azért méltóknak tartották magokat, hogy a zsidók legnagyobb részének kirekesztésével, a kereszténységre hivassanak. A zsidókat hûtelenségrõl és Isten iránti engedetlenségrõl vádolták, ki õket épen azért megvetette. Hogy ilyetén surlódások a romai keresztény községben is léteztek, ezen levél némely helyeibõl (2,17.25. 4,1. 9,1–6. 11,18.19.) és az egésznek szellemébõl lehet következtetni. Ily körülmények között legczélszerûbb volt az a tárgy, melyet az apostol azért választhatott, hogy a békét a zsidók- és pogányokból megtért keresztények között helyreállítsa, s egyszersmind Istennek a Krisztusban megjelent kegyelmét legdicsõbb fényben tûntesse elé. Állitását Pál igen mély okoskodással tárgyalja e levelének 1–11. részeiben; azután több erkölcsi intéseket adván, melyekre szintén az e községben divatozott visszaélések nyujthattak alkalmat, befejezi levelét. Ama tárgyalásban, melyet közönségesen a levél elsõ felének neveznek, három szakaszt lehet megkülönböztetni. Az apostol megmutatja 1-ször: hogy mind a zsidók, mind a pogányok egyenlõn büntetésre méltók, és hogy csak a Jézus váltságmunkájában helyezett hit által nyerhetnek kegyelmet, megigazúlást és üdvösséget (1,18–5,21.); 2-szor: hogy ezen hitnek egy, erkölcsileg jámbor élet cselekedetei által kell nyilatkoznia (6–8. r.); 3-szor: hogy ama zsidók, kik ezen hitet megvetik, az üdvözítõ kereszténységbõl kizáratnak, – de mindamellett mégis beteljesedik az Isten igérete, hogy t. i. a Messiás által üdvösség jõ a pogányok, sõt a zsidók részére is, mivel az utolsó idõkben ezek is megtérnek, és belépnek az anyaszentegyházba (9–11. r.). Az ezután (12–16. r.) következõ intések, üdvözlések és befejezõ gondolatok, teszik a levél második felét, melyek egymással nincsenek szoros összefüggésben. A levél eredetileg görög nyelven iratott, mivel ez az egész romai birodalomban ismeretes volt, s még a nõk is beszélték. Sz. Pálnak minden levelei között ez legtartalmasabb, de legnehezebb is. Sz. Jeromos többször félretette azt, mondván: Pál! te nem akarod, hogy értsünk. E nehézségre nézve azonban megjegyzi sz. Ágoston: Isten azért engedte meg, hogy az emberi elme kevélységét megalázza, s ez által mintegy fölhíja, hogy e levél értelmének nagy bõségét vizsgálja és minden módon kifejtse. És azért szorgalmasan is fejtegették e levelet a keresztény anyaszentegyházban, és ugyanaz a Szentlélek, ki azt sugallotta, annak értelmét is földerítette.
Róm 1
Róm 1,1
Lásd e névrõl Apost. cs. 13,9.
Róm 1,1
Jézusnak, a Messiásnak lelki szolgája. Lásd Máté 1,1. A próféták is, hivatalukra vonatkozólag, Isten szolgáinak nevezték magokat (Móz. II. 14,31. Józ. 14,7.).
Róm 1,1
hivatva magától, Jézus Krisztustól (Apost.cs. 9,6.15.), mint a többi apostolok (Luk. 6,13.).
Róm 1,1
annak hirdetésére.
Róm 1,2
Lásd Ján. 1,45. 5,37.39.
Róm 1,3
emberi származás szerint.
Róm 1,3
Lásd Máté 1,1. Luk. 3,23. s követk. Ki nem csupán Máriától, Dávid nemzetségébõl született ember, hanem (4. v.) öröktõl fogva kijelöltetett, hogy magát Isten valódi Fiáúl bizonyítsa be hatalmas cselekedetek (csodatettek), szent életének és mûködésének szelleme, s különösen halottaiból való feltámadása által (Corn. a Lap.). A görög szerint: ki megbizonyíttatott hatalmasan Isten Fiának, a megszentelõ lélek szerint, a halálból való feltámadás által; a mi Urunk Jézus Krisztus felõl, kitõl a malasztot stb. A „megbizonyíttatott“ annyit jelent, mint (a hívek elõtt) félreismerhetlenûl kijelentetett. „A mi Urunk Jézus Krisztus felõl“ a 3. versre vonatkozik „az õ Fia felõl.“
Róm 1,5
mi, apostolok.
Róm 1,5
vagy: az apostolság malasztját (Maldonat).
Róm 1,5
hogy minden népet megnyerjünk Jézus hitének, Jézusnak, az õ tiszteletére, dicsõitésére. Hit alatt az apostol érti a Jézusban és Jézus által ajánlott váltságnak készséges elfogadását.
Róm 1,7
Ide alkalmazandó a kezdet „Pál stb.“ Pál irja mindnyájoknak stb.
Róm 1,7
Ez a köszöntés, melylyel a levelek kezdõdnek. Pál a legjobbat kivánja, a mit csak kivánni lehet: mert minden üdv alapja a kegyelem, s a váltság munkájának végczélja a békeség. Lásd Máté 5. r. 9-ik jegyz. Luk. 2. r. 14-ik jegyz. Ján. 14,27.
Róm 1,8
Innen kezdve a 16. versig terjed a levél bevezetése, melyben az apostol a Romában levõ keresztények üdve iránti buzgalmáról tesz bizonyságot.
Róm 1,8
hogy õ, mint közbenjáró, hálámat az Atyához vigye (Origenes). Vagy: Hálát adok Istennek, hogy Jézus Krisztus, kitõl minden adomány jõ, titeket hivõkké tett (Ambr.).
Róm 1,8
az egész kereszténységben. A hit az evangéliom készséges elfogadása, mely külsõleg jámbor élet által nyilatkozik.
Róm 1,9
kinek az evangéliom hû követése és hirdetése által lelkiképen, nem a zsidó szertartásokban, hanem lélekben és igazságban szolgálok (Orig. Ar. sz. Ján. Teof.). Vesd össze: Ján. 4,23.
Róm 1,11
veletek tanításokat, üdvös rendszabályokat közöljek, megerõsitéstekre a keresztény érzületben (Justinian.).
Róm 1,12
hogy a közös, keresztény érzület kölcsönös közlése által fölbátorodjunk, épüljünk, erõsödjünk. „Az apostol alázatosan leszáll az apostoli méltóság magas polczáról, s magát is azok közé számitja, kiknek vigasztalásra és erõsítésre szükségök vagyon.“
Róm 1,14
mívelt és míveletlen népeknek.
Róm 1,14
tanúltaknak és tudatlanoknak.
Róm 1,14
tartozom hirdetni mindennek az evangéliomot.
Róm 1,15
a mennyiben erõmtõl telik.
Róm 1,16
A görög szerint: Krisztus evangéliomát.
Róm 1,16
a mennyiben azok, mik az evangéliomban hirdettetnek, t. i. Krisztus halála, érdemei, az üdveszközök, parancsok, igéretek – isteni erõvel bírnak, s minden embert, kik valóban hisznek, üdvre, megtisztúlásra, megszentelésre és boldogságra segíthetnek. – A hit, mely itt kivántatik, nem csupán abban áll, hogy igazaknak tartsuk a kijelentett igazságokat, hanem oly élõ bizalom az az evangéliomban nyujtott kegyelmek hathatósságához, mely nem csak elménket vezérli a kijelentett igazságok megismerésére, hanem akaratunkat is hajlandóvá teszi az isteni parancsok teljesitésére. Az igaz hitben tehát szükségképen benfoglaltatik a bizalom (remény) és a szeretet.
Róm 1,16
Az evangéliom ugyan különbség nélkül mindenek számára való, de mivel a zsidónép választott nép, melynek Isten a többi népek fölött magát kijelentette, az evangéliom is elõször nekik hirdettetik. Az apostol ezen és a következõ versben kimondja értekezésének tárgyát, t. i. hogy az evangéliom által (mindaz által, mit az nyujt, tanít és igér), megigazúlást nyerhet Istentõl mindenki, ha igazán hiszen.
Róm 1,17
mert az isteni megigazúlás abban (az evangéliomban) adatik hit által a hivõknek (Ágost.). E kifejezés „hitbõl hitre“ más, hasonló hely szerint (Rom. 3,22.) azt jelenti: „hit által a hivõknek.“ Mások úgy értik: hit által a hitben való további gyarapodásra. De valamint fönebb a hit által nem szabad csupán az evangéliom igaznak tartását érteni, hanem az egész embernek, az õ értelmének úgy, mint akaratának föltétlen, bizalomteljes odaadását, megegyezését mindabba, mit az evangéliom nyujt: úgy itt is a megigazúlás, mely e hitet követi, nem abban áll, hogy Isten az embert igaznak csupán kijelenti, hanem bûneitõl megszabadítja, megszenteli és üdvözíti, megigazúlttá, isteni új teremtménynyé teszi; mert a hit magában foglalja egészen a kegyelmet, melyet a kereszténység nyujt, s igy a keresztséget is, mely a bûnös, megromlott embert megigazúlttá, és új teremtménynyé teszi (Ján. 3. r. 7-ik jegyz.).
Róm 1,17
Lásd Habak. 2,4. és az értelmezést. Az apostol tehát elkezdi (18. v.) oktatását, és pedig annak elsõ szakaszát (lásd a bevezet.) azzal, hogy mindeneknek, a pogányoknak és zsidóknak bûnös és büntetésre méltó voltukat megmutatja (1,18–3,20.). A pogányokon kezdi (1,18–32.), hogy annál nyomatékosabban támadja meg a zsidókat, a nélkül, hogy õket azonnal fölingerelje.
Róm 1,18
Itt adatik oka, miért kell mindennek Isten által megigazúlni.
Róm 1,18
A görög szerint: kik az igazságot.
Róm 1,18
Méltán szólok én (17. v.) mindenek megigazulásáról, mert az emberek mindnyájan bûnösök, megigazúlásra szorúltak, elõször is a pogányok, kikre az Isten büntetése félreismerhetlenûl nehezedik. – Felõlök mondatik az, hogy Isten igazságát hamisság által föltartóztatják, mivel Istenrõl a jobb ismeretet magokban és másokban fejlõdésre jutni nem engedik, s azt mintegy börtönben elzárva tartják (Anzelm.). Az apostol, úgy látszik, itt átalán az emberek igaztalanságáról szól; de hogy itt különösen a pogányok értetnek, kitûnik a következõkbõl.
Róm 1,19
mert az Istenrõl és az õ isteni tulajdonairól való ismeret elõttök tárva áll azon kijelentés által, melyet Isten a természetben, a világ teremtésében, fentartásában és kormányzásában tett, mint következik.
Róm 1,20
Isten láthatatlan mivolta.
Róm 1,20
az õ örök, isteni mindenhatósága, mely a dolgok minden változandósága között megmarad.
Róm 1,20
ha tudatlansággal állanak elõ, vagy a jobb ismeretet, mely közöttük nyilván van s annak meg is kell lenni bennök, magokban és másokban elnyomják (28. v.).
Róm 1,21
erényes élet által, miután õ nekik Istenségét a teremtmények által kijelentette.
Róm 1,21
hiú gondolatokra, bálványozásra vetemedtek. Lásd Kir. IV. 16,15. Jerem. 2,5. Itt kezdõdik leirása az Isten haragjának (18. v.), vagy az Istentõl való elhagyottságnak, mint büntetése azoknak, kik õt megismerni és tisztelni nem akarták (24. v.).
Róm 1,21
Az Istenrõl elfeledkezett életbõl származott az értelem vaksága. Az apostol a bálványozásba esést nem a tudatlanságból származtatja, hanem az elferdûlt akaratból, s az innen következett elvetemûlt életbõl. Ime a szenvedélyek által megrontott sziv mint homályosítja el az értelmet is! A hitetlenség tehát nem máshonnan, hanem a megromlott szivbõl származik.
Róm 1,23
A pogányok nemcsak emberi alakban ábrázolták isteneiket, hanem az állatok majd minden nemét istenek gyanánt tisztelték. Lásd a bálványozás esztelenségérõl Izai. 44,12. Jerem. 10,3–5. Dániel 5,23. Bölcs. 13,11–19. 15,7. s követk. Baruk 6. r. A keresztény is gyakorol bálványozást, habár finomabb modorban; mert mindaz, mit az ember Istennél inkább, vagy Isten akarata ellen szeret, bálvány.
Róm 1,24
Mivel jobb ismeretök ellenére, ily tévelyekre hajlottak, Isten megengedé, hogy a bujaság természet elleni bûneibe, ön- és gyermek-fertõztetésbe estek. Isten a bûnt bûnnel bünteti, vagy megengedi, hogy a bûn után még nagyobb bûn következzék.
Róm 1,25
az igaz Istent, hamis, hiábavaló istenekkel (Izai. 28,15. Jerem. 13,25.).
Róm 1,26
természet ellenes fajtalanságot ûztek. Lásd 27. v.
Róm 1,28
És valamint õk nem tartották méltónak megtartani az Istenrõl való ismeretet. Értelme ez: Valamint az emberek Istent elhagyták, és szivöket tõle elfordították, úgy Isten is elhagyta õket (Apost.cs. 14,15.), s így történt, hogy a hamis istenek tisztelete a pogányokat még nagyobb romlottságba döntötte, mint minõ a bálványozás elõtti volt. Lásd a követk.
Róm 1,29
elvetemûltséggel.
Róm 1,30
A görög szerint: Istent megvetõk.
Róm 1,30
A görög szerint: elbizottak.
Róm 1,31
A görög szerint: hûtlenek.
Róm 1,31
Ez hû képe a pogány erkölcsi romlottságnak. Egyszersmind láthatjuk ebbõl, mivé lesz az ember, ha saját romlottságára hagyatik.
Róm 1,32
Istent és a törvényt; Isten a teremtett dolgok fölötti elmélkedésbõl (19. 20. v.), a törvényt saját lelkiismeretökbõl (Rom. 2,14.).
Róm 1,32
testi és lelki halálra (Rom. 6,23.), vagy a legnagyobb büntetésekre.
Róm 1,32
A görög szerint: kik habár megismerték az Isten igazságát, és belátták, hogy halálra méltók, kik az eféléket cselekszik, mégis nemcsak cselekszik azokat, hanem a cselekvõkkel még egyet is értenek. A Vulgata olvasása mellett több, igen régi görög kézirat szól.
Róm 2
Róm 2,1
Épen azért (Rom. 1,32.) mivel az ily elvetemûltek keményen megbüntettetnek, te is, oh zsidó! bárki légy, nem vagy ment a vétektõl, ha õket kárhoztatod; mert ez által tenmagadra mondod ki a kárhoztató itéletet, mivel te is épen oly elvetemûlt vagy. Az ember itt a zsidó helyett vétetik, mint a 17. v. világosan mutatja. A zsidók átalán kárhoztatták a pogányokat, mint bûnösöket, valamint magokat egyetemben igazaknak nevezték. Lásd ez összefüggésrõl Rom. 1. r. 27-ik jegyz.
Róm 2,2
tudjuk, hogy az Isten ily gonoszok fölött részrehajlás nélkül itél. Az apostol a fönebb 1,32. említett okot, részletesebben fejtegeti, mintha ezt mondaná: Mivel az ily gonosztevõk megbüntettetnek, azért te is méltó vagy büntetésre, mert tudjuk az isteni kijelentésbõl, hogy az Isten részrehajlás nélkül büntet.
Róm 2,4
Te talán az õ bõséges elnézését és türését annak jeléül veszed, hogy õ gonoszságodat helyesli, vagy tehetetlen azt megbüntetni?
Róm 2,4
A görög szerint: És nem gondolod meg, hogy Isten kegyessége stb.
Róm 2,5
azon idõre halmozod fel a büntetést, midõn Isten eljõ büntetni, s az õ igazságos itélete kinyilvánúl. Ez idõ az utolsó közitélet napja.
Róm 2,6
külsõ és belsõ cselekedetei, érzelmei és szándékai szerint. Lásd Máté 25,31. s követk. 16,27.
Róm 2,7
Azok, kik a jövendõ dicsõség után törekszenek, megnyerik ezt az örök életben (Origen. ar. sz. Ján.). A dicsõség, tisztesség és halhatatlanság itt egyértelmûek, s az üdvözûltek dicsõ állapotát jelentik.
Róm 2,8
Mások szerint: ellenszegûlõk. Pál ezzel az akkori zsidókat jelöli, kik a kereszténységet szünet nélkül ostromolták. Most e kifejezés alkalmazható annak és a tiszta tanítmánynak egyéb megtámadóira.
Róm 2,8
Valamint itt az igazság magában foglalja az ismeretet és erényt (Ján. 17,17.), úgy a hamisság a tévelyt és a bûnt.
Róm 2,9
Elõször a zsidókénak, mert ezeknek több eszközük volt jámborokká és erényesekké lenni, mint a pogányoknak. Lásd Rom. 1,16.
Róm 2,10
Lásd a 7-ik jegyz.
Róm 2,11
Isten nem tekint a származásra vagy egyéb külsõ viszonyokra, midõn itél (vagy különben más egyebet cselekszik az emberek iránt). Az isteni bíró részrehajlatlansága itt bõvebben fejtegettetik. Az apostol tanítja, hogy mindenki megitéltetik, nem ugyan külsõ viszonyai szerint, hanem azon ismeret mértéke szerint, melyben Isten akarata felõl részesûlt.
Róm 2,12
Mindazon pogányok, kik a természet törvénye ellen vétkeztek (14. 15. v.), a nélkül, hogy a zsidók mózesi törvényét ismernék, amaz elõbbi törvény szerint, melyet ismertek, vagy legalább ismerhettek, fognak elitéltetni; és azon körülmény, hogy a mózesi törvényt nem ismerték, mitsem nyom a bíró mérlegén.
Róm 2,12
mint a mózesi törvény vallói.
Róm 2,13
mert, hogy valaki Isten elõtt megigazúljon, nem elég a kijelentett törvényt bírnia vagy ismernie, hanem életét is a szerint kell intéznie.
Róm 2,14
Ez a 12. versre vonatkozik, és megfejti, hogyan vétkezhetnek a pogányok Mózes törvénye nélkül.
Róm 2,14
mi egy része a kijelentett törvénynek, tudniillik, ama rendszabályok, melyeknek ismeretére a pogányok értelmök világa mellett is eljuthattak.
Róm 2,16
A 15. és 16. v. értelme ez: Õk megmutatják, hogy törvényes cselekedeteik rendszabályai szivökbe vannak vésve, midõn arról bizonyságot tesz lelkiismeretök, a vádolás vagy felmentés által, itélet napján. Az apostol a lelkiisméretnek csak itélet napján való mûködésérõl szól, mivel akkor egészen szabadon és tisztán fog az itélni (Bölcs. 5,3. s követk.), de egyszersmind annak átalán mindenkori mûködése is értetik. Az „evangéliom“ szó itt „hirdetett tanitást“ jelent. Jézusról, mint biróról lásd Ján. 5,22. Midõn egyébiránt itt a zsidóknak és pogányoknak cselekedeteik által való megigazúlásukról van szó, ez nem ellenkezik az apostolnak másutt kifejezett azon tanításával, mely szerint az ember a Krisztus váltságmunkájában való hit által igazúl meg Isten elõtt; mert ama cselekedetek által a hit, különösen a Krisztus kegyelmében való hit, nincs kizárva. Ugyanis, zsidók és pogányok egyaránt Isten elõtt érdemes cselekedetet nem tehettek, a nélkül, hogy egyszersmind ne hittek volna Istenben, s ne lett volna határozott óhajtásuk, megcselekedni mindazt, mi üdvözûlésökre nézve szükséges. Ez által hittek, habár nem külsõleg (explicite), de bensõleg (implicite) Krisztusban is, és e hitben megnyerték Isten kegyelmét, mely által jót cselekedhettek. Pál azért emeli ki a cselekedeteket, hogy mindkettõjöket magokba szállásra és bûnös voltuk megvallására bírja. Az sem mondatik itt, hogy ha zsidók és pogányok maradnak, saját törvényeikben is föltalálják üdvösségöket; mert midõn azt mutogatja nekik, hogy saját törvényeikkel mily kevéssé jutnak el az igazi erényre, sõt a leggyalázatosabb vétkekbe merûlnek, egyszersmind azt is szivökre akarja kötni, mennyire szükséges tökéletesebb vallási állapotba lépniök, melyben a hit és kegyelem tökéletes módon Jézus Krisztus által nyujtatik.
Róm 2,17
Eddig Pál a zsidók képzelt igazvoltát oly átalános állitásokkal ostromlotta, melyek a pogányokra is alkalmazhatók voltak; most egyenesen hozzájok intézi szavát, és megmutatja, mily ellentétben van életök a törvénynyel, melyet dicsekedve tanítanak, de cselekedeteik által meggyaláznak; és hogy a törvénynek ezen külsõ ismerete ép oly keveset használ nekik, mint a külsõ körûlmetélés, ha nincs egyszersmind körûlmetélt szivök.
Róm 2,17
dicsekszel, hogy Isten a zsidók Istene.
Róm 2,18
A görög szerint: és tanítva lévén, tudsz különbséget tenni (a megengedett és tiltott között).
Róm 2,22
az Isten templomán (Malak. 1,8.13.14.).
Róm 2,24
Tirajtatok is valósúl, mit már Izaiás mondott 52,5. a korabeli zsidókról, kik alkalmat adtak arra, hogy a pogányok balúl itéljenek a zsidók Istenérõl, azt következtetvén a zsidók vétkeibõl, hogy Istenök azokat helybenhagyja, vagy tehetetlen õket büntetni.
Róm 2,25
A körûlmetélésre, mint az Istennel kötött szövetség jelére, különösen büszke volt a zsidó, s azt megigazulásának zálogáúl tekintette.
Róm 2,25
mint alább 3,1. s követk. megmutattatik.
Róm 2,27
Itt az mondatik a körûlmetélésrõl, mi fönebb 12–16. v. a törvényrõl mondatott. Valamint a mózesi törvény puszta bírása a zsidót nem oltamazza Isten itélõszéke elõtt, ha az a törvényt meg nem tartotta, és annak hiánya nem árt a pogánynak, ha különben a természet törvénye szerint élt: úgy a körûlmetélés mitsem használ a törvényszegõnek, és a körûlmetéletlenség mitsem árt a törvény megtartójának; sõt a körûlmetéletlen, ki teljesíti a törvényt (a természeti törvényt, mint a kijelentettnek részét, lásd a 17-ik jegyz.), még birája a törvényszegõ zsidónak, s ennek büntetésre méltó voltát igen kitûnteti az által, hogy õ csekélyebb eszközök segélyével többet tett, mint a zsidó, kinek írott törvénye van, és a szövetség népe közé a körûlmetélés által fölvétetett.
Róm 2,29
a sziv tisztaságában, a törvényszerinti érzelemben és cselekvésben áll (Móz. V. 30,6. Jerem. 4,4.).
Róm 2,29
Az ily zsidó nemcsak az embereknél bir helyeslést, hanem Istentõl is tetszést, kedvességet és megigazúlást nyer. Az Isten elõtti megigazúlás itt a zsidónak ismét a törvényszerinti cselekvés folytán tulajdoníttatik, mely alatt azonban a hitet együtt kell érteni. Az ily hivõ érzületû zsidó némileg már keresztény, s csakhamar külõleg is átlép a kereszténységbe; mert maga a törvény utasítja õt Krisztusra. Vesd össze mi errõl a 18-ik jegyz. vége felé mondatott. Pál ugyan zsidóról beszél itt, de a keresztény igen jól alkalmazhatja azt magára. Neki sem használ az õ szövetségjele, a keresztség, ha a keresztségben nyert malasztot magában meg nem õrzi, s lelkének folytonos tisztítása által magában meg nem erõsíti.
Róm 3
Róm 3,1
az egész zsidóságnak? Az apostol eddig a zsidóktól erkölcsi tekintetben minden elõnyt elvitatott. Most, hogy magától elhárítsa azon gyanút, mintha a zsidóságra mitsem adna, ennek elõnyérõl nyilatkozik.
Róm 3,2
az isteni kijelentések, különösen a Messiásról való igéretek (Zsolt. 118,50. s követk. Móz. V. 18,15. s követk.), a mennyiben e nép a Messiás eljövetelét már reményli, s azért az õ valóságos megjelenésekor annál könnyebben hisz benne.
Róm 3,3
Összefüggésben az elõbbivel, értelme ez: Ez igen nagy elõny, mert az isteni igéretek a zsidók között teljesedésbe mennek, ezek tehát az üdvöt egyenesen megnyerhetik. Mert, hogy némelyek engedetlenek voltak, s a Messiásról tett igéreteknek, úgy, mint midõn megjelent, magának sem hittek, vajjon ez megszûnteti-e Isten hûségét, hogy õ igéreteit ne teljesítse? Épen nem. – A nép nagyobb száma volt hitetlen, de az apostol kimélve „némelyeknek“ mondja. Ezen eszmét, hogy a zsidók hitetlensége által a váltság igérete nem semmisûl meg, az apostol bõvebben fejtegeti alább 9,6. s követk. 10. és 11. r.
Róm 3,4
Mert Istenben lehet bízni, hogy megteszi, a mit igér, de az emberekben nem lehet bízni, s az emberek ezen biztalansága az Istenben való bizodalmat annál nagyobb fényben tûnteti elé, mint egykor Dávid vétke Isten igazságos voltát, azért mondta Dávid: Az én vétkem, melyet Isten megbocsátott, mutatja, hogy Isten igazságosnak találtatik a bûbocsánatra nézve tett igéretében, és igazoltatik, ha valaki õt igaztalanságról akarná vádolni (Gerg.). Hasonlóképen (akarja Pál mondani) az emberek biztalanságából és hûtlenségébõl annál inkább kitûnik az Isten hûséges volta, és hogy õbenne lehet bízni. E szavak „minden ember hazug“ Zsolt. 115,11. vannak, és Dávid idézett szavai Zsolt. 50,6.
Róm 3,6
Pál önmagának tesz ellenvetést: Ha a zsidók biztalansága és hûtelensége által azon jó eszközöltetett, hogy Istenben való biztossága és az õ hûsége annál fényesebben kitûnt: vajjon Isten nem igaztalan-e, midõn azokra mér büntetést, kik az õ megdicsõitésére szolgáltak? (úgy beszélek, mint az emberek, hibásan, beszélni szoktak). Épen nem. Mert ha Isten ezeket nem büntetné, akkor soha egy bûnt sem büntethetne, mert Isten minden bûnt saját megdicsõitésére fordít, s így a világitélet is megszûnnék, a mi pedig képtelenség, mert épen úgy kell lenni jutalomnak és büntetésnek, mint különbség van jó és rosz között. A „világ“ alatt itt a gonoszok értetnek a zsidók és pogányok között (Rom. 11,12.).
Róm 3,8
A 6. és 7. v. értelme ez: Igen, a világitélet elenyésznék; mert ha a zsidók hûtlensége nem büntettetnék, mivel az által Isten hûséges volta megdicsõittetik, akkor egy bûnöst sem lehetne megbüntetni. Sõt azt lehetne következtetni, hogy roszat tenni kell, hogy abból jó (t. i. Isten dicsõitése) következzék, a mint némelyek e következtetést rám akarták fogni. Ezen hitetlenek, e hûségtelenek (3. v.) elkárhoztatása igazságos. E szavak által „hogyan itéltetem én el stb.“ Pál magát állítja más bûnösök helyére átalán, azért ezek értendõk.
Róm 3,9
Az apostol ismét visszatér az 1. versre.
Róm 3,9
Azért, mivel az isteni kijelentések birtokában vagyunk, nagyobb-e a mi erkölcsi becsünk, mint a pogányoké? Jobbak vagyunk-e, mint õk?
Róm 3,9
Pál visszatér azon állitására, hogy az emberek mindnyájan bûnösök. Megmutatja ezt az ó szövetségbõl, s ezzel különösen a zsidókat vágja, kikre az idézett versek (10–18.) egyenesen írattak. A zsidók úgy is bûnösöknek tartották a pogányokat; a mint ama helyeken, melyek az ó szövetség különféle részeibõl szedettek össze (lásd Zsolt. 13. 9-ik jegyz.), csakugyan együtt értetnek.
Róm 3,18
Az apostol itt leirja minden ember bûnös voltát, mely egyiknél nagyobb, másiknál kisebb mértékben mutatkozik. De azért nincs ellenmondásban azon fönebbi állitásával (2,13.14.29.), melynél fogva megengedi, hogy vannak igazak, kik a törvény szerint cselekszenek, és Isten elõtt megigazúlnak; mert ezen igazak sem tiszták egészen, s magok is bûnösöknek ismerik el önmagokat.
Róm 3,19
Ezek vétkességrõl szólnak a zsoltárok és a próféták. Mivel pedig mindaz, mi ezek által mondatik, a zsidóknak mondatik, ez által tehát a zsidók vétkeseknek bizonyúlnak be; úgy hogy mindnyájan, zsidók, pogányok, nem hogy cselekedeteikben megigazúlást találhatnának, hanem Istenhez tartoznak kegyelemért folyamodni (Ágost.). A görög szerint: és az egész világ bûnösnek vallja magát Isten elõtt. Vagy: az egész világ Isten büntetõitélete alá esik.
Róm 3,20
Mindenki kénytelen magát Isten elõtt bûnösnek ismerni, kegyelemért esedezni, mert a puszta törvény által, legyen bár az a zsidók erkölcsi törvénye, vagy a pogányok természeti törvénye, egy ember sem nyerhet megigazúlást Isten elõtt, épen mivel egy ember sem teljesíti azt egészen, és ez, magában véve, nem bír megigazúlást szerzõ erõvel. A zsidó sem nyerhet Isten elõtt megigazúlást szertartásainak teljesítése és áldozatainak bemutatása által, mivel ahhoz ezeknek sincs belsõ erejök. A törvény csak a bûn megismerését eszközölheti, azaz, megtaníthat arra, mi van megengedve, mi van megtiltva, mi az erény, mi a bûn, valamint az engesztelõ áldozatok is a bûnre ugyan emlékeztetnek, de azt nem törölhetik el (Zsid. 10,3.). A bûnbocsánatnak és megszentelésnek Istentõl kell jõni.
Róm 3,21
Most pedig bekövetkezett ama tökéletes vallási állapot, midõn az evangéliomban azon igazság (megigazúlás) hirdettetik, mely nem a törvény által, hanem Isten által adatik. Ezen, Isten által való igazság (megigazúlás) nem csak a bûnbocsánatot adja meg, hanem az éltetõ, újjáteremtõ, megszentelõ és üdvözítõ Léleknek malasztját is megszerzi (lásd Rom. 1,17.); mert ha valaki tisztává lesz és annak nyilváníttatik Isten eszközlése által, ez máskép nem is gondolható, mint lelkiképen és éltetõleg, mivel õ maga szellem és élet. Ez a megigazúlás annyiban nem új, a mennyiben már az ó szövetségben kijelentetett (Móz. I. 49,10. Móz. V. 18,15. Jerem. 23,6. 33,16. Izai. 45,17.53. s követk. Dán. 9,18.), és az ó szövetségi jámborok csak ez által igazúltak meg (lásd Rom. 2. r. 18-ik jegyz. vége felé); de annyiban új, a mennyiben elõször az evangéliomban lõn az elõször határozottan hirdetve, és a hívõk azt nem csupán jövendölésképen, mint az ó szövetségi jámborok (Péter I. 10,11.) hanem tiszta valóságképen ismerik meg és fogják föl. Egyébiránt e kifejezéssel, hogy a megigazúlás nem a törvény által, hanem Isten által vagyon, nem az mondatik, mintha az ember magát minden törvénytõl feloldozhatná, vagy megigazúlásra önmagának is nem kellene mûködnie, sõt épen ellenkezõleg, mint a következõbõl (22. 25. 31. v.) kitûnik.
Róm 3,22
E megigazúlást Isten nem adja az ember nélkül, hanem az ember ezt a Jézus Krisztusban való hit által nyeri meg. E hit által különbség nélkül zsidók és pogányok egyaránt nyernek megigazúlást. E kifejezés „mindazoknak és mindazokon“ e helyett van „mindenek részére kivétel nélkül.“ Mások (Anzelm.) szerint „mindazoknak“ az emberek egyetemességét, „mindazokon“ a megigazúlás isteni eredetét fejezi ki. Lásd a hitrõl Rom. 1,17. Mivel a hit Krisztust egészen magában foglalja, nem pedig csak egyet mást, mi Krisztustól vagyon, s épen ezért nem csupán abban áll, hogy igaznak tartja az õ tanítását és igéreteit, s így a hit nem lehet csupán csak hivés és bizodalom, hanem szükségképen az akaratot is magában kell foglalnia, mely engedelmeskedni kész legyen mindannak, mit Krisztus parancsolt; tehát a hit a reménynyel, s e kettõ a szeretettel szükségképen kapcsolatban van, és csak az ily hivõ remény vagy reménylõ hit, melynek a szeretet ad életet, nyerhet megigazúlást. Ily egyesûlésben állitja elõ a trienti sz. gyülekezet a hitet, reményt és szeretetet, mint elõkészületet a megigazúlás elnyerésére, és megmutatja (6. ül. 6. r.), hogy a felnõtteknek nemcsak igaznak kell tartaniok mindazt, mit Isten kijelentett, hanem reményleniök is kell, és azon Isten szeretetével kezdeniök, ki kútfeje minden megigazúlásnak. Ezen elõkészület után úgy következik, e sz. gyülekezet szerint (7. r.) maga a megigazúlás (a keresztségben vagy bûnbánat szentségében, vagy ezek nélkül, ha fölvenni azokat lehetetlen, de meg van az óhajtás azok fölvételére), mely nem csupán a bûnöknek bocsánata, hanem a belsõ embernek megszentelése és megújulása, mit ez szabad akaratból fogad el, és magában mûködni enged. Kisdedeknél a megigazúlás a keresztségben szintén a hit által történik, de melyet a kereszteltek helyett a kereszt-atyák vagy anyák indítanak föl. Ez pedig megtörténhetik, a mennyiben a keresztények átalán egymásért érdemszerzõleg mûködhetnek, különösen hihetnek, ha azok, kiknek hinniök kellene, még hinni nem képesek (lásd Luk. 8,50.). Továbbá a hit fölindítása a kereszt-atyák által azért is tekintethetik úgy, mintha az maga a keresztelt által történnék, mivel ez fölserdûlt korában a keresztségi fogadást megújítja.
Róm 3,23
vagy csupán az eredeti bûn, vagy pedig a cselekedeti bûn által is.
Róm 3,23
a megszentelõ malasztot. Mások a dicsõség alatt az isteni képmást értik, mely a bûn által eltöröltetett. Mások szerint: nélkülözik az Isten tetszését (lásd Rom. 2,29. Ján. 5,44.)
Róm 3,24
A megigazúlás (bûnbocsánat és megszentelés) kegyelmét az emberek a nélkül, hogy megelõzõ, tevékeny hitök által (lásd a 14-ik jegyz.) megérdemlenék, csupán Jézus Krisztus váltságának következtében nyerik (trienti sz. gyülek. 6. ül. 8. rész.). A váltság tulajdonképen jelenti egy rabszolgának pénz általi kiváltását az ellenség hatalmából. A rabszolga az ember, a váltság-ár Krisztusnak engesztelõ halála, az ellenség a bûn és sátán hatalma. Megjegyzendõ tehát, hogy a tevékeny hit a megigazúlás (keresztség vagy bûnbánat) elõtt megnyerni ugyan a megigazúlást, a mennyiben Isten azt föltételûl rendelte, de nem érdemli meg úgy, mintha Isten tartoznék azt megigazúlttá tenni, ki igazán hisz. Sõt inkább a megigazulás önkéntes ajándéka Istennek, melyben Isten minden tulajdon érdemünk nélkül részesít minket. Ugy van ez, mint példáúl egy emberrel, ki a kútba esett. Hogy kihúzhassák, magának is meg kell a kötelet fogni, melyet neki nyujtanak, s ez elengedhetlen föltétele szabadúlásának; de ezáltal nem érdemli meg a szabadúlást, mely neki csupán önkéntes kegyelembõl nyujtatik. De másképen van a dolog a cselekvõ hittel, vagyis a hittel és jócselekedetekkel a megigazúlás után. Ezek érdemesek, mivel a kegyelemnek már megnyert állapotában, tehát Krisztusban és Krisztussal tétetnek, így egyszersmind Krisztus tettei, s ennyibõl szükségképen érdemeseknek kell lenniök.
Róm 3,26
A 25. és 26. v. értelme ez: Mindnyájan megigazúlhatnak Jézus Krisztusban, mert õt Isten engesztelõ áldozattá tette, hogy véres halála által, mely a bûnt és a bûnnek büntetését elvevé, megszabadúljanak mindazok, kik benne hisznek. Ezzel õ, az igazságos, ki a bûnt nem hagyhatja büntetés nélkül, az õ büntetõ igazságát szeretetével egyesülten tûntette ki, hogy így az igazság és szeretet egyesülve eszközölhesse bocsánatát ama bûnöknek, melyek Krisztus halála, az igazságnak és szeretetnek ezen ténye elõtt elkövettettek. Ezeket Isten, hosszútürésénél fogva eddig engeszteletlenûl, bocsánat nélkül hagyta; de most ezen igazságát (és szeretetét) ki akarta jelenteni, hogy nemcsak õ igazságosnak ismertessék, ki büntet és szeret, hanem hogy mindazok is megigazúlást nyerhessenek, kik Jézus Kirsztusban és az õ váltságmunkájában igazán hisznek. – Jézus vére Jézus véres halála helyett vétetik; mert nem a vér önmagában, hanem a véres halálban magát a bûn büntetéseûl feláldozó Krisztus érdemlett és szerzett váltságot az emberiségnek. Mivel a vér az állati élet legfõbb tényezõje (Móz. III. 17,11.), igen nagy jelentõséggel bír az, hogy Krisztus oly halállal akart meghalni, melynél az õ vére ontatott; mert ez által a testi, az állati életnek, a kivánságoknak megtagadása volt jelképezve, mi a kereszténységben kötelességûl tétetik. Az Isten igazsága alatt, fönebbi helyen, nem csupán büntetõ igazsága (Origenes), hanem egyszersmind szeretete is értetik; mert mondatik, hogy igazságát kitüntesse a bûnök elengedéseért, ennélfogva az szeretet nélkül nem képzelhetõ (Ar. sz. Ján. Ágost. Anzelm.). Istennek, mint igazságosnak a bûnt büntetni kellett, de hogy a végtelen büntetõ igazsággal az õ végtelen szeretetét összhangzásban tartsa, Fiát állította a bûnös emberiség helyére, s így a bûnt mintegy önmagán büntette meg, a mennyiben a Fiú fölvette az emberi természetet, s mint isteni személy ment szenvedésre és halálra, hogy ez által végtelen engesztelõ áldozatot mutasson be a végtelen vétségért (Anzelm.). Krisztus föláldozta magát minden bûnért, melyek halálát megelõzték és követik; az apostol csupán a Krisztus halála elõttieket említi, mivel bûnök ugyan azután is következnek, de nem kellene következniök. Ily szeretet után, jelenti az apostol, szûnjék meg a vétek és vétkes kivánság, bûnrõl többé szó se legyen.
Róm 3,27
Miután a hitbõl való megigazúlást ily mélyen fejtegette az apostol, diadalmaskodva kérdezhette a zsidókat: miképen állíthatják még, hogy a megigazúlásra nézve valami elõnynyel bírnak a pogányok fölött, és hogy megigazúlást a mózesi törvény megtartása által nyerhetnek? Ha ez állana, következteti Pál, ha az ember csak ezen törvény által igazúlhatna meg, akkor csak a zsidók lennének képesek megigazúlni, és nem a pogányok, kik a mózesi törvényt nem bírják; tehát Isten csak amazoknak tette volna lehetõvé az üdvözûlést, és nem ezeknek is, s akkor csupán amazokra, és nem egyszersmind ezekre nézve is lenne Isten, azaz, üdvözûlés kútfeje, szeretõ Atya.
Róm 3,27
nincs helye annak.
Róm 3,27
Melyik törvény által igazúlunk meg Isten elõtt? talán a mózesi szertartások és erkölcsi törvények egyedüli megtartása által? Nem, hanem a hit által, mely a törvényt teljesíti. Lásd a 31. v.
Róm 3,28
Mi azt hiszszük, hogy az ember ama hit által jut megigazúlásra, mely a reményt és szeretetet magában foglalja (Gal. 5,6. Kor. I. 13,2.), nem pedig ama törvényszerû cselekedetek által, melyek e hit nélkül tétetnek, legyenek azok bárminõk. Vesd össze: 19–25. v.
Róm 3,31
A Krisztusban való hit nem törli el a törvényt, hanem inkább megerõsíti, a mennyiben megtanít azt tökéletesen teljesíteni (lásd errõl Máté 5,17–19. Rom. 6. és 7. r.), s a hit már az ó szövetségben is föltalálható. Ez utóbbi eszme az, melyet az apostol a következõ részben fejteget, megmutatván, hogy Ábrahám és Dávid hit által igazúltak meg, és nem csupán a törvény cselekedetei által.
Róm 4
Róm 4,1
Értelme ez: Miután bebizonyíttatott, hogy az ember hit által igazúl meg, mi lett Ábrahámmal a mi atyánkkal? Vajjon õ csupán a törvényszerû cselekedetek által nyert-e megigazúlást, vagy a hit által? – E kifejezés „test szerint“ annyit tesz, mint csupán a törvényszerû cselekedetek által, mi nemcsak a külsõ szertartásokat foglalja magában, minõ a körûlmetélés (10. v.), hanem egyéb erkölcsi cselekvényeket is, melyek a hit állapotán kivül vitettek véghez, mint ezt a 2. 4. 5. versben a munkálkodás megfejti (vesd össze: Rom. 11,6. Efez. 2,8.). Justinian. A feleletet hozzá kell gondolni. Nem e cselekedetek, hanem a hit által, lásd a követk. és az 5-ik jegyz.
Róm 4,2
test szerinti, földi, emberi érdeme van, mely megfelel az õ földi mûködésének, de mely nem érvényes az Isten elõtt.
Róm 4,3
hogy Isten az igéreteket teljesíteni fogja, melyet neki nagyszámú (lelki) ivadékról (13. v. s követk.) tett.
Róm 4,3
Ezen hivõ bizalomért csupán kegyelembõl, minden megelõzõ jócselekedetek érdeme nélkül, úgy tekintetett, mint megigazúlásra méltó, s ettõl fogva érdemesítette õt Isten a megigazúlásra (bûnbocsánatra, megszentelésre, üdvözûlésre). Az igazságúl való tulajdonitás nem úgy értendõ, mintha Ábrahám csak igaznak tekintetett volna, a nélkül, hogy Isten õt valóban az igazság állapotába helyezte volna; hanem azt akarja kifejezni, hogy Isten az õ érdem nélküli, bûnös állapotát kegyelembõl a hitért olyanúl tekintette, mely attól kezdve a megigazúlás állapotába vala átmenendõ.
Róm 4,5
A 2–5. v. értelme és eszmesorozata ez: Ha Ábrahám ama cselekedetek által nyert megigazúlást, akkor azzal dicsekedhetett (habár nem Isten elõtt), sõt a megigazúlást, mint érdemlett jutalmat, követelhette. De ennek ellenmond az írás, mely szerint a megigazúlás neki csupán hitéért és csak kegyelembõl adatott. Ezt pedig nem lehetne mondani, ha Ábrahám az õ cselekedeteinél fogva igazúlt volna meg; mert a jócselekvõt megilleti a jutalom tartozásból, a hivõnek pedig a megigazúlás jutalma nem tartozásból, hanem kegyelembõl adatik, azaz, tulajdoníttatik.
Róm 4,5
„az Isten kegyelmének végzése szerint“ nincs meg a görögben.
Róm 4,6
Valamint Dávid is a megigazúlást nem a jócselekedeteknek tulajdonítja, hanem Isten érdem nélkül adott kegyelmének (melyben a hivõleg bízó részesûl).
Róm 4,9
Vajjon csak a körûlmetélt szabadúl-e meg a bûntõl (igazúl-e meg) s azért boldognak magasztaltatik, vagy pedig a körûlmetéletlen is (ha hiszen és bízik)? Ez is, gondolja hozzá az apostol; mivel Ábrahám a hitért, és nem a körûlmetélésért vagy más jócselekedetért igazúl meg. A körûlmetélés nem is szolgálhatott arra okúl, folytatja tovább, mivel akkor, midõn megigazúlt, még nem is volt körûlmetélve.
Róm 4,10
Ábrahám a nagy számú ivadékról való igéretet (Móz. I. 25,5.) elõbb vette, mint a parancsot, hogy magát körûlmetéltesse (Móz. I. 17. r.). Tehát még a körûlmetélés elõtt megigazúlt, mely csak azon hitére, hogy az igéret teljesedni fog, következett.
Róm 4,11
Ábrahám a körûlmetélést tulajdonképen az Istennel való szövetség jeléûl vette (Móz. I. 17,9.), de e szövetség nem létesûlendett, ha Ábrahám az igéretnek hitelt nem ad, s ez által már elõre meg nem igazúl. Ily módon a körûlmetélés, jele volt Ábrahám hitigazságának is. A szív belsõ körûlmetélése, az érzéki ember megtagadása, még most is jele a hitéletnek a keresztényben.
Róm 4,12
a testi és lelkiképen körûlmetélteknek. Lásd az elõbbi jegyzetet.
Róm 4,12
testiképen.
Róm 4,12
hanem azoknak is, kik Ábrahám hitéletét követik, és lelkiképen körûlmetéltek.
Róm 4,13
Eddig azt tanította az apostol, hogy Ábrahám nem a cselekedetek (1. 2. v.), hanem az igéretben való hit által igazúlt meg; most megmutatja, hogy az igéret is csak a hit által teljesedett be rajta, úgy hogy értelme ez: Nem a (teljesített) törvény (erkölcsi törvény) miatt lõn Ábrahám és az õ ivadéka, a világuralom örököse, hanem az igéret azon igazságért teljesedett, melyet Ábrahám és az õ maradékai a hit által nyertek. Itt tehát nem az igéret adásáról, hanem annak teljesedésérõl van szó, mint világosan mutatja a 14. v. hol valóságos örökösök emlittetnek, nem pedig olyanok, kiknek az örökség megigértetett (vesd össze: Gal. 3,18.). A világuralom alatt a világnak, a világ ellenséges, érzéki, gonosz hatalmának legyõzése, annak megnemesítése és itélete (Jel. 3,21.) értendõ. Ez Ábrahámnak, különösen az õ maradékának, Krisztusnak, és a keresztényeknek adatott meg. A világ fölött pénz és vagyon által nyert uralomról beszélhetnek ugyan Ábrahám földi fiai, a mostani zsidók, de ebben csak nem akarják látni az isteni igéret teljesedését; mert ez Istenre nézve a legkeserûbb gúny lenne. Annak okát, miért nem teljesedett az igéret a törvény teljesítése által, elõadja a 15. 16. v.
Róm 4,15
Mert ha nem a hittõl, hanem a törvény teljesitésétõl függ az örökség megnyerése, akkor ezáltal nem csak a hit, hanem az igéret teljesedése, maga az örökség is elenyészik, mivel ama törvény tökéletesen nem teljesíthetõ (lásd Rom. 3,20.), úgyannyira tehát, hogyha a föltétel nem teljesíttetik, a föltételezett, a megigért örökségnek sem lehet helye. Másképen áll a dolog, ha a hit a föltétel, és ama törvény nem tekintetik föltételûl; ekkor a törvény megszegése nem semmisíti meg az igéret teljesedését, úgy van, mintha törvényszegés nem is lenne. Jól megjegyzendõ, hogy ezen törvény alatt mindig csak a hit állapotján kivüli törvényt kell érteni, nem pedig azon törvényt, mely a hitben teljesíttetik, mert ez a szeretet által teljesíttetik, mi a hitnek lelke, élete, különben a hit holt. Lásd Rom. 3,31.
Róm 4,16
a hit az õ cselekedeteivel, melyhez az örökség van csatolva.
Róm 4,16
hogy az örökségben nem ama cselekedetekbõl való érdemekért, hanem tisztán kegyelembõl a hit által részesüljenek mindnyájan.
Róm 4,16
nem csak a zsidó (ha hiszen), hanem a pogány is, ki Ábrahám hitén vagyon stb.
Róm 4,17
Isten akarata szerint, hiténél fogva.
Róm 4,17
ki mindenható, s így megteheti, hogy a népek, melyek elõbb nem voltak, Ábrahám fiaivá legyenek. A semmibõl való elõszólitás Ábrahám hitére vonatkozik, melynélfogva hitte, hogy Isten teljesíteni fogja a nagyszámú ivadékról tett igéretét, õt magzattal megajándékozza, daczára annak, hogy mind õ, mind felesége már élemedett korú. Ezzel Pál igen alkalmas átmenetet képez Ábrahám hiterõsségének most következõ leirásához.
Róm 4,18
hogy teljesedni fog a mit reméll; reményen kivûl is teljes bizodalma volt.
Róm 4,18
mint az ég csillagai (Móz. I. 15,5.)
Róm 4,19
Lásd Móz. I. 17,17.
Róm 4,20
midõn elismeré, hogy õ mindenható és igéreteit teljesítõ.
Róm 4,22
Ezen föltétlen hite, hogy Isten bizonyosan teljesíteni fogja igéretét, melynél fogva õt a világ atyjává és urává akarta tenni, – eszközlötte neki a megigazúlás kegyelmét. Lásd a 3. v. A gondolkodó kereszténynek itt eszébe jut: Vajjon nem csupán a Krisztusban való hit-e az, mely megigazúlást szerez, mikép igazúlhatott meg tehát Ábrahám az õ hitében? Midõn Ábrahám azt hitte, hogy nagyszámú ivadéka lesz, mely a világot uralmába fogja ejteni, akkor habár nem külsõleg kifejezve, de bensõleg hitt Krisztusban is; mert ez volt ivadékában a legfõbb, ki neki számtalan lelki maradékot nemze, mely a világot meghódítja. Tehát van kifejlett és kifejletlen hit.
Róm 4,25
Hogy Ábrahám hite neki megigazulásúl tulajdoníttatott, ez számunkra is megiratott; mert valamint Ábrahám a hûséges és igéreteit teljesítõ Istenben való hit által megigazúlást nyert, úgy mi is kegyelmet nyerünk, ha õbenne, mint olyanban hiszünk, ki Jézus Krisztus által váltságmunkáját véghezvitte, az õ keresztre feszíttetését bûneink eltörlésére, föltámadását megdicsõítésünkre fordította.
Róm 5
Róm 5,1
A görög szerint: békeségünk vagyon stb. Az itt következõ elsorolása a megigazúlás gyümölcseinek, függeléket képez az elsõ fõponthoz, a hit által való megigazúláshoz (lásd a bevez. e levélhez). A békeség, ellentéte a haragnak, kiengesztelõdés, bûnbocsánat az. Lásd a békeségrõl Rom. 1,7. is.
Róm 5,2
ki által a megigazúlást szerzõ hit eszközlésével résztveszünk a kegyelem-adományokban is, melyekkel most bírunk. Ezen kegyelem-adományok alatt az egész keresztény kegyelem-állapot értendõ, a szentségekben a való részesûlés, a belsõ felvilágosítás a Szentlélek által.
Róm 5,2
az örök boldogság dicsõ állapotában. A görög szerint …az Isten fiainak dicsõségében. A multra vonatkozólag békeségünk van Istennel; a jelenben élvezzük a Lélek ajándékait; a jövõre nézve dicsõ állapotnak örvendhetünk.
Róm 5,5
A 3–5. v. értelme ez: Mi nemcsak az örök boldogsággal dicsekszünk, hanem még szorongatásokkal is ez életben; mert ezek nemcsak hogy a boldog örökkévalóságot váró reményt tõlünk el nem rabolják, sõt inkább megerõsítenek abban, minthogy azok béketûrésre vezetnek, a tûrés pedig a hûség próbája, a megpróbált hûség pedig ismét azon reményt bírja, mely nem csalódik meg, mivel az Isten szeretete, mely a Szentlélek által sziveinket elfoglalta, tehát maga az Isten kezeskedik érette. Az Isten szeretete alatt maga Isten, ki magát velünk közli, a Szentlélek értendõ (Ar. sz. Ján. Teof. Ambr.), egyszersmind pedig a szeretet is, melylyel mi Istenhez viseltetünk, mint a Szentlélek mûködése (Ágost. Bern. Anzelm. a trienti sz. gyül. 6. ül. 7. r.); mert mind a kettõ, t. i. Isten szeretete az emberekhez, és az embereké Istenhez, mindig egybe van kapcsolva, midõn az ember készséggel befogadja a hozzája betérõ Istenséget. Isten szeretete az emberekhez a következõbõl még inkább látható lesz Krisztusnak a bûnösökért szenvedett áldozathalála által.
Róm 5,6
tehetetlenek magukon segíteni, bûnösök (8. v.)
Róm 5,6
midõn az idõ betelt (Galat. 4,4.).
Róm 5,7
bizonyos jótevõért; bár ez is ritka példa.
Róm 5,8
„az elrendelt idõ szerint“ nincs a görögben.
Róm 5,10
Isten ellenségei, bûnösök.
Róm 5,10
Ha Isten szerete oly nagy volt, hogy Krisztus az õ halála által Istennel a bûnösöket kiengesztelte, a kiengeszteltek annál inkább remélhetik, hogy megnyerik az örök üdvösséget most, midõn õ él. Tehát a reménység Isten szeretetén alapúl (4. v.).
Róm 5,11
És mi nemcsak az örök boldogságban dicsekszünk, mely nekünk, Isten szeretete által, minden szorongatásaink mellett is biztosítva van (3–10. v.) hanem magában az Istenben, t. i. hogy õ Atyánk és oltalmunk Jézus Krisztus érdemei által (ar. sz. Ján.).
Róm 5,12
Ez az egész elõbbi eszmesorozatra vonatkozik. Mivel mi Jézus Kirsztus által megigazúlást (1. v.), kegyelmet (2. v.) és az örök boldogsághoz reményt (2–11. v.) nyertünk, a kegyelem állapotja, melyet õ szerzett, kiegyenlíthetõ a bûn állapotjával, mely Ádámtól származik, s ebbõl lehet következtetést vonni a váltság rendkivûli üdvözítõ eredményére.
Róm 5,12
Lásd Móz. I. 3. r.
Róm 5,12
Lásd Móz. I. 2,17. 3,19. Bölcs. 2,23.24.
Róm 5,12
azaz: mivel általa mindnyájan bûnösök lettünk. Az utómondat 18. 19. v. következik, és a 12–19. v. a gondolatmenet értelme ez: Valamint az egy Ádám által a bûn és halál minden emberre átszállott, úgy az egy Krisztus minden embernek megigazúlást, életet és üdvösséget szerzett; az tehát a különbség, hogy Ádám által a bûn, halál és romlás nyert uralmat, Krisztus által pedig túláradó mértékben a kegyelem eszközöl életet és üdvösséget. Sz. Pál e mondatában tehát világosan két tanítmány van kifejezve: 1) hogy Ádám vétkezett, és halállal büntettetett, 2) hogy Ádám vétke által minden ember bûnössé lett, és azért mindnyájan halállal büntettetnek. Ádám vétke valóságos, teljesen szabad akaratból elkövetett bûn volt, és a halál, melylyel az büntetve lõn, mind a lelket, mind a testet érte; a lelket, a mennyiben ez elvesztette a kegyelem életét, a szentséget és igazságot, és a bûnös kivánságok uralma alá jutott; a testet pedig, mivel az idõvel porrá leszen. Ennyiben Ádám vétke az egész emberi nem vétke lett, s tõle eredvén át rája, eredeti bûnnek neveztetik. Ez azonban nem azon értelemben valóságos vétke Ádámnak, mintha e bûnt vele minden ember szabad akaratból elkövette volna; hanem annyiban valóságos bûn, a mennyiben Ádám szabad akaratból való tetténél fogva a lelki halál átszármazott minden emberre, kik ezen romlott, kegyelem nélküli állapotban Istentõl úgy tekintetnek, mintha Ádám vétkét vele együtt követték volna el (Aquin. Tamás, Bonavent. trienti sz. gyül. 5. ül.). Ezen lelki halál, mely, a trienti sz. gyül. szerint, az eredeti bûn lényegét teszi, mikép származhatott el Ádám szabad tette által minden emberre, ez a hit titka, mely azonban az emberiség lényegének vizsgálatából jóformán sejthetõ. Az emberiség t. i. egy, tagjaiban szorosan összefüggõ egész, hasonló egy testhez (Kor. I. 12,20.), egy szõllõtõhöz (Ján. 15,1. s követk.). Ha a mag, melybõl az egésznek kellett kifejleni, romlott, akkor az egésznek is minden részeiben romlottá kellett lenni; mert a rosz magból csak rosz növény terem. Némely régibb és ujabb tévtanítók azt állították, hogy az emberek Ádám vétke által csak annyiban lettek bûnösökké, a mennyiben Ádám vétkét utánozták. De e tanítmányt az anyaszentegyház kezdettõl elvetette, és ellenében azt állítja, hogy Ádám vétke származás által szállott át minden emberre. Ama tévtannak akarja elejét venni az apostol is, a 14. 15. v. megmutatván, hogy mindnyájan meghalnak, azok is, kik nem valóságos bûnnel, s mint Ádám, külsõ parancs megszegésével, ezt utánozva, vétkeztek, p. o. a kisdedek; ezek halálának tehát nem Ádám követésében, hanem az õ eredeti bûnében van alap-oka.
Róm 5,14
A 13. és 14. v. értelme összefüggésben az elõbbivel, ez: Mindnyájan bûnösök Ádám által az õ eredeti bûnénél fogva, mindnyájan, kik Mózes törvénye elõtt és utána éltek; mert ha Mózes törvénye elõtt az ez ellen elkövetett vétkek nem jöhettek is beszámítás alá, épen mivel a törvény még nem létezett, mindazáltal az emberek mégis bûnösök voltak, t. i. az eredeti bûnnél és a természeti törvények ellen elkövetett bûnöknél fogva. Ezen átalános vétkességet bizonyitja az átalános halál, a bûn zsoldja. Mivel ez nemcsak azok fölött uralkodott, kik szabad akaratból s kijelentett isteni törvény ellen vétkeztek, mint Ádám, hanem azokon is, kikrõl ezt nem lehet mondani, p. o. a kisdedeken: tehát mindnyájoknak bûnösöknek kell lenni, és pedig Ádámtól lett természetes származásuknál fogva.
Róm 5,14
Ki mind a mellett, hogy bensõleg egészen különbözik, külsõleg hasonlít Krisztushoz. Az apostol csak érinti e hasonlatosságot, mely abban áll, hogy mind a ketten hatással voltak tagjaikra; az egy Ádám mindenkit bûnbe és halálba döntött, az egy Krisztus mindenekért szabadító lett… de azonnal átmegy a kettõ közötti végtelen különbözésre (15–17. v.), s a hasonlatosságról ismét a 18. 19. v. szól.
Róm 5,15
Ezalatt a váltság minden szellemi jótéteményei értendõk.
Róm 5,15
„sokan“ azaz „mindnyájan“ mint a 18. v. világosan kifejezi.
Róm 5,15
azaz, szintúgy sokakra, mint a görögben van, – mindenekre (Teofilakt.). Lásd a 18. v.
Róm 5,15
Jelen vers értelme ez: Krisztus sokkal több áldást szerzett, mint Ádám kárt okozott. Ádám vétke és Isten önkéntes kegyelem-ajándéka nincsenek egyenlõ arányban. Amaz ugyan mindennek halált okozott, de ennek mértéke sokkal bõségesebb isteni jótéteményekben. Jól megjegyzendõ, hogy itt az ellentétet nem a „sokan és többen“, hanem a „halál s a bõséges kegyelem-ajándék“ képezik.
Róm 5,16
Isten adománya Krisztusban annyiból is túlhaladja Ádám vétkét, minthogy egy vétek által ugyan mindnyájan kárhozat martalékai lettek, a kegyelem pedig nem csak ezen vétektõl, hanem sok tulajdon bûntõl is megszabadít; és nem csak a bûntõl szabadít meg, hanem a megigazúlásnál fogva, dicsõûlt életállapotra is emel. Ez utóbbit a következõ vers fejti meg.
Róm 5,17
Ádám egy vétke által ugyan a testi és lelki halál jött minden emberre, de az egy Krisztus által kegyelemteljesség, bûnbocsánat, megszentelés és örök élet dicsõségben adatik.
Róm 5,18
A megigazúlás mindenkire száll, a mennyiben attól senki sincs elzárva, mindenki megnyerheti. Lásd a 14-ik jegyz.
Róm 5,19
mindnyájan (19-ik jegyz.).
Róm 5,19
ha akarnak. Fönebb a 15-ik jegyzetben, hogy az egész emberi nem vétkessége megfejtessék, Ádám romlott magnak neveztetett, mely az egész növényt megrontá; itt a hasonlat Krisztusra is alkalmazható. Õ az a nemes oltvány, melyet Isten a megromlott emberiségbe oltott. Valamint a nemes oltvány az egész fát megnemesíti, annak minden nedvét s ezáltal egész természetét elváltoztatja, vadságát megszelidíti: úgy változhatik át Krisztus által minden ember, ha az õ kegyelem-ajándékainak nemes nedvét magában mûködni hagyja.
Róm 5,20
Pál egy ellenvetésnek veszi itt elejét. Azt mondhatja valaki: Vajjon Mózes törvénye mitsem tehetett a bûn ellen? mire való volt tehát? Pál feleli: A törvény az õ intézményeivel együtt nem hogy a bûnt megszûntette, eltörlötte s az embereket igazakká tehette volna, sõt inkább alkalma lett annyiban a bûn eláradásának, a mennyiben a bûn ismeretét kellett eszközlenie, mely az adott törvény után gyakrabban elkövettetett, mivel az ember hajlandóbb tenni a mi tiltva van. Lásd Rom. 3,20. A törvény közbejöttnek mondatik, mivel (az õsatyák idejében) a természeti állapot, s (a kereszténység idejében) a kegyelem-állapot közötti idõszakra esett.
Róm 5,20
Miután a törvény alkalmánál fogva (lásd az elõbbi jegyz.) a bûn elérte legfensõbb fokát, és a világ a bûn világos ismeretére jutott, megjelent Krisztus az õ kegyelmének végtelen teljességében.
Róm 6
Róm 6,1
hogy a Krisztus által eszközlött bûnbocsánat és megszentelés kegyelem-kincseiben annál gazdagabban részesûljünk. Itt kezdõdik a levél elsõ felének második szakasza (lásd a bevez. e levélhez), melyben megmutattatik, hogy a megigazúlás állapota a bûnt kizárja, a ki tehát megigazúlt, hitével a szent élet jócselekedeteit kell egyesítenie.
Róm 6,2
Lásd a követk.
Róm 6,3
Nem tudjátok-e, hogy mi a keresztség által Jézus Krisztusba, mint ágak az élõfába, vagyunk beoltva, s így tehát vele együtt meg kell halnunk? (Tertull.). Mások a görögöt így: Nem tudjátok-e, hogy mind a kik Jézus Krisztusra kereszteltettünk, az õ halálára kereszteltettünk meg? Az értelem ugyanegy. Keresztség által leszünk Isten fiai, Jézus Krisztus testvérei, az õ titokteljes testének tagjai. Épen azért mindannak véghez kell menni rajtunk, mi õrajta véghez ment. Valamint õ engesztelõ halála által a bûnt eltörlötte, mi is érzéki kivánságaink megtagadása, öldöklése által a bûnnek tartozunk meghalni. Vesd össze: Kolossz. 3,5.9. Efez. 4,22. Tim. II. 2,11.
Róm 6,4
Mert a keresztség a mi eltemettetésünk, hogy a bûnnek meghalván, új szent életre támadjunk, valamint Krisztus meghalván, eltemettetett, és föltámadott az Isten erejében. A mi valóban a keresztség, azt példázta annak hajdani kiszolgáltatás-módja. T. i. az egész ember vízbe meríttetett. Ezen elmerítés és az arra következõ fölmerûlés által jelképeztetett a lelki halál (a régi embernek elmerítése) és az új életre való feltámadás.
Róm 6,5
Lásd a 3-ik jegyz.
Róm 6,6
Mert tudjuk azt, hogy Jézus megfeszítése a mi megfeszítésünk is, legalább annak kellene lenni, a mennyiben mi régi, bûnös érzületünket, melyet Ádámtól öröklöttünk, megtagadjuk, hogy így bennünk az egész vétkesség megrontassék, és többé ne szolgáljunk a bûnnek, mint uroknak a rabszolgák. A régi ember, az Ádámtól származott ember, a mi megromlott természetünk, tévelyeivel és bûnös kivánságaival. Ezeket Krisztus magával mintegy keresztre feszítette, mert azokért megszenvedett, és nekünk az átváltozás kegyelmét kiérdemlette. Nekünk magunknak kell azokat keresztre feszítenünk, midõn azokat megtagadjuk, és lassankint kiírtani törekedünk. A bûn teste, bennünk a mi bûnös életünk egész valója, annak tagjai az egyes kivánságok (Ar. sz. Ján. Ambrús).
Róm 6,7
a bûnnek a keresztségben.
Róm 6,7
megtisztúlt, és maradjon tisztán (Bazil.).
Róm 6,8
Ha mi a keresztségben a bûnnek meghalunk, mint Krisztus meghalt a bûnért, hiszszük egyszersmind, hogy vele a kegyelem életét is megnyerjük. Tedd hozzá: Mivel pedig az õ élete örökkétartó, mi is maradjunk meg állhatatosan az új életben.
Róm 6,10
a bûnért, hogy azért megszenvedjen, s nekünk megnyerje azon kegyelmet, hogy annak meghalhassunk (ar. sz. Ján. Theodor.).
Róm 6,10
miután halottaiból életre támadott fel, mindörökké isteni életet él, és Isten dicsõségére (Zsid. 1,3.).
Róm 6,11
Istennek éljetek Jézus Krisztus kegyelem-segélye mellett és az õ törvénye szerint, a nélkül, hogy visszaesnétek a bûnbe.
Róm 6,12
a ti bûnös, és azért halandósággal büntetett testetekben.
Róm 6,13
Testetek tagjait ne használjátok többé a bûn szolgálatára, hanem, miután a keresztségben új életre születtetek, fordítsátok igaz és szent cselekedetek gyakorlására.
Róm 6,14
Az én követelésem, hogy magatokat egészen Istennek szenteljétek, nem túlságos; ti azt teljesíthetitek; mert a bûn hatalma elvétetett a kegyelem teljessége által, melyet Krisztusban nyertetek. Ha csupán a törvényt bírnátok szertartásaival, leroskadnátok a bûn terhe alatt; de Krisztus kegyelemteljességével meggyõzhetitek azt, ha akarjátok. A törvényrõl, mely tehetetlen a bûn irányában, lásd Rom. 4,15.; a törvényrõl, mely a kegyelem mellett is még megmarad, lásd Rom. 3,31.; és a kegyelemrõl, mely a törvény idejében is adatott, lásd Ján. 1,17. és Apost.cs. 2,4.
Róm 6,17
szoros engedelmességtek által azon mennyei alak ábrázatát vettétek föl, mely rátok az Isten és az õ apostolai által nyomatott, hogy az életetekben elõtüntessétek (Tirin). Mások szerint: szivetekbõl engedelmeskedtetek ama tanítás rendszabályainak, melyre oktatva voltatok.
Róm 6,19
A közéletben forgó „szolga, szolgálat“ kifejezésekkel élek, hogy a dolgot megfoghatóvá tegyem elõttetek, s a ti, még az isteni dolgokra gyenge felfogástokat segítsem.
Róm 6,20
távol, menten, messze. Vesd össze: Ján. 8,34.
Róm 6,21
a lélek halála, mire örök kárhozat következik.
Róm 6,23
mert a bûn halállal dijaztatik.
Róm 6,23
t. i. az igazság, szentség örök élettel jutalmaztatik Jézus Krisztus érdemei által. Az apostol az igazságot Isten malasztjának nevezi, mivel az e nélkül nem eszközölhetõ, és az ember sohasem tulajdoníthatja jócselekedeteit saját tehetségének. Azért mondja erre nézve sz. Ágoston: Jól megjegyezzük, hogy az embernek érdemszerzõ cselekedetei is kegyelem-ajándékok. Midõn ezek örök életet nyernek, elmondhatjuk, hogy a kegyelem kegyelemért adatik.
Róm 7
Róm 7,1
Ezek alatt egyenesen ugyan a zsidókból lett keresztények értetnek, de egyszersmind a pogányokból lettek is, kik elõbb a zsidóságra tértek (Ap.cs. 10,2.). Az apostol már fönebb 6,14. megjegyzette, hogy a keresztény annál könnyebben lemondhat bûnös életérõl, minthogy nincs többé csupán a törvény alatt, hanem Jézus Krisztus kegyelem-kincseinél fogva oly állapotba van helyezve, hogy a bûnt elkerûlheti, s a jóban állandóan megmaradhat. Most a kereszténynek e függetlenségét a törvénytõl még bõvebben fejtegeti, és megmutatja, mint jut ezáltal új életre (1–6. v.), s mint szabadúl meg inségébõl.
Róm 7,1
az embereket csak addig kötelezi a törvény, míg élnek. A törvény alatt nem csupán a szertartási törvény, hanem egyszersmind az egész erkölcsi törvény is értetik, mint a 7. v. mutatja. A törvény viszonyát az emberhez az apostol alább, a férj és nõ közötti házasság hasonlata által fejtegeti. Valamint a nõ férje hatalma alatt van, és csak az õ halála után lesz szabaddá, úgy a természeti ember is alá van vetve a törvénynek, t. i. a kivánságnak és bûnnek, melyre a törvény ad alkalmat (7. 8.), és a büntetésnek, melyet a törvény szab a vétekre, mi által az mintegy zsarnokává lesz.
Róm 7,3
A görög szerint: megszabadúlt a törvénytõl.
Róm 7,3
Az apostol csak a rendszerinti házassági állapotról szól, s igy kizárja a házassági elválás eseteit; mert ezeknél fogva Mózes törvénye megengedé a nõnek, hogy más férfiúhoz mehessen (Móz. V. 24,1. s követk.
Róm 7,4
Valamint a nõ férje halála által szabaddá lesz, s férjére nézve mintegy meghalt, úgy ti is szabadok lettetek Krisztus halála által, mely annyiból volt a törvénynek is halála, a mennyiben õ a törvény büntetését elvevé, és kiérdemlé a kegyelmet, hogy a bûnös kivánságot és a bûnt legyõzhessük, a törvényre nézve mintegy halottak legyünk, valamint hogy a törvény is ránk nézve meghalt. Elsõ férjeteknek, a büntetõ, kivánságra és bûnre alkalmat adó törvénynek halála után, ti, a második, jobb férfiúnak, a feltámadott Krisztusnak lettetek tulajdonaivá, nem hogy semmi törvényt se tartsatok, hanem hogy azt igazán teljesítsétek, és jócselekedetekben gyümölcsöztessétek az örök életre. Megjegyzendõ, hogy e helyett: a törvény rátok nézve meghalt, és ti attól mentek vagytok, ezt mondja az apostol: Ti Krisztus halálában a törvénynek meghaltatok. Mind a kettõ, mint ugyanegy értelmû, fölcseréltethetett, mert Krisztus halála, melylyel a keresztények némileg (lásd Rom. 6,3–6.) szintén meghalnak, a fönebbi módon szintén a törvény halála. Megjegyzendõ az is: hogy, a törvénynek meghalni, nem annyit tesz, mint az erényes tettekkel fölhagyni, sõt épen az ellenkezõt; mert a ki Krisztussal ez új egyességbe lép, szereti õt, a szeretet pedig a törvény teljesítése. Ez ösztönöz többet cselekedni, mint a törvény kiván, és minden tettet a legtisztább szándékból cselekedni. Mert a szeretet telhetetlen, ez magának és szeretettjének soha sem tehet eleget; folyvást ég, mig az egész szivet és valót átmelegíti, és a szeretettnek mindenét föláldozza. A törvénynek meghalni tehát, csak annyit tesz, mint a törvény alól menekedni, a mennyiben ez büntet, mivel a büntetést Krisztus magára vállalta; és a mennyiben alkalmúl szolgál a bûnkivánságra és bûnre, mivel Krisztus kegyelmet szerzett, hogy mindakettõt legyõzhessük, ha komolyan akarjuk. Igy fogják föl a kathol. értelmezõk és szent atyák a kereszténynek a törvénytõl való felszabadulását.
Róm 7,5
Midõn még a testi törvény alatt (a kegyelem állapotján kivüli törvény alatt, melynek semmi ereje sincs a test és annak bûnös kivánságai ellen) éltünk, a törvény felizgatta a kivánságot (7. 8. v.), a kivánság eszközlé a bûnt, és a bûn a büntetést – a halált (Rom. 6,23.).
Róm 7,6
Most pedig mentek vagyunk egy oly törvénytõl, mely bûnkivánságra, bûnre és büntetésre ad alkalmat, a mennyiben ezentúl nem a törvény betûjének szolgai megtartásával, hanem egy új, szent lélektõl élesztve és újjáteremtve, kegyelemben és szeretetben szolgálunk az Istennek.
Róm 7,7
Az apostol a kegyelem állapotján kivûli törvényrõl mondotta, hogy alkalmúl szolgál a bûnre és halálra (5. 6. v.). Ebbõl azt gondolhatná valaki, hogy a törvény már magában véve vétkes valami. Hogy ennek elejét vegye, részletesebben megmutatja: mennyiben lehet az alkalom a bûnre és egyszersmind szent, azután mily viszonyban van az a természeti, nem a kegyelem által a keresztségben újjászületett, emberhez, és hogy tehetetlen ezt inségébõl megszabadítani.
Róm 7,8
a bennem lakó kivánság, a bûnös hajlam. Ez a kivánság bûnnek neveztetik, a mennyiben Ádám bünébõl származik, és bûnre ad alkalmat (Jakab 1,15.).
Róm 7,8
A 7. 8. v. értelme ez: A törvény semmi esetre sem bûn, hanem a törvény által tanúltam meg ismerni, mi a bûn. Igy nem tudtam volna, hogy a gonosz kivánság is bûn, ha a törvény azt határozottan nem tiltaná. E tilalomból vett alkalmat a bennem lakó gonosz kivánság, vagy a roszszal megegyezõ szabad akaratom minden gonoszra, hogy azután vágyva, vétkezzem; mert a belsõ vétkesség, mint kivánság, nem tört volna ki, ha a törvénybõl nem tudtam volna meg, hogy a kivánság tilalmas; a kivánság aludt volna bennem (Anzelm. Carthusius). A törvény tehát alkalom, de ártatlan alkalom a bûnre; a hiba csak a gonoszra hajló akaratban vagyon, a mennyiben az ember, mihelyt valami tilalmasról hall, a tilalmast mint kivánatost képzeli magának, és az után vágyakozik. A törvény ugyan, melyrõl itt szó vagyon, egyenesen a mózesi erkölcsi törvény, de az alatt egyszersmind minden más törvény értetik. Pál azt csak példáúl hozta föl, mivel az leghatározottabb volt, s azért legalkalmasabb arra, hogy állitását megértesse. Õ egyébiránt itt és a következõben, saját személyében szól, bár a mit mond, az embereket átalán érdekli (lásd a követk. jegyz.).
Róm 7,9
Az apostol itt leírja a természeti, a kegyelem által újra nem született embert, ki a törvényt ismerni tanúlta, s ezáltal ellenmondás és harcz támadt benne a jobb ismeret és az érzéki vágy között (Origen. Ar. sz. Ján. Teodoret. Jerom. Ágost.). Kegyelem nélkül lévén, a túlnyomó kivánságnak nem állhatott ellen, melytõl, bár jobb ismerete és szándéka ellenére, mégis szabad megegyezésével vonatik a bûnre. Némelyeknek késõbb sz. Ágoston által is elfogadott véleménye szerint, a mondottak magára a kegyelem állapotjában levõ emberre vonatkoznak. Ez annyiból elfogadható, a mennyiben a kegyelem állapotjába gyakran visszatér valami a törvény alattiból, és vannak órák az életben, midõn hasonlóvá lesz a csupán a törvény alatt álló emberéhez. Mivel t. i. a keresztségben újraszülötteknél a kivánság nem enyészik el (trienti sz. gyül. 5. ül. 5. rész.), hanem kegyelmet nyernek, hogy annak ellenállhassanak: így a fölvett keresztség és véghez ment megtérés után is, fájdalom! gyakran megtörténik, hogy a gonosz kivánság régi jogát érvényessé akarja tenni, és a lélek ellen harczol.
Róm 7,9
Midõn még gyermek voltam, és a törvényt nem ismertem, a gonosz kivánság aludt bennem, és tudatlanságomban boldog voltam; de midõn korom haladtával a törvényt, a parancsot és tilalmat ismerni tanúltam, érzettem a roszra hajló ösztönt.
Róm 7,10
a kivánság és törvény között támadt ellenmondásban fölötte boldogtalannak érzettem magamat, és meghaltam a bûn halálával.
Róm 7,10
boldog életre. Lásd Móz. III. 18,5. Móz. V. 5,33. Galat. 3,12.
Róm 7,11
a bennem lakó kivánság (9-ik jegyz.).
Róm 7,11
a parancs alkalmánál fogva.
Róm 7,12
és csak a kivánság rosz, mivel a parancsot bûnre alkalmúl vette.
Róm 7,13
Nem a törvény okozta a halált, hanem a gonosz kivánság, mely visszaélvén a jóval, a törvénynyel, kitört, s a helyett, hogy az által fékeztetni engedte volna magát, annál bõségesebb forrása lett a bûnöknek. Lásd a 10-ik jegyz.
Róm 7,14
Mert a törvény, magában véve, nem vezethet bûnre és halálra, mivel az csak szellemi; az erény gyakorlását illetõ követelésekkel áll elé (Ar. sz. Ján.); de enmagam, a túlnyomó kivánság bennem az, minek Ádám vétkénél fogva rabszolgáúl vagyok eladva (Jerom. Anzelm.). Egyébiránt e túlnyomó kivánság nem úgy értendõ, mintha általa az ember minden szabadságától meg lenne fosztva, annak Isten kegyelmével ellenállhatni; mert Ádám vétke által az ember szellemi ereje, az értelem és akarat ugyan fölötte meggyengûlt, de nem szûnt meg teljesen (trienti sz. gyül. 6. ül. 1. r.), mint az apostol is világosan értésünkre adja a 15. 17. 18. 19. v. hol az embernek, kirõl itt szól, t. i. ki még a keresztség által újra nem született, jó akaratot tulajdonít. Az ál-misztikusok tehát nagy tévedésben vannak a „teljes romlottságról“ való véleményökkel. Ez a csupán természeti, a kegyelem állapotján kivûl levõ emberekrõl sem mondható. Az apostol itt leírja a belsõ viszályt mely a törvény megértésekor az értelem és érzékiség között támad, és hogy az ember, jobb meggyõzõdése és akarata ellen is, mint hagyja magát kivánsága által a bûnre ragadtatni.
Róm 7,15
Nem jobb ismeretem szerint cselekszem. Vagy: Nem tiszta öntudattal cselekszem, hanem az én lelki szemeim el vannak homályosítva a vétek által (ar. sz. Ján.).
Róm 7,15
A görög szerint: mert nem azt cselekszem, a mit akarok, hanem azt teszem, a mit gyûlölök. Akarom a jót, akaratom nincs egészen megromolva; de a kivánság hatalma legyõzi jobb akaratomat, s így elragadtatni engedem magamat annak tevésére, mit rosznak ismerek és utálok. Látom a jót (mondá egykor a pogány költõ) és helyeslem; de a roszabbat követem.
Róm 7,16
Midõn, tehát azt cselekszem, a mit nem akarok, van bennem jobb akarat is, és ez azt bizonyítja, hogy jobb részem a törvény szentségét elismeri.
Róm 7,17
De nem ez a jobb részem az, mi roszat mivel, hanem a bennem lakó és gonoszra vivõ hajlandóság. Itt az „én“ a jobb rész, a jónak akarása; a bûn a roszra való hajlam, a kivánság által csábitott akarat, a rosz akarat.
Róm 7,18
Mert tudom, hogy az én jobb ismeretem és akaratom mellett a kivánság is bennem van, mely akaratomat roszra viszi.
Róm 7,18
mert elismerem a jót (habár csak homályosan), és akarnám azt tenni; de akaratomat oly gyengének találom, a kivánságot pedig oly erõsnek, hogy semmi jót sem vihetek véghez. A kivánság határozza el akaratomat úgy, hogy ez roszszá lesz, és a roszat teszi.
Róm 7,19
Lásd a 15. v.
Róm 7,20
Lásd a 17. v. 23-ik jegyz. Az apostol többször ismétel, de nem ok nélkül. Ez által hû képet ad a nem-keresztény kedélyállapotának szomorú ugyanazonságáról. Mindig meg van oszolva a jóakarás és rosztevés között, mindig ingadozó a jó ismeret és akarat, és a jóakaratot legyõzõ rosz kivánság között. E meghasonlást még egyszer adja elé az apostol, mint a két törvény közötti harczot.
Róm 7,21
Tapasztalásból tudom, hogy bennem egy parancsoló hatalom van, kitõl egyszersmind e törvény származik, hogy a bûn kijelentessék.
Róm 7,22
A belsõ ember, nem a már újjászületett ember, a keresztény, hanem a természeti, habár meghomályosodott értelem, melynek szellemi természeténél fogva a szellemi törvényt helyeselnie kell (16. 17. v. Rom. 2,15.).
Róm 7,23
Az én jobb részem tetszést talál az Isten törvényében, de ezen jobb rész és törvény mellett meg van még bennem a kivánság törvénye, mely testi- és lelkiképen, de különösen testiképen nyilatkozik. Ez harczra kel jobb ismeretem és akaratom ellen, legyõzi azt, és rabszolgáúl viszi ugyanazon érzékiség hatalma alá, úgy hogy ez azután mindennemû bûnökre vetemedik.
Róm 7,24
Jól megjegyzendõ, hogy Pál az egész szakaszban (7–24. v.) nem önmagáról, hanem a kegyelem állapotán kivûl levõ emberrõl szól (11-ik jegyz.). Értelme tehát ez: Mily szerencsétlen az ily ember! Ki szabadítja õt meg a kivánság túlnyomó hatalmától, melynek különösen az õ testében van székhelye, sõt bûnre és halálra viszi?
Róm 7,25
A Jézus Krisztusban, vagyis, az õ üdvintézetében az Istentõl adott kegyelem. Csak ezen kegyelem adhat a mi jobb ismeretünknek és akaratunknak annyi erõt, hogy a kivánságot legyõzze, s a bûn helyett a törvényt teljesítse. A görög szerint: Hálát adok Istennek a mi Urunk Jézus Krisztus által. Értelme ez: A mi engem illet, nincs okom panaszra; mert engem Isten a kereszténység által ez állapotból kiszabadított.
Róm 7,25
Igy tehát személyem egysége mellett is kettõs valami van bennem: a szellem, t. i. az elme és jóakarat, mely az Isten törvényének hódol (20-ik jegyz.); és az érzékiség, mely az akaratot arra viszi, hogy a bûnt cselekedje. E szókkal: „Igy én magam“ az apostol nem magát jelöli, hanem azon ember személyének egységét, kirõl szó vagyon (31-ik jegyz.). Az apostol ismétli még egyszer ama meghasonlás állapotját, mely bûnre és kárhozatra visz, hogy a következõ részben annál jobban kiemelje a kereszténység kegyelmét, mely által ama harcz, habár egészen meg nem szûnik, de gyõzedelmet ví ki mindazoknál, kik azzal együtt munkálkodnak.
Róm 8
Róm 8,1
A görög hozzáteszi: hanem lélek szerint. Értelme az elõbbivel összefüggésben, ez: Ha tehát a törvény az embert meg nem mentheti a bûntõl és haláltól (Rom. 7,5–24.), hanem a kegyelem (7,25.), akkor azok, kik hit (és keresztség) által Jézussal egyesûltek (Rom. 6,3. s követk.), minden bûntõl és kárhozattól mentek; csakhogy nem test szerint, hanem lélek szerint kell jániok, s a hitet szent élettel egyesíteniök. A test itt a testiség, testi érzület (Kol. 2,18.), a romlott természet ismerete és akarata; a lélek nem a természeti elme, hanem az Isten Lelke, az isteni személy (9. 11. v. Kor. I. 2,10–12.), a mennyiben õ lelkünkre ható mûködése által minket élõ hitre s épen ezáltal minden jó érzelemre buzdít.
Róm 8,2
Értelme ez: Mert az isteni Szentléleknek ereje, ki az én lelkemnek új életet ad, Jézus Krisztus érdemei következtében, engem a bûnnek halálra vivõ hatalmától (Rom. 7,24.), a kivánság túlsúlyától megszabadított (Ar. sz. Ján. Teodor.). Még most is érzem ugyan a kivánságot, de legyõzõm azt kegyelem által (Ágost.). Az apostol itt minden igaz keresztények nevében szól, mint az elõbbi részben minden, a kegyelem állapotán kivûl levõ emberek nevében szólott.
Róm 8,3
Értelme ez: Mert mi a mózesi törvénynek és minden erkölcsi törvénynek lehetetlen volt, a bûntõl és kárhozattól megszabadítani, mivel a túlnyomó kivánság mûködésében azt meggyengítette (7. r.), azt Isten eszközlötte, midõn Fiát, ki az ember bûnös alakját fölvevé, az emberekhez küldötte, s általa az emberben túlsúlylyal bíró kivánságot legyõzte, hogy így õt a bûntõl megszabadítsa (Teofil.). Az Isten Fia fölvevé a bûnös test alakját, azaz, õ felvevé az emberi természetet, mely a miénkhez ugyan mindenben hasonló, de bûnös nem vala (Ján. 1,14. Zsid. 2,14. Kor. II. 5,21. Zsid. 4,15.). A bûn a testben itt, mint fönebb 7,8.9. s követk. az emberben túlsúlylyal bíró kivánság. Kárhoztatni itt, mint Ján. 12,31. 16,11. itélni, annyit tesz, mint „legyõzni.“ A helyett, hogy a rosz kivánság elitéltetésünket végrehajtaná, maga itéltetik el, mivel legyõzetik a kegyelem által.
Róm 8,4
Krisztus legyõzi a kivánság hatalmát, hogy a törvény teljesedjék. „Mibennünk“ annak bensõ teljesedését, az érzület megszentelését jelenti, a mi fõdolog.
Róm 8,4
Lásd az 1-sõ jegyz.
Róm 8,5
A kivánság hatalma alatt levõk annak javai után törekszenek; a Szentlélek befolyása alatt levõk a lélek, igazság és erény javai után igyekeznek.
Róm 8,6
Okát adja, hogy a lélek szerint érzõk miért törekszenek lelki javak után.
Róm 8,6
Mások a görögöt így: a test törekvése.
Róm 8,6
Egyik halálra visz, a másik életre és békeségre. A bûnös kivánság alatt levõ ember állapotja halál is, mivel az meghasonlás és megoszlás (7. r.); a Szentlélek befolyása alatt levõ ember állapota pedig maga az élet és békeség, mivel az az egymás ellen törekvõ erõk egyesítése.
Róm 8,7
Okát adja, hogy a test szerinti érzület miért vonja maga után az örök halált.
Róm 8,7
mert az természete ellen van. A görög szerint: mivel a test törekvése stb.
Róm 8,9
a Szentlélek Isten (Filip. 1,19.).
Róm 8,9
A „lakás“ a Szentlélek Istennel való folytonos eltelést jelenti (Kor. I. 3,16. Efez. 3,17. Ján. 14,23.).
Róm 8,9
nem tartozik Krisztushoz. A Krisztus Lelke ugyanazon Szentlélek, s azért neveztetik igy, mivel a Fiútól is származik (Galat. 4,6.).
Róm 8,10
az õ Lelke, kegyelme által.
Róm 8,10
halandó az eredeti bûn miatt. (Ágost.).
Róm 8,10
de a lélek megnyeri az életet (Ján. I. 4,16. Rom. 5,21.), miután õ a bûn által megöletett, hogy az igazság cselekedeteit gyakorolja (Origen. Erazm.). Mások szerint: a megigazúlásért; úgy hogy értelme ez: A lélek pedig él a megigazúlás kegyelménél fogva.
Róm 8,11
Ha az Isten Lelke folytonos hatással van rátok, akkor Isten az életet nem csak lelketeknek, hanem halandó testeteknek is megadja épen azon Lélekért, kit ti állandólag mûködni hagytok magatokban. A jámborok testének föltámadásáról és átváltozásáról van szó (Kor. I. 15,51.). Ez a testi átváltozás tehát a lelki átváltozástól függ, és csak azok fognak egykoron dicsõséges testben föltámadni, kik haláluk elõtt lelköket a kegyelem által szent és igaz lénynyé engedték átváltozni. Megjegyzendõ az is, mikép nem mondatik, hogy megeleveníti a ti holt testeiteket, hanem halandó testeiteket. Ez utóbbi kifejezés jelenti, hogy már a testi átváltozás is annyiban elkezdõdik a halál elõtt, a mennyiben a lelki átváltozás által ahhoz az alap letétetik. Lásd Ján. 6,55. 38-ik jegyz.
Róm 8,12
Lásd az 1-sõ jegyz. Mily sok gonddal vélnek sokan tartozni testöknek, pedig mi egyéb a mi testünk, mint fõ székhelye az élet bûnös kivánságainak, mint gyarlóságunk és bûneink boldogtalan forrása? Annak igazi gondja a bûnös kivánságok öldökléséban áll; mert ez a halál az õ élete.
Róm 8,13
ha azon érzelmek által, melyeket a Szentlélek sugall, a test kivánságait legyõzitek, s kiirtani törekszetek.
Róm 8,13
Ki a bûnös kivánságok szerint él, mind lelki, mind testiképen meghal, azaz, egykor gyalázatteljes föltámadása lesz örök kárhozatra; de ki a Szentlélek szerint keresztény érzületben él, dicsõségesen fog feltámadni az örök boldogságra.
Róm 8,14
Okát adja, miért fognak élni a lélek szerintiek, – mert Isten fiai. Tõle hagyják magokat vezéreltetni, ösztönöztetni. A Szentlélek ösztönzi a lelket, és eszközli, hogy mûködjék. Ez által nem semmisíti meg szabadságát, hanem ezt tökéletessé teszi; mert soha sem szabadabb az ember, mint mikor a bûn rabszolgaságából megszabadúlva, akaratját egészen Istennek áldozza fel.
Róm 8,14
azok, kiket Isten az õ Lelkének részeseivé tesz. Ebben kell lenni az örök élet kezességének.
Róm 8,15
A két következõ vers megmutatja a jelet, melybõl következtetni lehet, hogy kik az Isten fiai; e jel a gyermeki könyörgés (15. v.) és a Szentlélek bizonysága mibennünk (16. v.).
Róm 8,15
A valódi keresztények Isten fiai. Ezt már abból következtethetitek, hogy a lélek, melyet vettetek, a mindenható Isten elõtt nem szolgai félelmet önt belétek, mint míg a zsidóságban voltatok, hanem gyermeki bizodalmat, melylyel Istent imádságtokban Atyának nevezitek. Az apostol az aramei Abba szót a göröghöz teszi, mivel az gyermekdeden hangzik (Origen. Ambr.).
Róm 8,16
E gyermeki érzületnek a Szentlélekben van alapja, ki egyesûlvén a mi lelkünkkel, a bizonyságot kimondja, hogy Isten fiai vagyunk. A Szentlélek mondása nincs ugyan tévedésnek alávetve; de mi nem vagyunk bizonyosak, vajjon a Szentlélek szózata-e az, mit mi magunkban hallani vélünk, mivel mi csalódhatunk is. Azért a kereszténynek lehet ugyan bizodalma, hogy Isten kegyelmében vagyon, de Isten különös kijelentése nélkül nem lehet arról bizonyossága (trienti sz. gyül. 6. ül. 9. r.). Azért mondja sz. Pál más helyen (Kor. I. 4,4.): Semmiben sem vádol lelkiismeretem, de még azért nem vagyok igazolva.
Róm 8,17
De ha Isten fiai vagyunk, s ezáltal Jézus testvérei, tehát Krisztussal együtt mi is örökleni fogjuk az örök élet dicsõségét; azonban, hogy az õ dicsõségében részt vehessünk, hozzája hasonlóknak kell lennünk, a szenvedések, az önmegtagadás, önsanyargatás, keresztviselés útján kell járnunk, mint õ. Itt Krisztus szent emberiségének megdicsõülésérõl van szó; mert a mennyiben Isten, az õ dicsõsége soha sem szûnt meg. Lásd a követk.
Róm 8,18
Egészítsd ki ez eszmét: a mely szenvedéseket mi könnyen is fölvállalhatjuk; mert azt állítom stb. Két más indító ok következik a 26. és 28. v.
Róm 8,18
én arról, mint igazságról, meg vagyok gyõzõdve.
Róm 8,18
Most az igaz kereszténynek dicsõsége még el van rejtve (Kolossz. 3,3.) és láthatatlan (24. v.); a jövõ életben nyilvánossá lesz. Itt félreismertetik, megvettetik, mivel a világ, mely most dicsõségben vagyon, nem fogja fel az õ szellemét, lelki nemessége a síron túl fog kitûnni és örök dicsõséggel megjutalmaztatni.
Róm 8,19
Okát adja, hogy e dicsõség nagyságáról meg lehetnek gyõzõdve: mert az után titkos vágygyal van eltelve minden teremtmény.
Róm 8,19
A teremtmények alatt itt a természetnek minden élõ és élettelen lényei értendõk, ellentétben az emberekkel és angyalokkal (Ar. sz. Ján. Teofil. Ambr. Hilár.). Ez értelmezést különösen a régi jövendölésekben foglalt tanítmány (Izai. 65,25. Jel. 21. r. Péter II. 3,13.) erõsíti meg, mely szerint a megváltott emberiség dicsõ kijelentésével az egész természetnek, az ég- és földnek megdicsõíttetése is egybe lesz kapcsolva.
Róm 8,19
Értelme ez: Az egész természet várja, mint fog föllepleztetni az Isten fiainak elrejtett élete dicsõségre, mi által õk, mint Isten fiai, kedveltei, örökösei lesznek elõtüntetve, hogy ennek következtében a természet is átváltozzék, tökéletesíttessék, megdicsõûljön. A természetnek ezen várakozását, ez epedõ vágyódását az Isten fiainak dicsõsége, s ezen dicsõség által saját megdicsõíttetése után (21. v.) …határozottan ugyan nem lehet észrevenni, a mennyiben a természet annak öntudatával nem bír; de sok tûnemény, különösen a növény- és állatvilág élõ teremtményeiben, annál inkább enged következtetést vonni, minthogy Pál arról isteni kijelentést teszen.
Róm 8,20
A mulandóság helyett a 21. v. romlás van, és jelenti a tökéletlen állapotot, a romlandóságot és sokféle inséget, melyben az ember vétke miatt az egész természet esett. Az átok, a vétek büntetése t. i. nem csak az emberre szállt testileg és lelkileg, hanem a vele viszonyban levõ természetre is (Móz. I. 3,17.). A teremtmények is romlásnak vannak alávetve, a mennyiben azokkal az ember bûnre visszaél. A nap, hold és csillagok istenségek gyanánt tiszteltetnek. Az arany, ezüst felzaklatja a fukarnak kivánságát, és a mit Isten okos használatra vagy ártatlan örömre teremtett, azt az ember bûnös vágyainak, hiúságának kevélységének kielégítésére használja (Ar. sz. Ján. Teodor. Teofil.). E rabszolgaság alatt mintegy nyögnek a teremtmények is, és az alól szabadúlni törekszenek.
Róm 8,20
E romlandóság a teremtményekre nem tulajdon lényöknél és ösztönüknél fogva jött, – sõt inkább minden teremtmény küzd önfentartásaért és irtózik feloszlásától (aquin. Tam.); hanem annak akaratánál és hatalmánál fogva, ki azokat (az ember vétke miatt) a romlandóság ezen sorsa alá vetette, t. i. Isten akaratából, de azonban úgy, hogy midõn e sors alá vetette, meghagyta nekik a reményt (a tökéletes állapotba leendõ visszahelyeztetés iránt).
Róm 8,21
A teremtményeknek meg van a reményök (20. v.), mert nem csak az ember, hanem azok is a romlandóság állapotából, melyben fogva vannak, megszabadúlnak, hogy mint szolgák uraik dicsõségében, õk is részt vegyenek (megújuljanak). (Tolet. Cornel. a Lapide).
Róm 8,22
A fohászkodás jelenti az epedõ vágyat amaz állapot után, a vajudás az azután való küzdést. A vajudás igen alkalmas jelkép erre; mert valamint a vajudó szülõ az élõ gyermeket a haláltól kivíjja, úgy küzd a természet is, hogy magát elenyészhetlen életre újjászülje (a mit pedig magától meg nem tehet, hanem akkor fog elérni, midõn az emberiség újra születik, mivel a természet is nem magától, hanem az ember által romlott meg). A görög szerint: Tudjuk, hogy a teremtmények egyetemben fohászkodnak és vajudnak (régtõl fogva) egész mostanig (és tovább, az idõk végezetéig).
Róm 8,23
És nem csak a teremtmények, hanem mi magunk is és mindnyájan az igaz keresztények, kik a Szentlelket, mint e dicsõ átváltozás kezdetét bírják (Kor. II. 1,22. 5,5. Efez. 1,14.), mi magunk is epedve fohászkodunk mélyen belsõnkben, és várjuk a fiúvá fogadtatás teljesedését, t. i. testünk megváltását a halálból és romlandóságból (Filip. 3,21. Kor. II. 5,2–4.), a közfeltámadáskor (ar. sz. Ján. Teodoret.).
Róm 8,25
A 24. és 25. v. értelme: Mi reméljük ezt; mert a mi üdvösségünk nemcsak a hittõl függ, hanem a reménytõl is, vagy, az igaz hittel valamint a szeretettel a remény is együtt jár. De a remény szükségképen a jövendõre vonatkozik; mert, ha, a mit reménylünk, bekövetkezett, megszûnik a remény. Épen azért, mivel a remény java a jövendõben rejlik, türelemmel van az összekapcsolva, és semmi akadály, különösen pedig semmi szenvedés által (17. 18. v.) nem hagyja magát tévútra vezettetni.
Róm 8,26
E szócska a 17. és 18. versekre vonatkozik, s bevezet a másik vigasztaló okhoz a viszontagságokban. Nem csak a jövendõ dicsõség nagysága emelhet föl minket béketûrésre, hanem a Szentlélek is megteheti azt hasonlóképen.
Róm 8,26
A Szentlélek segélyére jõ gyarlóságunknak, mely látván a szenvedéseket, elcsüggedhetne, – megtanítván minket, miért és miképen könyörögjünk, vajjon e vagy ama szenvedéstõl való megszabadúlásért-e, vagy kegyelemért, hogy azt elviselhessük? A Lélek itt a harmadik isteni személy, ki minket a helyes imádságra indít, tehát elõttünk de nem nélkülünk mûködik, s így velünk együtt imádkozik (Ágost.). Ez imádság kimondhatlan fohászkodásokkal való könyörgésnek mondatik, mivel bensõsége és mélysége miatt határozott szavakkal ki sem fejezhetõ.
Róm 8,27
Ezen lelki imádság, habár nincs világosan kifejezve, mégis megérti azt a sziveket vizsgáló Isten (Zsolt. 7,10. Jerem. 11,20.); s e megértés alapja abban rejlik, hogy a Lélek bennünk és mivelünk semmi másért nem könyörög, hanem csak a mi az Isten akarata és tetszése szerint vagyon (lásd Kor. II. 7,9–11.).
Róm 8,28
vagy: Tudjuk mi is stb. Következik t. i. a harmadik vigasztaló ok a szenvedésekben, azon meggyõzõdés, hogy az igaz keresztényeknek, kik az örök végzés szerint hivatottak, s egykor majd megdicsõíttetnek, minden javokra szolgál.
Róm 8,28
különösen a szenvedések (17. v.); mert ezek megtisztítanak, Istenhez szorosabban csatolnak stb.
Róm 8,28
Isten örök végzése szerint, melynélfogva Isten az örök boldogságot megadni azoknak elhatározta, kikrõl elõre látta, hogy az õ kegyelmével együtt mûködni fognak. A szentségre való hivatás itt nem a kezdetleges hivás a kereszténységre igehirdetés és belsõ sugallás által (errõl a 30. v. szól), hanem az örök boldogságra való választottság. A választottság ezen örök végzése annyiból föltétlen, a mennyiben átalán a kegyelem önkéntes adománya Istennek, az ember minden elõleges érdeme nélkül (Rom. 9,11. Efez. 1,5. Tim. II. 1,9.), de mégis annyiban föltételes, a mennyiben csak azok a választottak, kik a kegyelem segitségével magokat megszentelik (Jerom. Ambr.). Az apostol ez utolsó körülményt nem emeli ki határozottan, mivel az õ különös czélja miatt, t. i. hogy a reményt, béketürést és a bizodalmat fokozza (24. 25. v.), csak Istennek üdvre segítõ mûködésérõl akar szólani, nem pedig az emberérõl is; de azért ez nincs kizárva. Sõt maga az apostol, bár közvetve, az által foglalja ezt is bele, hogy ezen hivatottakat Istent szeretõknek nevezi, és egész határozottsággal követeli sz. Péter (II. 1,10.) a választottság biztositékaúl a jócselekedeteket. „Szentségre“ nincs a görögben, de határozottan benfoglaltatik e tétel értelmében.
Róm 8,29
Az elõre ismertek vagy látottak azok, kik a végzés szerint hivatottak, mint a 11,2. Efez. 3,11. Péter I. 1,2.20. mutatja. Az apostol még e néven is nevezi õket, hihetõleg annak jelentéseûl, hogy az örök végzésben csak azok foglaltatnak, kikrõl Isten elõre látta, hogy az õ kegyelmével együtt mûködni fognak.
Róm 8,29
kiket együttmûködésöknél fogva üdvözülendõknek elõrelátott, ezeknek az életben, szenvedésekben és megdicsõülésben hasonlókká kell lenniök az õ Fiához, hogy ez az õ szent, és Istenségével egyesûlt emberiségénél fogva, elsõ legyen az Istennel egyesûlt nagyszámú atyjafiai között. Az elõrerendeltek, elõreválasztottak tehát azok, kik Krisztushoz hasonlók. Bár nem tudhatjuk választottságunk titkát, de annyit tudhatunk, vajjon viseljük-e magunkon Krisztus képét. Mennél inkább elhanyagoljuk ezt vonásról vonásra magunkban kifejezni, annál inkább félhetünk, hogy Isten választottai közé nem tartozunk.
Róm 8,30
A hívás egyenesen az Isten igéjének hirdetése által az õ kegyelmének csendes befolyása alatt történik (Kor. I. 1,9. Efez. 4,1.4. Ján. 6,44–45.). Az apostol a mult idõt (hítta stb.) a jelen helyett tette, mivel az örökkévaló Isten elõtt, kit idõ nem határoz, a jelen és jövendõ csak olyan, mint a mult. Vesd össze: Zsolt. 2,7.
Róm 8,30
Krisztus érdemeiért azoknak megkegyelmezett és õket átváltoztatta.
Róm 8,30
testileg és lelkileg örökre üdvözítette.
Róm 8,31
Ha Isten oly túláradó mértékben mûködik üdvözûlésünkre, minõ ellenségtõl félhetünk? Ez által nem mondatik, hogy a kereszténynek nincs ellensége?
Róm 8,32
bûnbocsánatot és mindazt, mit a megigazúlás magában foglal.
Róm 8,33
Ezek az Isten végzése szerinti hivatottak (28. v.).
Róm 8,33
Ha Isten a választottakat megigazúltakká teszi, ki fogja õket vádolni?
Róm 8,34
Ha Krisztus érettünk meghalt, feltámadott, megdicsõíttetett, és közbenjárónk mennyekben, ki fog minket elkárhoztatni?
Róm 8,35
Ha Isten és Krisztus így mûködvén üdvözûlésünkre végtelen szeretetöket irántunk kijelentették, hogy ne szeressük mi viszont õket? Mi rabolhatja el tõlünk azon viszonszeretetet? (ar. sz. Ján. Orig. Teodor. és mások).
Róm 8,35
A görög szerint: Háborúság? vagy szorongatás? vagy üldözés? vagy éhség? vagy mezítelenség? vagy veszedelem? vagy fegyver?
Róm 8,36
A te hited vallása miatt folytonos halálveszélyben vagyunk, mint a megölésre szánt juhok. Vesd össze: Énekek én. 2. r. 8-ik jegyz. 8. r. 14-ik jegyz. Jelen idõben a keresztény ama veszélyekre gondol, melyek lelki halállal fenyegetik.
Róm 8,37
a Krisztus (Isten) iránt való szeretetbõl, vagy: Krisztus (Isten) segélye által.
Róm 8,38
sem a haláltól rettegõ félelem, sem az életet fentartani ohajtó remény.
Róm 8,38
sem a jó angyalok, bár ezek a Krisztus iránt való szeretettõl soha sem törekszenek elfordítani (Gal. 1,8.), sem a sötétség fejedelmei és hatalmasságai, a gonosz angyalok (Efez. 6,12. Kor. I. 15,24.).
Róm 8,38
sem a jelen, sem a jövõ viszontagságok.
Róm 8,38
Ez a szó nincs a görögben.
Róm 8,39
sem a mi az égben van, sem a mi a pokolban (ar. sz. Ján.). Vagy: sem dicsõség, sem gyalázat.
Róm 8,39
a földön.
Róm 8,39
nem rabolhatja el tõlünk az Istenhez való szeretetet, melylyel iránta a Krisztus által nyert kegyelemért és ezen kegyelem által viseltetünk. Semmi teremtmény sem szakaszthat el minket az Isten szeretetétõl, úgymond sz. Bernárd; csak tulajdon akaratunk teheti ezt. Azért mondja Ozeás próféta (13,9.) az izraelitáknak: Veszedelmed tenmagadtól vagyon, Izrael! Az izraelitáknak ezen önakarta veszedelmökön szomorkodik az apostol a következõ rész elején, s ezzel fölvett tárgyának harmadik része kezdõdik, melyben Izrael viszonyáról az új üdvintézményhez ad némi felvilágosítást. Lásd a bevezetést e levélhez.
Róm 9
Róm 9,1
A Krisztusban való egyességnél fogva, mint keresztény. Pál mint bizonyost állította, hogy a keresztény, mint keresztény, nem hazudhat.
Róm 9,1
a Szentlélek fölválgosítása által, minthogy õ bennem lakik. Tehát nem mondok semmi igaztalant.
Róm 9,2
Miért? kiméletbõl elhallgatja az apostol. De oka az, mivel nemzetének legnagyobb része a hitetlenség miatt nem vétetett föl az anyaszentegyházba.
Róm 9,3
Az átok, irtó-átok az izraelitáknál népekre, városokra, állatokra, egyes emberekre kimondatott, mi által e tárgyak visszavonhatlanúl teljes megsemmisítésre adattak (Móz. III. 27,28.). Midõn Pál ezen átkot ohajtja magára venni, hõsi s mintegy vak szeretetében, mely nem gondolja meg, vajjon lehetséges-e önfeláldozása, azon kivánatát fejezi ki, hogy kész örökre elvettetni és Krisztustól elszakasztatni, csak az által az õ atyjafiai megszabadúlhassanak (ar. sz. Ján. Orig. Teofil). Egyébiránt, hogy Pál, mint Istent szeretõ, mások helyett örökre elvettessék, ezen kivánat teljesûlésének lehetetlensége alkalmasan van kifejezeve a görög ige aligmultjában, melynek értelme a magyarban ilyen forma: Én magam kivánnék, ha lehetne, átokká lenni stb.
Róm 9,3
Jákobtól való származás szerint, ki Izraelnek is neveztetik (Móz. I. 32,28.).
Róm 9,4
az ó szövetségi, mint elõlépcsõ az újhoz (Móz. V. 14,1. 32,6.).
Róm 9,4
Istennek dicsõ, kegyelemteljes közelléte (Teodoret).
Róm 9,4
melyet Isten különféle idõkben megújított, azért a görög szerint: kötelezettség.
Róm 9,4
az isteniszolgálat szertartásai, melyek, mint minden egyébek, Krisztusra utaltak.
Róm 9,4
melyek Krisztusról tétettek.
Róm 9,5
kiknek atyáik Ábrahám, Izsák, Jákob és a többiek, kiket Isten társaságára méltatott.
Róm 9,5
testi származás szerint (Máté 1. r. Luk. 3. r.)
Róm 9,5
ki nemcsak ember, hanem egyszersmind mindenek fölött való, imádandó Isten is. A Krisztus istenségérõl szóló hitigazságot Pál többször is megérinti, u. m. Tít. 1,3. Kor. I. 15,27. Tim. I. 3,15. Kor. II. 5,19. Apost.cs. 20,28.
Róm 9,6
De e panaszszal, melyet Izrael népe nagy részének elvettetése iránt teszek, nem azt mondom, mintha meghiusúlna azon igéret, melynélfogva Izrael a messiási áldás részesévé leend; az igéret változatlanúl megmarad az igazi (lelki) izraeliták- és Isten fiaira nézve, kiket Isten arra rendelt és választott (6–9. v.).
Róm 9,7
igaz (lelki) fiai Ábrahámnak, szellemrokonai az õsatyának (Rom. 4,11.12. Ján. 8,39.).
Róm 9,7
Móz. I. 21,12.
Róm 9,7
Izsákban és ennek gyermekeiben legyen a te (lelki) ivadékod, amaz ivadék, melylyel én szövetséget fogok kötni. „Neveztetni“ azaz, „lenni“ (Máté 1,23.).
Róm 9,8
Nem a kik test szerint Ábrahámtól származnak, azok az õ és Isten fiai, hanem a kik az igéret szerint (Móz. I. 8,10.). Más szavakkal így mondja János: Kik nem a férfiú akaratából, hanem az Istentõl születtek (Ján. 1,13.). Izmael (Móz. I. 16. r.) és Cetura fiai (Móz. I. 25. r.) Ábrahám fiai voltak test szerint; Izsák volt az igéret fia, ki Isten akaratából természetfölötti módon származott (Móz. I. 18,10. s követk.). Az alkalmazás az evangéliomra való meghivásra igen könnyû. Ez is nem külsõ viszonyoktól, hanem Isten akaratából származik, ki kegyelmét szabad teljhatalmából adja, úgy, hogy az ember részérõl annak csupán elfogadása kivántatik (Origen. Teofil. Ambrus). Hogy csupán Isten akarata az, mi az Isten országába tesz hivatottá, az apostol még világosabban megmutatja Jákobnak Ésau elõtt történt választatásából.
Róm 9,10
t. i. Sárának.
Róm 9,10
két fiat, Ésaut és Jákobot. A görög szerint: ki az egy Izsáktól, a mi atyánktól fogant.
Róm 9,13
A 10–13. v. értelme: A mint lõn Sárával és az õ fiával, Izsákkal, ki Isten szabad akaratából lett Ábrahám azon fia, kivel Isten meg akarta újitani szövetségét, úgy történt Rebekkával is és ennek fiával, Jákobbal. Rebekka Izsáktól két fiat fogant. Ezekrõl nem lehet mondani, hogy Jákob, hogy a szövetség fiává legyen, Ésau fölött elõnynyel bírt, mert mind a ketten egy atyának ugyanegy idõben fogant fiai voltak, és születése elõtt Jákob ép oly kevéssé tehetett valami jót, mint Ésau roszat. Ha elõnyrõl van szó, ez inkább Ésaut illette volna, mivel õ volt az elsõszülött (Móz. I. 25,24–26.). Mindazáltal az mondatott anyjoknak, hogy az ifjabbnak van elõnye az idõsb fölött; hasonlóképen nyilatkozik a próféta is (Malak. 1,2.), hogy ebbõl megértsük, mikép külsõ körûlmények, születés vagy elõleges jócselekedetek nem adhatnak igényt arra, hogy valaki Isten országának tagjává lehessen, hanem csak a hívó Istennek szabad választása, szabad akarata. – A Rebekkának tett jövendölés (Móz. I. 25,23.) egyenesen Jákob elsõségére, mint szövetség fiáéra vonatkozik, egyszersmind pedig Jákob maradékainak késõbbi uralmára Ésau utódai fölött (Kir. II. 8,14. Kir. IV. 14,22. Abd. 14-ik jegyz. Makkab. II. 15. r. 12-ik jegyz.). Malakiás jövendölése szintén ez utódok állapotára szól, a mennyiben a próféta az edomiták (Ésau utódai) baleseteit forgatja eszében, s ebbõl ama nagyobb szeretetre von következtetést, melylyel Isten Jákob maradékaihoz viseltetik. „Gyûlölni“ annyit tesz, mint „kevésbbé szeretni,“ mint Móz. I. 29,31. Máté 6,24. Luk. 14,26. Egyébiránt õrizkedjünk e történeti példából többet következtetni, mint az apostol szándékozott. Mint a hasonlatoknál közönségesen nem vihetõ át szigorúan és kimerítõleg minden vonás a hasonlított tárgyra: itt is ez eset fordúl elé. Midõn t. i. Pál Jákobnak Ésau fölött szövetség fiává lett választatását példáúl hozza elõ, hogy a kereszténységre való választatást vagy hivatást képleg eléadja, ez által nem azt akarja mondani, hogy némelyek, Ésauhoz hasonlólag, nem hivatottak, és pedig talán a zsidók: sõt inkább mindnyájan meghivattak (Rom. 10,12.); azt sem akarja mondani: mikép ezen hivásnál, hogy foganata legyen, nem kivántatik az ember hozzájárulása, mint Jákob is anyja méhében rendeltetésére nézve mitsem tehetett… sõt inkább azt mondja, hogy a zsidók elvesztik hivatásukat, mert nem hisznek (30. v. s követk.); hanem e példa csupán jelképleg azt akarja mutatni, hogy Isten szabad akarata, az õ önkéntes kegyelme, elsõ oka minden hivatásnak, a foganatosnak is; és hogy semmi külsõ viszonyok, sem születés, sem elõleges jócselekedetek nem adnak ahhoz jogot.
Róm 9,14
Ha Isten, e tanítás szerint, ökéntes kegyelembõl, nem tekintve külsõ viszonyokra, intézi hivását, vajjon nem tesz-e ez által igazságtalanúl?
Róm 9,14
ilyet csak gondolni is. E tanítást már Mózes törvénye is magában foglalja. E szerint minden az Isten szabad akaratától függ; Isten támaszt jót, támaszt (s egy ideig állani hagy) roszat is, és így minden az Isten akaratába foglalva tûnik fel. (15–18. v.).
Róm 9,16
Istennek Mózeshez intézett mondásából azt következteti az apostol: hogy csupán emberi erõfeszítés elégtelen arra, hogy valaki méltó és így jogosított legyen Isten szeretetét megnyerni. Ezzel azonban nem mondatik az, hogy az ember tevékeny hozzájárulása nem kivántatik, sõt inkább azt mondja más helyen az apostol és az írás, hogy az ember akaratának oda kell járúlnia, ha kegyelmet akar nyerni, és hogy az õ nem akarása a megkegyelmezést akadályozza (Kor. I. 9,24. Zsid. 12,1. Filipp. 3,14. Máté 23,37. Ján. 5,40. Jerem. 3,12.). Az apostol itt hallgat errõl, hogy Isten önkéntes kegyelmét, mely minden jóakaratot megelõz, annál inkább kitûntesse.
Róm 9,17
Mennyire függ minden az Isten akaratától, látjuk azon igékbõl melyeket Isten Fáraóra vonatkozólag mondott (Móz. II. 9,16.), ki, daczára az Isten parancsának és az ellenszegûlésért rámért büntetésnek, még sem akarta az izraelitákat elereszteni.
Róm 9,17
E kifejezésnek a megátalkodás felel meg a következõ versben, s e szerint értelme ez: Épen azért hagytalak megátalkodni, vagy tettelek megátalkodottá. A mit Isten csupán megenged, többször fordúl úgy elõ az írásban, mintha õ cselekedte volna (Móz. II. 7,3. 9,12. 10,20.27.) Hogy Isten tulajdonképen a roszat nem cselekszi, magától értetik, az õ végtelenûl szent valójánál fogva.
Róm 9,17
Értelme ez: Mivel akartam, hogy megátalkodásod által az én hatalmam minden emberek elõtt hirdettessék, azért engedtem meg azt, vagy bocsátottam rád. – Igy tehát a rosz, Isten akaratától, bár nem rendelõ, hanem megengedõ akaratától függ. Isten a roszat ereszti, mivel az ember szabad akaratán nem kivánhat erõszakot tenni, a nélkül, hogy magát az embert meg ne semmisítse. De mindenhatóságánál fogva azt eszközli, hogy annak akarata ellenére is, ki a roszat cselekszi, saját dicsõségét és az egész emberiség javát elõmozdítja. Ne feledjük e mellett, hogy mit az õ mindenhatósága jóra fordít, azt az õ szentsége nem tûrheti, és igazsága megbünteti.
Róm 9,18
Igy tehát a kegyelem és megátalkodás az õ akaratától függ. Lásd az elõbbi jegyzetet.
Róm 9,19
Értelme ez: Ha a rosz is az Isten akaratától függ, az õ végzésében és tervében van, hogyan feddheti Isten és büntetheti azokat, kik azt cselekszik? õk máskép nem tehetnek, mert az õ akáratának senki sem állhat ellen.
Róm 9,20
A görög szerint: De oh ember!
Róm 9,20
Oh ember! ki csupán teremtmény vagy, kérdõre vonhatod-e az Istent, hogy vele vetekedjél? Kérdezheted-e: Miért ez fölöttem a te végzeted?
Róm 9,21
Vajjon Isten akaratja, legyen az rendelõ vagy megengedõ (16. 17. v.) nem szabad-e? valamint a fazekas szabad tetszése szerint csinálhat edényeket tisztesebb vagy aljasabb czélokra. Az apostol Istent fazekashoz hasonlítja; de a mi fönebb 21-ik jegyz. a hasonlatra nézve mondatott, hogy annak vonásait nem kell venni betû szerint, az itt is alkalmazandó. Mert hiba lenne abból következtetni, mintha az apostol azt akarná mondani: hogy Isten a zsidókat a kereszténység megtagadására vagy kárhozatra alkotta, a pogányokat pedig annak fölvételére és üdvösségre, hasonlólag a fazekashoz, ki egészen tetszése szerint használja föl agyagját ilyen vagy olyan edényhez. Mivel az apostol fönebb csupán csak Isten rendelõ vagy megengedõ akaratának szabadságát védte, melynek következtében némelyek az õ országába megválasztatnak, mások onnan kizáratnak, így e hasonlatban semmi más czélja nem lehetett, mint azt tanítani: hogy Isten akarata szabad; s midõn egyrészt a pogányoknak kegyelmet ad, hogy anyaszentegyházába belépjenek és üdvözûljenek, másrészt pedig megengedi, hogy a zsidók az õ kegyelmét eltaszítsák és elkárhozzanak: a teremtménynek nincs joga kifogást tenni az õ végzése ellen. Hogy Isten rendelõ vagy megengedõ akaratának szabadságából nem következeik, mintha az embernek szabadsága nem volna, egyik jóra, másik roszra kényszeríttetnék, s amaz föltétlenûl üdvre, ez pedig föltétlenûl kárhozatra volna szánva: már fönebb (8,28.) megjegyeztetett, hol szintén Isten végzésérõl volt szó. Itt ez annál szembetûnõbb, mivel Pál alább a hamis következtetésnek maga is elejét akarja venni, s az Isten akaratáról mondottakat mintegy szelidíteni, midõn további okát adja annak, miért lesznek ez isteni végzés mellett némelyek harag edényeivé, mások dicsõség edényeivé? Ugyanis a mi következik, ily módon függ össze a mondottakkal: Hogy Isten a gonoszokon, különösen a zsidókon, kik anyaszentegyházába belépni nem akarnak, kimutatja haragját, miután õket sokáig várta, és kárhozatra adja át (22. v.), hogy annál inkább kitûntesse dicsõségét azokon (23. v.), kik belépnek, mi a jövendölések szerint, a zsidók egy kis részérõl és a pogányokról mondható (25–29. v.): ez (30. v.) nem csupán azért történik, mivel ez úgy van örök végzésében; hanem mivel a zsidók önkényleg saját törvényök szerint akarnak üdvözûlni, és a hitet megvetik, mig a pogányok megigazulást és üdvöt a hitben keresnek (30–33. v.). Ez egyszerû értelme jelen nehéz, gyakran balúl magyarázott szentirási helynek.
Róm 9,22
a zsidókat, kik az anyaszentegyházba belépni nem akartak, és átalán a gonoszokat.
Róm 9,22
kiknek önmagok által lett kizáratását Isten országából és örök kárhozatát elõre látta, s ennyiben arra valók voltak. A veszedelem allatt itt ugyan egyenesen az anyaszentegyházból való kirekesztés értetik, de nem kizárólag; hanem a tulajdonképeni elkárhozás is együtt értetik azalatt, mint ez nemcsak magából a kifejezésbõl és az ellentétûl használt „dicsõség“ szóból, hanem abból is kitûnik: hogy Pál a kereszténységre való hivatással az örök boldogságot, valamint annak megtagadásával az örök kárhozatot mindig összekapcsolja. Igy fogja föl ezt a sz. atyák és értelmezõk legnagyobb része.
Róm 9,22
várván, hogy talán megtérhetnek. Ebbõl is látszik, hogy Pál szerint, Isten a roszakat nem alkotja, hanem eltûri, azaz, megengedi, hogy vétkezzenek.
Róm 9,23
a keresztényeken.
Róm 9,23
Ehhez az utómondat a 30. v. van, és így függ össze: Isten a zsidókon, kiket oly sokáig vár, végre kimutatja haragját, kizárván õket és elkárhoztatván, valamint a keresztényeken kitûnteti dicsõségét, – mit mondjunk tehát (30. v.)? Azt, hogy a zsidók magok okai kizáratásuknak és elkárhozásuknak. A 24–29. v. egy közbe szõtt mondatot képeznek, az irgalmasság edényeihez tartozót, bõvebben eléadván, hogy a próféták szavai szerint, a zsidóknak egy kis része és a pogányok arra meghivattak.
Róm 9,25
és ki irgalmat stb. nincs meg a görögben.
Róm 9,26
A 25. 26. v. Ozeás prófétából (2,24. 1,10.) idéztetnek, és a pogányok felvételére vonatkoznak: A pogány nép, mely nem volt Istennek kegyelmet nyert, szeretett népe, Isten népévé lesz, s ugyanazon helyen (Palesztinában), hol a földi izraelitákról mondatott, hogy megszûntek Isten népe lenni, fognak a lelki izraeliták (a pogányok) Isten fiainak neveztetni.
Róm 9,27
Lásd Izai. 10,22. és a jegyz.
Róm 9,28
Isten beteljesíti a jövendölést Izrael elkülönzésérõl, és büntetõ igazságát gyorsan végrehajtja a földön. Pál ez igéket egy régi görög fordítás után idézi, mely a mi mostani héber szövegünktõl valamennyire eltér.
Róm 9,29
maradványt a (lelki) ivadék szaporitására. E maradvány az apostolok és tanítványok voltak.
Róm 9,29
akkor mi zsidók (lelkiképen) egészen megsemmisíttettünk volna.
Róm 9,30
Lásd Rom. 1,21. s követk.
Róm 9,30
Lásd Rom. 1,17. 3,24.
Róm 9,31
az izraeliták pedig, kik a törvény teljesitésére törekedtek, hogy megigazúlást nyerjenek, csupán a törvény teljesitése által nem nyertek megigazúlást.
Róm 9,32
A görög szerint: a törvény cselekedetei által. Mivel az igazságot, a megigazulást Isten elõtt, nem a Krisztusban való élõ hit által, hanem a mózesi törvény szertartásainak megtartása által igyekeztek megnyerni. Ez tulajdonképen a Krisztus korabali zsidókra szól; mert a Krisztus elõttiek a törvény gyakorlatával a Krisztusban való hitet is összecsatolták, mivel õbenne reméltek; mig a Krisztus korabeli és az utána élõ zsidók ezen hitet megtagadták, épen, mivel a megjelent Krisztust elvetették, s így õk csupán törvényök teljesitése által megigazulást többé nem nyerhettek.
Róm 9,32
Krisztus, ki a régi zsidóknak a benne vetett reménynél fogva üdvözûlés forrása volt, a korabelieknek és utobbiaknak botránykõ, alkalom lett vesztökre.
Róm 9,33
Valamint Krisztus ama kõszirt, melyen, a ki igazán hisz, egyedûl nyerhet erõs alapot: úgy õ egyszersmind ama kõszikla, melyen a kevélyek s önigazságukban bízók szétroncsoltatnak.
Róm 10
Róm 10,1
a zsidók.
Róm 10,2
nem a helyes ismeret következtében.
Róm 10,3
mivel megigazúlásukra csupán a törvény teljesítése által hit nélkül törekszenek. Mivel nem ismerik el szerét, módját annak, a mint Isten akar megigazúlttá tenni, hanem saját akaratjokat követik, a mennyiben csupán a mózesi törvény teljesitése által hit nélkül akarnak megigazúlni, azért nem vetik alá magokat a hit szerinti megigazúlásnak, mint azt Isten a kereszténységben rendelte.
Róm 10,4
Mert a törvény nem elegendõ a megigazulásra, hanem annak teljesedése, Krisztus, a benne való hit, és pedig a jócselekedetek által tevékeny hit, ezek szerzik a megigazúlást (Ágost. Teodor.). A törvény vége, teljessége az, mit Krisztus annak teljesitéseûl mond (Máté 5,17.).
Róm 10,5
Pál okát adja, miért kell a törvény teljesitésének a hittel kapcsolatban lenni, hogy megigazúlást, életet eszközöljön, – mivel maga Mózes a törvényszerinti igazságon kivûl (5. v.), a hit szerinti igazságot is kitûzi (6–8. v.).
Róm 10,5
mind ideiglen, mind örökké boldog leszen. Hozzáértendõ: ha a hit szerinti igazságot is, mint már Mózes megkivánja (6. v.), azzal egyesíti (Ágost.). Mert csak a hit teszi a törvényt könnyûvé és teljesíthetõvé.
Róm 10,6
A hit szerinti igazságról pedig Mózes így szólott, mint következik. E hely Móz. V. 30,11–14. van. Mózes megmutatja ott, mikép annak, ki a törvényt bensõleg szivében, teljes odaadással, azaz, hittel fölfogja, és szájjal vallja, nem nehéz azt teljesíteni. Mózes a hitben mindazt, mit a törvény parancsol és igér, a Megváltóban való hitet is összefoglalja, s e szerint tehát a megigazúlást a Krisztusban való hit által, habár nem külsõleg kifejezve (explicite), de alatta értve (implicite) tanítja.
Róm 10,8
A görög szerint: De mit mond az (az igazság)?
Róm 10,8
Sz. Pál nem szószerint idézi Mózes igéit, hanem magasabb, prófétai értelemben fogja föl és adja elõ, melyet tartalmaznak (Justinian. Ágost. Ar. sz. Ján.). Mózesben a szöveg így van (Móz. V. 30,11–14.): Nem mondhatod: Ki mehet föl közõlünk az égbe, hogy azt (a törvényt) lehozza nekünk… vagy ki kelhet át a tengeren hogy azt el hozza nekünk?… igen közel van hozzád ez íge, szájadban és szivedben van, hogy azt megcselekedjed… [azaz: Ne tartsd a törvényt valami elérhetlennek mintha azt az égbõl, vagy a tengerbõl kellene eléhozni, hanem csak higyed és valljad azt (7-ik jegyz.), és akkor teljesítheted is.]. Az apostol e sz. írási helyet tágabb és mélyebb értelemben idézi, a mennyiben a törvény helyére Krisztust teszi, kit a törvény elõképezett. „Azért tehát, mivel a törvény nehéznek látszik, ne tartsd Krisztust (a törvényt Krisztusban és Krisztussal) valami elérhetlennek, hanem higy õbenne, ki mennybõl leszállott és föltámadott, higy az õ egész váltság-munkájában, és valld meg hitedet, akkor birod Krisztust, és teljesítheted a törvényt és az által élni fogsz“ (5. v.).
Róm 10,9
Mert valamint Mózes a törvény teljesitésére hitet és vallást kivánt (7-ik jegyz.), most is ez a két föltétel az üdvösségre. Ha t. i. az Úr Jézust, mint eljött Messiást, kit Isten halottaiból föltámasztott, elismered és vallod, akkor itt megigazúlsz, és a síron túl megdicsõûlsz. Az Úr megjelenése és föltámadása itt átalán az egész váltság-munkája helyett van, melyet a keresztény hivõleg szivébe fölfogni és külsõleg vallani köteles, hogy megigazúlást nyerjen.
Róm 10,10
Mert a hit és vallás, amaz az értelemben és akaratban, másik a szavakban és cselekedetekben: ezek a megigazúlás és üdvözûlés föltételei. Megjegyzendõ, hogy valamint a sziv és száj, a hit és vallás, úgy a megigazúlás és üdvösség is együtt jár, s igen helytelen volna ez idézetbõl következtetni, hogy valódi megigazúlást szerzõ hit lehet vallás nélkül, vagy valódi üdvözitõ vallás hit nélkül. Annak pedig: miért kell a hitnek egyesûlve lenni a vallással, alap-oka az ember mivoltában rejlik, ki nem csupán lélek, hanem testtel is bir, és a testi világgal viszonyban vagyon.
Róm 10,11
Nem csupán Mózes, Izaiás is azt mondja, hogy a hivõ megnyeri, a mit reméll – a megigazúlást, az üdvösséget. De a hitet itt is szó- és tettbeli vallomással egyesûlve kell gondolni, mert e nélkül az holt – semmi.
Róm 10,12
Ez az elõbbi versre vonatkozik: „minden a ki stb.“
Róm 10,12
azaz, pogány között. Igy neveztetnek a pogányok, mivel a görög nyelvet a romai birodalomban átalán beszélték.
Róm 10,13
Az ál-misztikusok igen helytelenûl következtetik a 11–13. versekbõl, hogy mindenki, bármely hitvallást tartson, üdvözûl, ha Jézusban hiszen, õt szereti és bizalommal segítségûl híja, mert itt az igazi hitrõl van szó, mely nem csupán Jézus személyében hisz, hanem hiszi mindazt, mit õ tanított és rendelt; azután a hit a tanítók hallgatásától tételeztetik föl, tehát attól, mit Jézus az anyaszentegyház által tanít.
Róm 10,14
A prófétának segítségûl hivó szózata az apostolt ismét visszaviszi a hitre, melyet közelebbrõl rajzol, mint olyat, mely a küldött hirdetõk meghallgatásából jõ.
Róm 10,15
A küldetés Krisztustól van az apostoloknak és ezek utódainak, a püspököknek adva. A ki máshonnan küldetik, nincs igazi küldetése, s a nyájnak bérese az, és nem pásztora. Lásd Ján. 20,21.
Róm 10,15
mint már a próféta megjövendöli az evangéliom hirdetõirõl. Lásd e prófétai helyek értelmezését és azok vonatkozását a kereszténységre összefüggésben a prófétáknál.
Róm 10,17
A görög szerint: Isten igéje által. Nem lehet hinnünk, ha nem hallunk, és nem hallhatunk, ha nem hirdettetik az íge.
Róm 10,18
Ha a hit a hirdetett íge hallgatásából jõ, talán a zsidók azzal menthetik magokat, hogy az ígehirdetést nem hallották?
Róm 10,18
De nem menthetik magokat, mert már a zsoltáros megjövendölte, hogy az evangéliom az egész földön fog hirdettetni.
Róm 10,19
Vagy azzal menti magát Izrael, hogy a hirdetett ígét nem értette?
Róm 10,21
A 19–21. v. értelme ez: A zsidók azzal sem menthetik magokat, hogy az evangéliomot nem értették; mert még a pogányok is, kik az isteni dolgokban oly járatlanok voltak, mint a zsidók szemökre vetik, megértették azt, mint már Mózes megjövendölte: hogy egy értetlen nép fogja a zsidókat vetélkedésre ingerelni, – és Izaiás, ki Istennek a pogányokhoz intézendõ kijelentésérõl szól, kik õt elõbb keresni nem tudták. Ha a zsidók nem hisznek, nem azért van, hogy nem értenek, hanem hogy hinni nem akarnak, mint szintén Izaiás megjövendölte. – A boszantás, mire a zsidók a pogányok ellen, ezeknek hitkészsége és az anyaszentegyházba való fölvétele miatt, ingereltetnek, Istenre vitetik vissza, mint annak okozójára, mivel minden az Istennek rendelõ vagy megengedõ akaratától függ.
Róm 11
Róm 11,1
teljesen és egészen?
Róm 11,2
Isten nem vetette el az õ népét, a mennyiben t. i. elõrelátta, hogy annak egy része mindjárt kezdetben, és az idõk végezetével (25. 26. v.) a nép egész tömege szabad akaratból elfogadja a hit kegyelmét, és így az õ népe leszen. Mégis itt az apostol, mint a következõbõl kitûnik, közvetlen ama keveseket tartotta szemei elõtt, kik mindjárt eleinte hittek Krisztusban.
Róm 11,2
Az Illésrõl szóló szakasz, az a rész a királyok könyveiben, mely ezen prófétáról beszél. Akkor, midõn sz. Pál írt, a szentírás még nem volt felosztva részekre és versekre, s így nem a részek és versek szerint, hanem a személyek vagy tárgyak szerint történt az idézés, melyekrõl szó volt. Az itt említett szakasz Kir. III. 19,10. vagyon.
Róm 11,4
azaz, nagy sokaságot.
Róm 11,4
Baal a feníciek istensége volt, mely a napot jelképezte.
Róm 11,4
Habár népem legnagyobb része elpártolt is tõlem, mind a mellett még sokan maradtak hívek hozzám.
Róm 11,5
t. i. Isten önkéntes kegyelmébõl s a megmentettek szabad akaratának beleegyezésével. Istennek kegyelem szerinti választásáról s ennek összefüggésérõl az ember szabad akaratával, lásd Rom. 8,28. 9,11. s követk.
Róm 11,6
t. i. Én mondom: a kegyelem választása szerint, mivel a megigazúlás minden elõleges érdem nélkül, csupán kegyelembõl, Istennek egészen ingyen jóságából adatik. Cselekedetek alatt az apostol mindazon jótetteket érti, melyek a megigazúlást megelõzik, különösen azokat, melyek arra közvetlenûl elõkészítenek, u. m. a hitet, bûnbánatot, reményt, szeretetet; ezek ugyan szükségesek, mivel Isten az emberért az ember nélkül e részben mitsem tesz, de azok nem adnak semmi jogot a megnyerendõ kegyelemre. Igy ha a szegénynek alamizsnát adsz, és õ az után kezét nyujtja, ezen kéznyujtás ugyan szükséges, hogy azt átvegye, de nem ad neki jogot az adomány követeléséhez, nincs rája érdeme. Meg kell különböztetni a jócselekedeteknél azokat, melyek a megigazúlást megelõzik, azoktól, melyek utána következnek; ezek nem csak szükségesek, hanem érdemszerzõk is, mivel az újjászületésnek Isten elõtt kedves állapotában tétetnek.
Róm 11,7
E szerint Izrael népe, egészben véve, a megigazúlást, melyre cselekedetei által törekedett, nem nyerte el; hanem annak csak egy része, mely hitt, lõn kiválasztva; a többiek vakságukra hagyattak.
Róm 11,8
A görög szerint: az álom lelkét, aluszékonyságot, azaz, érzéketlen állapotban hagyta õket.
Róm 11,8
Ezen hely Izai. 29,10. és Móz. V. 29,3.4.-bõl van összeszedve. Vesd össze: Máté 13,14. Ján. 12,40. Apost.cs. 28,26.
Róm 11,9
Lakomájok vesztökre legyen, azaz, sorsuk romlás legyen.
Róm 11,10
teherhordásra, hogy szemeik csak a földre legyenek szegezve. E szók Zsolt. 68,23.24.-ben vannak. Ezek nem a boszúvágy átkozódásait foglalják magokban, hanem megjövendölését ama büntetõ itéleteknek, melyek érni fogják a zsidókat, kik Messiásukat nem ismerték el, sõt megölték. Azok tehát nem ellenkeznek a szeretettel; mert miután a zsidók a látogatás kegyelmét meg nem ismerték, õket, mint minden megátalkodott bûnösöket, szükségképen eléri az isteni igazság büntetése.
Róm 11,11
A görög szerint: esetök, romlásuk által.
Róm 11,11
Oly következése van a zsidók hitetlenségének, hogy az a nép állandó romlását vonja maga után? Épen nem. Hanem Isten elnézé az õ vétköket, hogy az alkalmúl szolgáljon a pogányok fölvétetésére, nem pedig hogy az egész nép örökre elvetett legyen. Sõt inkább, hogy a zsidók is azon kegyelem által, melyet a pogányokon látnak, követésökre buzdúljanak, s végre tömegestül az anyaszentegyházba térjenek (25. 26. v. Ar. sz. Ján. Teod. Ambr.).
Róm 11,12
Az apostol még fontosabb reményt köt ehhez, t. i. hogy a zsidóknak végképeni, teljes fölvétele és megkegyelmeztetése, melyet várunk, még üdvösebb lesz a világra nézve. Mert ha már az õ megkevesûlésök, melynélfogva azoknak csak egy kis része lépett be az anyaszentegyházba, a pogányok üdve lett, mit várhatnak még majd ezek az egész népnek teljes fölvétetésétõl és annak teljes megkegyelmeztetésétõl? A görög szerint: Hogyha már az õ esetök a világ nyeresége stb.
Róm 11,13
A 13. 14. 15. versek a 11. versben kifejezett eszméhez csatlakoznak, t. i. hogy a pogányok megkegyelmeztetése által kell a zsidóknak felbuzdíttatni az üdv megszerzésére, mintha az apostol ezt mondaná: A mi azon buzdítást illeti, azt mondom nektek, pogányoknak (pogányokból lett keresztényeknek): Mivel a pogányok által kell a zsidóknak az anyaszentegyházba való belépésre buzdíttatni, épen azért fejtek ki köztetek oly tevékenységet (13. v.), hogy fajrokonaim közõl némelyeket a rajtatok nyilvánuló kegyelem által felbuzdítsak és üdvözítsek (14. v.), mi legnagyobb fontossággal bír, mivel a zsidók teljes megtérése a világ teljes megtérése lesz (15. v.).
Róm 11,14
a zsidókat.
Róm 11,15
A görög szerint: elvettetése.
Róm 11,15
mert ha az õ veszteségök a pogányvilág megtérését vonta maga után (11. v.).
Róm 11,15
teljes belépésöknek mi lehetne egyéb következése, mint a halottak feltámadása? (Ar. sz. Ján. Teodor. Anzelm.) Az apostol ezzel azt tanítja, hogy a zsidók átalános megtérése után a világ vége s a feltámadás fog következni.
Róm 11,16
Azon állitás, hogy a pogányok megelõzik a zsidókat, s azok ezenfelül még arra szolgálnak, hogy a zsidók az anyaszentegyházba való belépésre buzdíttassanak, a pogányokat elbizottságra és kevélységre ösztönözhette; hogy ezt megelõzze, s õket alázatosságra indítsa, az apostol ama szentségre mutat, mely a zsidó õsatyáknak jutott osztályrészûl, s azért a többi zsidóknak is juthat (16. v.); azután arra figyelmezteti õket, hogy a pogányok szintúgy elvettethetnek, ha nem hisznek, annál is inkább, mivel õk nem természetes, hanem csak beoltott ágak (17–24. v.). Igy a fönebbi vers értelme ez: Valamint az egész termény- vagy az egész tészta-tömeg Istennek szentelhetõ, ha abból valami, mint zsenge, bemutattathatott (Móz. IV. 15,17–21.), és valamint az ágak szenteknek tartatnak, ha a gyökér szentnek tekintetik: így a zsidókra nézve is el kell ismerni a lehetõséget, hogy atyáikat, a patriarkákat és prófétákat, hitéletökben még követhetik, s ennyibõl, mint azok, szenteknek tekinthetõk (Ar. sz. Ján.). Azért ti, pogányok, ne bízzátok el magatokat, ha némelyek a zsidók közõl most nem léptek be az anyaszentegyházba; mert még beléphetnek.
Róm 11,18
A 17. és 18. v. értelme ez: Ha némely zsidók elszakadtak, és ti, pogányok, kik nem tartoztok a választott néphez, a zsidóktól jövõ (Ján. 4,22.) üdvre fölvétettetek, s annak minden kegyelmében részesûltek, azért ne bízzátok el magatokat a zsidók fölött. S ha mégis e kisértetbe estek, gondoljátok meg, hogy ti a zsidókon alapúltok, t. i. az elsõ községen, mely a zsidókból alakúlt, kik a patriarkákhoz és prófétákhoz hasonlólag, Krisztust elismerték.
Róm 11,20
de a hitetlenség miatt te is letörethetel.
Róm 11,22
A mi fönebb (20. v.) hitnek mondatik, itt jóságnak neveztetik, mivel a hitnek jócselekedetekben kell élnie, hogy megigazúlttá legyen, s a lelket megtartsa a megigazúlásban.
Róm 11,24
ha a pogányságból kiemeltettél. A kép az ágaktól van véve, melyek levágatnak, hogy más fákba oltassanak.
Róm 11,25
Az apostol eddig csak a lehetõségrõl szólt, hogy egykor a zsidók mindnyájan be fognak lépni az anyaszentegyházba; most pedig arról, mint bekövetkezendõ tényrõl beszél.
Róm 11,25
azt hivén, hogy csak ti, pogányok, vagytok a választottak.
Róm 11,25
A görög szerint: megátalkodás.
Róm 11,25
míg a pogányoknak Istentõl meghatározott nagy száma belép az anyaszentegyházba. Vesd össze: Luk. 21,24. Ján. 10,16. (Ágost.).
Róm 11,26
E szöveg Izai. 59,30. régi görög fordításából vétetett. Vesd össze: Móz. V. 4. r. 5-ik jegyz. Izai. 11. r. 18-ik jegyz.
Róm 11,27
Ez (ez az átalános fölvétel) az én igéretem hozzájok (mely akkor következik be), midõn elveszem az õ bûneiket. Ez igék Izai. 59,21.-bõl vétettek, hol azok összefüggésben értelmeztetnek.
Róm 11,28
A zsidók most még ugyan ellenszegûlnek az evangéliomnak, hogy ti, pogányok, megszabadúljatok (11. v.), és ennyiben õk Isten ellenségei; de mivel õk, a patriarkáknak és prófétáknak tett igéreteknél fogva, arra választattak, hogy Isten népe legyenek, e választottságra nézve, mely egykor teljes hatályába fog lépni, Isten elõtt kedvességben vannak (Ambr. Origen. Ágost.).
Róm 11,29
azaz: Mert Isten jövendölései, melyek Izraelnek a kereszténységre való hivatására vonatkoznak, bizonyosan beteljesednek, Isten végzései változatlanok.
Róm 11,30
nem engedelmeskedtetek neki.
Róm 11,31
Lásd a 11. v.
Róm 11,31
hogy õk is példátok által fölbuzdíttatva megnyerjék a kegyelmet, melynél fogva keresztényekké legyenek.
Róm 11,32
Az Isten megengedé, hogy mindnyájan, zsidók és pogányok, hitetlenségbe és engedetlenségbe essenek, hogy kegyelmét mindnyájokon kitûntesse, és hogy megigazulását mindenki, nem saját érdemének, hanem csupán e kegyelemnek tulajdonítsa. Isten megengedé a bûnt, de azt mindenhatóságánál fogva jóra fordította. E kimeríthetlen igazság óriási nagysága, melynélfogva Isten végtelen szentsége mellett is megengedé a bûnt, hogy mindenható irgalmát megmutassa azokon, kik ahhoz hivõleg közelednek, elragadja az apostolt imádó csodálására Isten megvizsgálhatlan végzéseinek. Méltó befejezése a fönséges egésznek.
Róm 11,33
Oh Isten végtelen bölcsesége! mely még a roszat is jóra tudja fordítani. Oh Isten megfoghatatlan itéletei! melyek szerint zsidók és pogányok egy ideig vakságban és megátalkodottságban hagyatnak, hogy az üdvre egyik a másika által vezettessék (lásd fönebb)! Oh Isten megvizsgálhatlan utai! mily eszközöket használ föl, hogy mindenkit megmentsen, ki jöhetett volna csak e gondolatra is?
Róm 11,35
Ki tett valamit megigazúlása elõtt, a mivel ezt megérdemlette volna? Vajjon a mi megigazúlásunk köteles viszonzása-e a véghez vitt jócselekedeteknek, vagy inkább önkéntes kegyelem-ajándéka-e az Istennek? Jól megkülönböztessük itt is a megigazúlás elõtti hitet és jócselekedeteket a megigazúlás utániaktól. Amazok csak elõkészítõk, nem érdemszerzõk; ezek pedig érdemszerzõk is, ha Isten kegyelmében vitetnek véghez, a mennyiben általok még bõvebb megigazúlást, megszentelést és örök boldogságot nyer az ember.
Róm 11,36
Helyesebben a görög szerint: õérette.
Róm 11,36
Mert õ független Ura teremtményeinek: ezek õtõle vannak, a mennyiben teremtette; õáltala vannak, a mennyiben fentartja (Apost.cs. 17,25.28. Rom. 1,20.); õérette vannak, a mennyiben minden az Isten dicsõitéseért vagyon.
Róm 12
Róm 12,1
Mivel Isten irántatok oly nagy irgalmat mutatott, midõn titeket, mint hivõket, anyaszentegyházába fölvett (Rom. 11,20.).
Róm 12,1
Kérlek és kényszerítelek a kegyelemnél fogva, melyet nyertetek, s melynek rátok nézve az erényességre legnagyobb ösztönnek kell lenni.
Róm 12,1
A zsidók köteleztettek szertartási törvényeiknél fogva állatok húsával áldozatot tenni, s ezt gyakran oly szórakozottan, oly gépiesen cselekedték, hogy az „isteniszolgálat“ nevét alig érdemelte meg. A keresztények e holt áldozatok helyett köteleztetnek saját testöket a bûnbánat által sanyargatni, s magokat élõ, szent, Istennek kedves áldozatúl bemutatni; ez lesz aztán az okos isteniszolgálat. A keresztény okosság megteszi ugyan ezen önsanyargatás, önmegtagadás áldozatát, de azt egyszersmind oly korlátok között hajtja végre, hogy az áldozat élõ maradjon.
Róm 12,2
Ne az érzéki világfiak nézetei szerint intézzétek életpályátokat, hanem hagyjátok az átváltozás kegyelmét (Ján. 3,3.) magatokban mûködni, a mennyiben a régi ember régi érzületével fölhagytok, s Krisztusnak, az új embernek érzületét fogadjátok el.
Róm 12,2
minden viszonyok között megkérdezzétek lelkiisméreteteket.
Róm 12,2
Lásd Efez. 5,17.
Róm 12,3
apostoli hivatalomnál fogva.
Róm 12,3
Pál az alázatosságot mindenkinek ajánlja. A legnagyobb tekintélyben állónak is szüksége van arra, hogy a hiú dicsõség mérgétõl magát megóvja, csak úgy mint a legalsóbb rendûnek, hogy a megvettetés és megaláztatás terhét elviselhesse.
Róm 12,3
Kiki a szerénység határai között maradjon hitének mértéke szerint. Ez nem azt akarja jelenteni, hogy a szerénység annál kevesebb lehet, mennél erõsebb a hit, hanem a hit itten a hit-adományok, t. i. azon lelki adományok helyett vétetik, melyek a hivõknek amaz elsõ idõszakban a Szentlélek vételekor osztattak (Apost.cs. 2,4.), s melyekbõl az apostol alább néhányat felhoz, a jövendölés, a tanítás, az egyházi szolgálat adományát; úgy hogy értelme ez: Mindenki tartsa magát szerényen azon adomány körében, melyben részesíttetett. A kinek jövendölni kell, maradjon e mellet, s ne avatkozzék az egyházi szolgálatba, és a ki szolgál, ne tulajdonítsa magának a jövendölés adományát, s így tovább (Ar. sz. Ján. Teodor. Orig. Ambrus).
Róm 12,5
A keresztény község tagjai úgy vannak, mint az egy test tagjai: valamint ezek mindenikének külön cselekvése, úgy minden kereszténynek külön rendeltetése vagyon. Az apostol itt azon nagy eszmét tartja szemei elõtt, melyet más leveleiben bõvebben ki fejt (Kor. I. 12,12–30. Efez. 4,25. 5,30.), hogy az egész új emberiség Krisztussal egy testet tesz, melynek feje Krisztus, tagjai az egyes megváltottak vagy megújúltak.
Róm 12,6
ugyanis.
Róm 12,6
azaz: Ki azon adományt nyerte, hogy természetfölötti lelkesedett beszéddel intsen, tanítson, a jövendõt felfedezze, azt a felülrõl nyert isteni ismeret nagyobb vagy kisebb mértéke szerint közölje. A hit alatt itt, mint Kor. I. 12,9. a magasabb isteni felvilágosítás vagy ismeret értendõ, nem csupán a hittanítás, melyet minden kereszténynek szivére kell venni.
Róm 12,8
egyenes szivvel legyen, kit az adakozásnál nem vezérel mindenféle tekintet, hanem csak egy szándék, hogy Isten tetszését megnyerje (Anzelm.).
Róm 12,8
gyors tevékenységben. Az elöljáróság tisztesség, de teher is; csak a ki a teherre gondol, az a gondos.
Róm 12,8
vidám készséget mutasson; mert lélekemelõ gondolat, eszközévé lehetni az Istennek, ki gyermekein segíteni akar.
Róm 12,9
a keresztény szeretet csak a jóhoz ragaszkodik és gyûlöli a roszat azokban is, kiket szeret, azaz, nem nézi el hibáikat, szenvedélyeiket, hanem minden módot felhasznál, hogy õket azoktól megtisztítsa.
Róm 12,10
mert mindnyájan atyafiak, testvérek vagyunk Krisztusban.
Róm 12,10
A szeretet tiszteleten, becsülésen alapszik. Becsüld mindenkiben, a bûnösben is, az Isten képét, melyet Krisztus helyreállitani jött.
Róm 12,11
minden jóra, az Isten országának terjesztésére.
Róm 12,11
legyen égõ vágyatok, lélek szerint élni.
Róm 12,12
hogy az örökkévaló jókat megnyeritek.
Róm 12,12
mi a szorongatást megkönnyíti.
Róm 12,13
keresztény társaitok.
Róm 12,15
A keresztény szeretetnek az a csodálatos tulajdona van, hogy felebarátunk jó és balsorsa minket érdekel.
Róm 12,16
értsetek egyet, legyetek békeszeretõk.
Róm 12,16
nem áhítozván világi szerencsére és tisztességre.
Róm 12,16
A görög szerint: ereszkedjetek le az alsóbbakhoz (ne vonjátok ki magatokat az alsóbbrendû szolgálat, foglalkozás és viszonyok alól, ha az embertársaitok javára van).
Róm 12,16
A kevély csak saját belátásában bízik; az alázatos mások nézete által is megpróbálja saját véleményét, különösen, az evangéliom fényénél vizsgálván azt.
Róm 12,17
Úgy éljetek, hogy életetek nemcsak Isten elõtt kedves, hanem felebarátitok, sõt ellenségeitek elõtt is botrány nélküli legyen.
Róm 12,18
Nem mindig áll rajtunk, hogy minden emberrel békében legyünk, de arra törekedhetünk, hogy ne adjunk semmi olyanra okot, mi a békét megháborítaná, s egyenetlenséget támasztana.
Róm 12,19
Hagyjátok Istenre a boszúállást (Ar. sz. Ján.). Önmagáért az embernek boszút állani, annyit tesz, mint bizalmatlannak lenni Isten igazságában.
Róm 12,20
a megszégyenûlés, megbánás fájdalmát szerzed neki, s ezáltal jobb érzületre hozod (Ágost. Jerom.). Vesd össze: Péld. 25,21.
Róm 12,21
Legyõzetünk a gonosztól, ha nincs erõnk ellenségünk méltatlanságát elviselni; az az erõs, ki megbántói gonoszságát jótéteményekkel viszonozza, s ez által õket barátivá teszi.
Róm 13
Róm 13,1
A zsidók ez idõben átalán hajlandók voltak zendûlésre, mivel, mint Isten népe, iszonyúnak tartották, hogy õk pogány felsõségnek, a romaiaknak hódoljanak. Gyakran meg is kisérlék az igát lerázni, s kevéssel a levél írása elõtt, Klaudius császár alatt e miatt Romából kiûzettek. Hogy ezen érzület a keresztények között el ne harapózzék, az apostol, ugy látszik, szükségesnek tartotta nyomatékosan szivökre kötni a felsõbbség iránti engedelmességet. Azt tanítja a fönebbi szavakban, hogy a felsõbb hatalom, nemcsak magában véve, hanem a mely fennáll, Istentõl rendeltetett, s azért annak mindenki tartozik engedelmeskedni. Mibõl az következik, hogy az igaz keresztény azon esetben is, midõn a felsõbbség visszaél jogaival, és alattvalóit bármi módon megsérti, nem nyúl fegyverhez, hogy ellene föllázadjon, hanem körében kötelességét teljesítvén, engedelmes marad, és tûr, mindent Istenre bízván, és meg lévén gyõzõdve, hogy õ végtelen hatalmánál és bölcseségénél fogva, talál módot és utat más állapot elõidézésére, ha ez az õ akarata. Az imádság és könyek az anyaszentegyház fegyverei, úgymond ezzel összehangzólag sz. Ágoston.
Róm 13,3
A „mert“ az elsõ versben az elsõ okot adta elõ, miért kell a felsõbb hatalomnak engedelmeskedni – t. i. mivel Istentõl vagyon; ez a második „mert“ a fensõbbségi hivatalnak egy más tulajdonát adja elõ, melynélfogva a felsõbbség czélja csak az, hogy a gonosz kitörésének elejét vegye; a jónak tehát nincs tõle mit félnie.
Róm 13,3
Minden felsõbbségnek, még a legroszabbnak is, arra kell czéloznia, hogy a roszat elnyomja, a jót felsegítse, ha mindjárt egyes esetekben ez ellen tesz is; mert különben önmagát semmisíti meg. A jó tehát, egészben véve, tõle csak oltalmat várhat; egyes erõszakoskodásokat, melyeket el nem kerülhet, annál inkább békével tûr, mivel épen a tûrelem segíti õt a viszontagságokban azon jóra, mely után testtel lélekkel törekszik.
Róm 13,4
a fegyver a hatalom jelvénye élet s halál fölött.
Róm 13,4
De ha a felsõbbség némely esetben valami roszat parancsolna, vagy Isten valamely parancsának gyakorlását megtiltaná: akkor ugyan inkább kell engedelmeskedni az Istennek, mint az embereknek, és ép oly kevéssé tenni ama roszat, mint elhagyni ezen jót, de föllázadni a felsõbbség ellen azért nem szabad, sõt inkább a keresztény itt is ragaszkodik elvéhez, hogy eltûri mindazt, mit az Istentõl rendelt kötelességek teljesítése következésképen maga után von.
Róm 13,5
mivel az az Istentõl szabott kötelesség. Lásd Péld. 24. r. 14-ik jegyz.
Róm 13,6
épen ezen lelkiismereti kötelezettségnél fogva.
Róm 13,6
azok, kik a felsõbbségi hatalmat gyakorolják, a fejedelem és az õ szolgái.
Róm 13,6
hogy a hatalmat Isten nevében gyakorolják, s mindarról rendelkezzenek, mi e szent czélra eszközûl szolgál; kiknek tehát joguk van adót kivetni, mivel költség nélkül az állam czélja el nem érhetõ.
Róm 13,8
Szabadúljatok minden kötelezettségtõl, kivéve a szeretetét, mely folytonosan és minden körülmények között elõáll igényeivel, melyek teljesitésével soha sem értek véget. Igen szépen mondja Teodoret: A teljesités szaporítja az igényeket, mert ezek a szeretetet forróbbá teszik.
Róm 13,8
Annak oka, miért tartozunk mindenkinek mindenkor szeretettel, az, mivel csak az tölt be minden törvényt, a ki szeret; ez pedig folytonos feladatunk.
Róm 13,9
mert a ki igazán szeret, mikép tehetne roszat felebarátjának? A valódi felebaráti szeretet maga is az Isten szeretetével van kapcsolatban. Lásd Máté 27,39.
Róm 13,10
Más tekintetben is, mely azonban itt nem forgott az apostol szemei elõtt, szeretet a törvény teljesítése. T. i. szeretet az, mi tulajdonképen szabaddá tesz, s legyõzi mindazt, mi az erény gyakorlatát megnehezíti; mert a ki szeret, mindent könnyûnek talál, míg a szeretetlen ember, különben jóakarat mellett is, semmit vagy mindent tökéletlenûl létesít. A keresztény családok, községek, városok, országok rendbentartására nem kellene egyéb törvény, a szeretet törvényénél, ha ezt mindenütt és mindenki igazán szivére venné.
Róm 13,11
És e szeretetre annál inkább törekedjünk, minthogy a kegyelem jelen idejében, mely nekünk a kereszténységben adatott, el kell ismernünk, hogy itt az óra, midõn határozott jobbúlás, érzelmeinknek és tetteinknek átváltozása által új életre kell ébrednünk; mert most, midõn keresztények vagyunk, közelebb van váltságunk, mint mikor megtérésünk elõtt még zsidók és pogányok voltunk, és hinni csak kezdettünk. Az apostol itt a kegyelem idejérõl szól, melyet a kereszténynek, míg csak él, üdvösségére használni kötelessége, mint Kor. II. 6,2. Mások az itélet napjának, Krisztus Jézus második eljövetének idejét értik, és igy értelmezik: És a szeretetre annál inkább kell törekednünk, mivel az idõk jeleibõl látjuk, hogy Krisztus itéletre való jövetének órája már közel van; azért nekünk, hogy igazaknak találtassunk, a bûn álmából föl kell serkennünk; mert most, midõn az Úr eljövetelét várjuk, közelebb van szabadúlásunk az õ itéletébõl, mint akkor, midõn a hit és keresztség által anyaszentegyházába fölvétettünk. Azonban, hogy itt az apostol nem Krisztus eljövetére akart figyelmeztetni, kitûnik Tessz. II. 2,2.-bõl, hol világosan kifejezei azon meggyõzõdését, hogy Krisztus eljövetének idejét nem tartja közellevõnek. – A legtöbb ember élete szendergés, a mennyiben lelköket hiú és hasztalan álmokban ringatják, melyekbõl õket a halál, fájdalom! sokszor késõn ébreszti föl, megtanítván a jelenvaló dolgok hiú semmiségére.
Róm 13,12
Az élet éje, a tévely és bûn éje, mely tele van sötétséggel, elmúlt, s Krisztus eljövetének napja t. i. a halál által közelít (Athan. Ar. sz. Ján. Ágost. Bazil.).
Róm 13,12
a világosság fegyvereibe, harczolni a sötétség, üdvünk ellenei, a test, világ és ördög ellen. E fegyverek a hit, igazság, erény, mint az apostol bõvebben fejtegeti (Efez. 6,11. s köv.
Róm 13,14
Ez képe a legbensõbb egyesûlésnek Krisztussal (Gal. 3,27. Efez. 4,24.). Alakúljatok át Krisztus Jézusban, magatokévá tévén az õ érzületét, és követvén cselekedeteit, úgy hogy õt, mint hû képmások, külsõleg és belsõleg ábrázoljátok (Bazil).
Róm 13,14
Testeteket mértékletlenség és puhaság által ne ápoljátok úgy, hogy benne gonosz kéj és kivánságok gerjedjenek. Emlékezetre méltók minden keresztényre nézve a 13–14. versek; mert ezek indították a nagy egyházatyát, Ágostont, megtérésre. Mit érzesz te, oh keresztény! midõn ezeket olvasod?
Róm 14
Róm 14,1
Az aggódó keresztényt, ki nem tudja elég világosan és önállólag megkülönböztetni a keresztény erkölcstanban adott parancsot attól, mi szabadságára hagyatott (vesd össze: Kor. I. 8,7.9.10.), és ezért ez utóbbit is kötelezõnek tartja, annyiból fogjátok fel, hogy õt tûrjétek, a nélkül, hogy véleményei felõl megvetõleg vagy szeretetlenül szólanátok. Az apostol e tárgyra hihetõleg az elõbbi rész végén említett testi táplálás által vezettetett. Mivel ebben némelyek igen is aggódók voltak, a megitélésben való tévedésektõl akarta õket az apostol megóvni. Ezen aggódók valószinûleg azon zsidókból lett keresztények valának, kik nem válhattak meg némely szokásoktól, melyek elõttök, még mint zsidók elõtt, szentek voltak, s azokat kötelezõknek tartották. De ezek nem tartoztak a zsidóságból megtérteknek azon makacs osztályához, kik a mózesi törvény némely, sõt minden cselekvényeit az üdvre szükségeseknek tartották (Apost.cs. 15,1.). Azért szelíden bánik velök az apostol, s eltûri véleményeiket. Ez egész részbõl megtanúlhatják a mai keresztények is, hogy a megengedett dolgokban kényszernek nincs helye, s azért ne itéljék meg egymást szeretetlenül, ha azokat némelyek megtartják, mások nem.
Róm 14,2
Egyik azt hiszi, hogy mindent megehetik, mit megenni tiltva volt a zsidó törvényben; más pedig aggódóbb lévén, megtartózkodik minden húsételtõl, és csak zöldséget eszik. A mózesi törvényben tiltva volt némely eledeleknek (Móz. III. 11. r. Móz. V. 14. r.), és a pogány áldozathúsnak megevése (Móz. II. 34,15.). A késõbbi zsidók, ha pogány városban laktak, és magok nem vágtak marhát, megtartóztatták magokat minden oly hústól, mely a piaczokon árúltatott, nehogy áldozathúst, vagy más olyat vegyenek, mit a zsidó törvény tiltott. Ha ily zsidók a kereszténységre tértek, közõlük az aggódóbbak megmaradtak e szokásnál. Megjegyzendõ, hogy itt nem azon megtartózkodásról van szó, melyet Krisztus és az õ anyaszentegyháza parancsol, – mert ez nincs szabad önkényre bízva (vesd össze: Máté 15. r. 8-ik jegyz.), hanem arról, melyet a zsidó törvény rendelt. Mivel ezt Krisztus fensõbb módon visszaadta (Máté 5,17.), tehát csakis ezen fensõbb módon kötelezõ; tisztán, régi zsidó-alakjában vagy egészen meg van az szûntetve, vagy szabad tetszésre bízva.
Róm 14,3
olyat, mit a zsidó törvény tilt.
Róm 14,3
mint aggódó, kislelkût.
Róm 14,3
mint lelkiisméretlent.
Róm 14,3
az Úr vette fel õt (az evõt) anyaszentegyházába, a nélkül, hogy õt a kereszténység törvényein kivül egyébre kötelezné.
Róm 14,4
Az apostol a nem-evõkhöz szól: Hogyan mersz itéletet mondani olyan fölött, ki neked nem felelõs? Jól teszen-e vagy vétkesen, errõl csak Urának (az Istennek) felel. Õ ezen evés által nem fog vétkezni, t. i. nem fog elcsábbíttatni vissza a pogányságra, kevélység és fényüzés által sem fog bûnbe esni; mert Isten elég hatalmas arra, hogy õt kegyelmében megõrizze. Némely értelmezõk szerint, az apostol itt mind az evõkhöz, mind a nem-evõkhöz szól; úgy hogy értelme amazokra vonatkozólag ez: Hogyan mersz stb… (Istennek) felel. Õ a nem-evés által nem jõ kisértetbe a zsidóságra visszatérni, azaz, a zsidó rendszabályokat nem fogja múlhatlanúl szükségeseknek tartani az üdvösségre; mert Isten elég hatalmas stb.
Róm 14,5
Az ily csekély dolgokban tegyen mindenki úgy, a mint akar, csak bensõ erõs meggyõzõdése legyen arról, hogy jót teszen. Itt nem a keresztény, hanem a zsidó ünnepi vagy böjti napokról van szó (Kol. 2,16.), amazok nem tartoznak csekély dolgok közé, hogy azok meg vagy nem tartása szabad tetszéstõl függne.
Róm 14,6
A görög hozzá teszi: a ki napot nem különböztet, az Úrért nem különböztet.
Róm 14,6
Egyik se itélje el másikát; mert az ily közönyös dolgokban mindenkinek cselekvésmódja az Úrra vonatkozik, s akár így, akár úgy tesz, az Úrért tesz, és ez által tettét megszenteli.
Róm 14,8
Az apostol, összefüggésben az elõbbivel, ezt akarja mondani: Ez (6. v.) a helyes cselekvésmód, hogy még az ily közönyös dolgokban is mindenkor az Urat tartsuk szem elõtt, s a körûlmények szerint mindenkor úgy cselekedjünk, a mint az Úr elõtt számot adhatni gondolunk; mert egészen és teljesen az Úréi vagyunk, egész valónknak neki kell szentelve lenni. Élet és halál, az ember egész valóját, létét jelenti.
Róm 14,9
mert, hogy minket magának egészen megnyerjen, hogy az emberiséget életben és halálban magának meghódítsa, – épen ezért vállalta fel Krisztus a váltság munkáját. Valamint az élet és halál az embernek egész valóját, úgy a halál és föltámadás Krisztus egész váltságmunkáját jelentik; az õ halála váltságunk alapja, föltámadása ennek végczélja.
Róm 14,10
ki, mint Krisztus híve, Krisztusért így vagy úgy cselekszik?
Róm 14,11
Már Izaiás (45,24.) megjövendölte, hogy egykor az Istent Krisztusban minden népek meg fogják ismerni és tisztelni, azért itéletöket is mindnyájan Istentõl várják Krisztusban, s ne merjenek feltolakodni birákúl egymás fölött.
Róm 14,13
Az apostol azon eszmére tér át, hogy az erõsebb, ki a közönyös dolgokban valamit tenni szabadnak tart, azt még se tegye, ha attól kell félnie, hogy az által erõtlenebb atyjafiának bûnre ad alkalmat.
Róm 14,14
Jézussal való egyesûlésemnél fogva.
Róm 14,14
Lásd Apost.cs. 10,14.15. és a jegyz.
Róm 14,14
csak a ki a közönyös dolgokra nézve azon meggyõzõdésben lenne, hogy ez vagy amaz, ilyen vagy olyan körûlmények között tiltva van, az köteleztetnék tilalmasnak tartani, és a szerint cselekedni. A kinek az ellenkezõrõl van erõs meggyõzõdése, attól fölmentheti magát. De erõtlen atyjafia tekintetébõl ennek is óvatosnak kell lennie. Lásd a követk.
Róm 14,15
melyet te megenni szabadnak tartasz (2. v.)
Róm 14,15
megbotránkozik és bûnre vitetik, vagy kemény itélet által, vagy épen a zsidóságra való visszatérés által.
Róm 14,15
ha mégis eszel.
Róm 14,16
A görög szerint: a ti jótok, a keresztény religio.
Róm 14,17
Azért a szabadság által, melylyel éltek, ne adjatok alkalmat, hogy religionk szidalmaztassék, mint oly intézmény, mely a szabadságnak igen is tág tért enged; sõt inkább ezen káromlás és minden botrány elkerülése végett, tagadjátok meg magatokat egytõl, mástól, p. o. egy ételtõl vagy egy italtól; mert a ki tagja Isten országának, ne higyje, hogy ily szabadságban áll a keresztény érzület, sõt inkább az ily csekélységeken túl kell tudni emelkednie, és figyelmét csak az igazság gyakorlására, a béke fentartására, és a Szentlélektõl származó, belsõ boldogságra, mint e kettõnek gyümölcsére, kell irányoznia.
Róm 14,19
felebarátunk épülése ellentéte az õ megbotránkoztatásának (13. v.). Tehát ne annyira azt tegyük, mit tenni szabad, mint inkább azt, mi mások épülésére szolgál, másokat jóra visz, és a jóban megerõsít. Lásd Kor. I. 10,22. A görög szerint: Azért törekedjünk arra, mi békeségre és kölcsönös épülésre szolgál.
Róm 14,20
t. i. azt, mit Isten valakiben munkált, ne rontsd le az által, hogy õt szabadságod használatával megbotránkoztatván, kemény itéletre, vagy épen elszakadásra indítod.
Róm 14,20
Lásd a 15. v.
Róm 14,21
a pogány piaczokról, mivel mind a kettõ a bálványok templomaiból jöhet, s bármi pogány érintés által tisztátalan lehet. Lásd az 1. 2. v.
Róm 14,22
Ha meg vagy gyõzõdve, hogy a mózesi étel-törvények a keresztényre nézve semmi kötelezéssel nem bírnak, kinek a közönyös dolgokban teljes szabadsága van: kövesd meggyõzõdésedet, midõn magad vagy, az Isten szemei elõtt (ar. sz. Ján. Ambr.).
Róm 14,22
Boldog, a ki meggyõzõdése szerint cselekszik, s azért nem kell kárhoztatnia magát abban, mit jónak tart. Lásd alább a 31-ik jegyz.
Róm 14,23
a tiszta és tisztátalan ételek között a mózesi törvény szerint. A görög szerint: a ki pedig kétkedik (vajjon a tisztátalan ételeket szabad-e enni?). A mi majd ugyanaz; mert az ilyen is különbséget tesz, habár meggyõzõdése ez iránt teljesen még nem állapodott meg.
Róm 14,23
önmagát kell kárhoztatnia (22. v.) mint bûnöst.
Róm 14,23
nem erkölcsi indok vezérli cselekvésében, hanem a bûnös kivánság vagy egyéb körülmény által határozta el magát, jobb meggyõzõdése ellenére, melybõl tudja, hogy Isten az ellenkezõt parancsolja.
Róm 14,23
De minden dologban, nemcsak a közönyösökben, köteles a keresztény ember meggyõzõdése szerint cselekedni, különben vétkeznék. Ha tehát e szerint valaki önvétke nélkül valamire nézve hibás meggyõzõdésben lenne: e szerint kellene cselekednie; azonban mindenki köteles is minden dologról helyes tudomást szerezni, és ha benne kétség támad, vajjon szabad-e az, lelkivezérétõl kérjen tanácsot, s ennek itélete szerint cselekedjék.
Róm 15
Róm 15,1
hanem mimagunk megtagadásával mások javára élni.
Róm 15,2
A görög szerint: közõlük.
Róm 15,3
Azok, kik téged szidalmaznak, cselekedeteik által megvetnek, engemet is megvetnek, mivel hozzád ragaszkodom. Igy szól Krisztus Zsolt. 68,10. E gyalázatot és megvetést békével tûrtem, hogy az embereket megnyerjem, tehát hogy nekik kedveskedjem.
Róm 15,4
A görög szerint: A mik régen megirattak.
Róm 15,4
hogy nemcsak a szenvedésekben való béketûrés, hanem a szentirás vigasztaló biztositásai is megtartsanak minket az örök üdvösség reményében. A béketûrés neveli a reményt; azaz: mennél béketûrõbb valaki, annál több reménye van az örök üdv elnyeréséhez. Más részrõl viszont a remény az, mi a béketûrést neveli; mert mennél élénkebben foglalkozik valaki az örök üdv eszméjével, annál könyebb neki békével tûrni. A szentirás olvasása megszerzi és éleszti a reményt, mert abban foglaltatnak az örök üdv felõl szóló biztosítások.
Róm 15,5
Jézus Krisztus érzülete szerint. Isten a béketûrés és vigasztalás Istene, mivel mindakettõ tõle származik.
Róm 15,6
A hivõknek egy értelmök és egy szájok van arra, hogy Isten dicséretét énekeljék.
Róm 15,7
Isten tiszteletének terjesztésére.
Róm 15,8
A következõ vers okát adja annak, miért tûrjék, viseljék el egymást mindnyájan szeretettel; mivel mindnyájan, zsidók és pogányok, egy üdvintézetbe vannak hivatva (8. 9. v.).
Róm 15,8
Jézus Krisztus alávetette magát a körûlmetélésnek, és mint zsidó lépett föl a zsidók között, hogy Istent igaznak tûntesse elõ, t. i. az isteni igéreteket teljesülésökben mutassa meg; mert ezek hirdették, hogy a Messiás a zsidók közt fog fellépni. Ezen vers ismét a zsidók felvétetésérõl szól, a következõ a pogányokéról.
Róm 15,9
A pogányok pedig magasztalják Istent, hogy oly irgalmas volt õket anyaszentegyházába felvenni. Megjegyzendõ: hogy a zsidók a nekik tett igéretek következtében, a pogányok irgalomból hivattak. Ez nem ugy értendõ, mintha a zsidók nem irgalomból, s a pogányok nem az igéreteknél fogva hivattak volna, hanem az igéret és irgalom mind a kettõre vonatkoznak; mert a zsidóknak tett igéret maga is irgalom volt, és a pogányoknak is meg lõn a váltság igérve (lásd a követk.).
Róm 15,9
t. i. a pogányok az Isten tisztelõi között lesznek, mint már Dávid (Zsolt. 17,50. Kir. II. 22,50.) megjövendölte, midõn Isten dicséretérõl szólott, melyet a népek között hirdetni akart. A Dávid által legyõzött népek elõképei voltak a kereszténységre áttérendõ pogányoknak, valamint õ maga elõképe volt Krisztusnak; a nemzetek, melyekrõl õ szólott, fensõbb értelemben jelentették egyszersmind a pogányokat általán, kik Krisztusban hisznek.
Róm 15,10
Ez Móz. V. 32,43.-bõl van idézve valamely régi görög forditásból, mely akkor átalánosan olvastatott. Az eredeti és a Vulgata szövege nem tér el attól lényegesen; mert Móz. V. 32,41–43. Izrael pogány ellenségeinek legyõzésérõl van szó, kik átalán elõképei voltak a pogányoknak, a mennyiben ezek Krisztus igájába hajlottak, úgy hogy a 43. versben említett magasztaló (örvendezõ) népeknek is fensõbb értelemben a kereszténységre tért pogányoknak kell lenniök.
Róm 15,11
Lásd Zsolt. 116,1. Mivel a zsoltáros minden népekrõl szól, egykoron a kereszténységre térendõ pogányokra is czélzott.
Róm 15,12
Dávidnak gyökere lesz. Jessze Dávid atyja volt. Vesd össze: Izai. 11,1. és a jegyz.
Róm 15,13
ki a reményt adja és teljesíti. E vers képezi az intelmek után következõ jókivánatokat.
Róm 15,14
A görög szerint: atyámfiai! meg vagyok gyõzõdve felõletek.
Róm 15,15
Jól tudom, hogy ti magatok is tele vagytok keresztény szeretettel és ismerettel, hogy magatokat egymás között inthessétek; azonban a keresztény tanításra mégis emlékeztetni akartalak, mivel Istentõl azon kegyelmet nyertem, hogy a pogányok apostola lehessek.
Róm 15,16
Azért hirdetem az evangéliomot a pogányoknak, hogy ezek tanításom által megtérve, és a Szentlélek által megszenteltetve, Istennek kedves áldozatává legyenek, melyet neki bemutatok (Ágost.).
Róm 15,17
Ily módon, Krisztus Jézustól nyert hivatásomnál fogva, mint pogányok apostola (16. v.), isteni dolgokkal, ama megtéritéssel, a pogányok, mint új áldozatok bemutatásával dicsekedhetem. Pál itt most apostoli hivatásáról szól, annak igazolása végett, hogy a romaiaknak ír.
Róm 15,19
Palesztínában, Arábiában és Szíriában.
Róm 15,19
Pál ide valószinûleg Macedoniából ment, kevéssel e levél iratása elõtt.
Róm 15,19
A 18. és 19. versek értelme ez: Én dicsekedhetem, mert csak arról szólok, a mit általam Krisztus munkált (úgy hogy a dicsõség tulajdonképen nem engem, hanem Krisztust illeti).
Róm 15,20
más hithirdetõk által. Vesd össze: Kor. I. 3,10. Efez. 2,20.
Róm 15,21
hanem én a jövendöléshez tartottam magamat, azoknak hirdetvén, kik még mitsem hallottak Krisztusról.
Róm 15,22
az egész új községek alapításában való fáradozás.
Róm 15,22
„és gátolva voltam stb.“ nincs a görögben.
Róm 15,23
Pál valószinûleg Korintusban irta e levelét. Lásd a bevezetést e levélhez.
Róm 15,23
hol a kereszténység még terjesztendõ lenne.
Róm 15,24
Pál nehány év mulva, miután ezt írta, mint fogoly, vitetett Romába. Hogy Romában töltött két évi fogsága után (Apost.cs. 28,30.), Spanyolországba tervezett útját csakugyan megtette, bizonyítják romai sz. Kelemen és más régi irók.
Róm 15,24
az ily úti vezérlet szokásban volt. Apost.cs. 15,3. 17,14.15.
Róm 15,25
Lásd Apost.cs. 21,15–17.
Róm 15,25
a legközelebb gyüjtött alamizsna átvitele által. Lásd Apost.cs. 24,17.
Róm 15,27
a kereszténységben, mely a zsidóktól jött a pogányokhoz.
Róm 15,30
A görög szerint: hogy küzdjetek velem együtt Isten elõtt érettem való könyörgéstek által. Az imádság lelki küzdelem, a mennyiben elhárítani törekszik mindazon akadályokat, melyek világias gondolatok és érzékiség által, a léleknek Istenhez emelkedõ röptét gátolják. V. ö. Kol. 4,2.
Róm 15,31
Vesd össze ehhez: Apost.cs. 20,3–23. s a 21–25. r.
Róm 16
Róm 16,1
Fébe, ki ügyei végett (2. v.) utazott Romába, volt valószinûleg e levél átvivõje. Ez Diakonissza vala (mint a görögben van), azaz, ápolónõje a nõnemû szegényeknek és betegeknek Cenkreában. Vesd össze: Tim. I. 5,9. Ez egyházi szolganõk tisztéhez tartozott ezenkivûl az ujdon megtért nõszemélyeknek a keresztségnél és keresztény tanításnál segítségûl lenni. Erre csak idõs özvegyek választattak, és ha kivételképen jámbor életöknél fogva kitûnõ szûzek is fölvétettek, ezek is özvegyeknek neveztettek. – Cenkrea, kikötõ város volt, Korintustól keletre a sároni tengeröbölnél.
Róm 16,2
azaz, keresztény érzülettel.
Róm 16,4
kik, hogy az én életemet megmentsék, magokat tették ki életveszélynek. Miképen, hol és mikor? nincs tudva. Talán Korintusban (Apost.cs. 18,6. s követk.), talán Efezusban (Apost.cs. 19. r.).
Róm 16,5
az õ házokban levõ keresztény gyülekezetet. Vesd össze: Kor. I. 16,19.
Róm 16,5
ki elsõ hivõ Ásiából. Ez itt a proconsularis Ásia, vagyis Jónia.
Róm 16,6
köztetek sokat megtéritvén, és a jóban megerõsítvén.
Róm 16,7
Hol voltak fogságban az apostollal, nem tudatik.
Róm 16,7
elõbb lettek keresztények.
Róm 16,12
mint a 6-ik jegyz.
Róm 16,13
kitünõt.
Róm 16,13
irántam való szeretete és gondoskodása által.
Róm 16,16
A köszöntés a zsidóknál, görögöknél, romaiaknál és más népeknél csókkal volt összekapcsolva; e csóknak a keresztények között szentnek, a szent szeretet jelének kellett lennie (Kor. I. 16,20. Kor. II. 13,12. Tessz. I. 5,26.). Ezen testvéri csók a keresztény gyülekezeteknél is szokásba jött, s a papság közt az isteniszolgálatnál most is meg van. Vesd össze: Énekek én. 1. r. 2-ik jegyz.
Róm 16,17
Az apostol itt valószinûleg zsidókból lett keresztényeket ért, kik ellen majd minden levelében panaszkodik, hogy Krisztus tiszta tanitását ártalmas balvéleményekkel akarják összezavarni. Lásd Filipp. 3,2. s követk. 19. Kor. II. 11,13.
Róm 16,18
aljas önzéssel Filipp. 3,19.
Róm 16,19
Okát adja, miért reményli, hogy intelmei fogékony szivekre találnak. Ti, mint engedelmesek, vagytok ismeretesek.
Róm 16,19
eszesek a jónak gyakorlatában, különben együgyûek, hogy a rosz cselekedetektõl menten maradjatok. Vesd össze: Máté 10,16.
Róm 16,20
A görög szerint: szét fogja tiporni.
Róm 16,20
A görög hozzáteszi: Amen.
Róm 16,21
fajrokonaim, a zsidókból lett keresztények.
Róm 16,22
Mivel Tertzius, ezen levél irója, itt maga veszi fel a szót, és utóbb ismét az apostol beszél, nincs természetesebb, mint azt föltenni, hogy e levelet Pál neki tollba mondotta, és Tertzius egy szûnetet arra használt, hogy köszöntését közbe szúrja.
Róm 16,23
A görög szerint: Gájus, ki engem és az egész községet vendégszeretõleg fogadja (isteniszolgálati összejövetelnél). Lásd Kor. I. 1,14.
Róm 16,25
a mint azt jelen levelemben elõterjesztettem.
Róm 16,25
vagy a Jézus Krisztustól, mint Megváltóról szóló tanításban.
Róm 16,25
az egész evangéliomi kijelentés szerint, mely hallgatagon az Isten kebelében volt, míg azt Jézus megismertette (Kolossz. 1,19. 2,2. Efez. 6,19. 3,5. Pét. I. 1,20.). Értsd a kifejtett evangéliomi kejelentést; mert fejletlenûl a megváltás már az ó szövetségben ismeretes volt, mivel ott kezdett jelentkezni is, és ott volt elõképezve. Pál maga is mondja e levelében, hogy az ó szövetséghez alkalmazott az õ tanítása az élõ és megigazúlást szerzõ hitrõl.
Róm 16,26
a próféták helyes értelmezése szerint.
Róm 16,27
A görögben csak tisztelet van.
Róm 16,27
A görögben: mindörökké (Amen).
SZENT PÁL APOSTOL I. LEVELE A KORINTUSIAKHOZ.
Korintus, Akája- görög tartománynak, a mostani Moreának fõvárosa, a jóniai és egei tenger közt levõ földszoroson feküdt, gazdag kereskedõ város, két kikötõvel, Vénus tiszteletének és a bujaságnak, de egyszersmind a tudományoknak és ékesszólásnak is székhelye volt. Pál az õ második téritési útjában (Ap.cs. 15,40.), Athenébõl (Ap.cs. 18,1.), Kr. u. 52. mások szerint 54. évben jött Korintusba, és másfél év alatt oly sikerrel hirdette az evangéliomot, hogy nagyszámú egyházat alapíthatott, mely azonban inkább áttért pogányokból, mint zsidókból állott; mivel ezek, valamint mindenütt, úgy itt is ellenszegûlõknek mutatkoztak (Apost.cs. 18,6.12. 13,45.). Pálnak teljes oka volt ugyan a korintusi hívekkel megelégednie; de midõn onnét eltávozván, Efezusba indúlt, hogy onnan Jerusalembe menjen (Apost.cs. 19,21.), sokan visszatértek elõbbi kicsapongó életmódjokra, s alkalmat nyujtottak az apostolnak, hogy hozzájok levelet írjon, mely azonban elveszett, s melyben a híveknek minden társalgást megtiltott a romlott erkölcsû emberekkel (Kor. I. 5,9–12.). Ugyanazon idõben egyenetlenséget támasztottak ott némely zsidókból lett keresztények is, kik valószinûleg Palesztinából mentek oda. Ezek különös kitûntetést igényelvén (Kor. II. 5,12. 11,18.22.), ellene mondottak Pál tanitásának (Kor. II. 11,4.); tekintélyét csökkentették (Kor. I. 9,2.), és Péterhez ragaszkodtak (Kor. I. 1,12.). Az apostol távolléte alatt Apollo is Korintusba ment (Apost.cs. 18,24. 19,1.), ki a keresztény hittudományban nagy jártassággal bírván, sz. Pál tanitásától nem távozott ugyan el (vesd össze: Kor. I. 3,6. 16,12.), de tudományosságánál fogva, a tanmódra nézve, mégis eltért tõle. Igy különféle tanítók léptek fel Korintusban; minek az lett káros következése, hogy csakhamar több pártok keletkeztek, s a hívek egymástól külön szakadtak; kik közõl némelyek Pál, némelyek Apollo, némelyek Péter követõinek nevezték magokat (Kor. I. 1,12.). Különösen pedig leginkább ellenségeskedtek Péter és Pál úgynevezett követõi. Nemcsak az ó szövetségi szertartások kötelezõ erejérõl, hanem egyéb kérdésekrõl is folyt közöttök a vita. Egyvalaki mostoha anyjával élt tilos viszonyban, ezt némelyek, mint vértörést, nagy büntetésre méltónak, mások közönyös dolognak tekintették. Az igazságszolgáltatásnak a romai törvényszékeknél való keresése, a pogányok áldozati lakomájában való részvétel, a nem keresztényekkel kötött házasságok, a nõtlenség, a szeretetvendégség, a nõknek fedett fõvel megjelenése az istenitiszteleten, a szent miseáldozat és az Oltáriszentség kiszolgáltatásában uralkodó rendetlenség, a bölcsészeti okok érvényessége a kereszténységre nézve, a lelki ajándékok, a halottak feltámadása… ezek voltak azon tárgyak, melyek fölött legnagyobb hévvel vitatkoztak. Mindezekrõl az apostol Efezusban értesûlt (Kor. I. 16,8.19. Ap.cs. 18,19.), részint bizonyos Kloe, egy korintusi keresztény nõ atyjafiai, részint hír, részint pedig azon levél által, melyet a korintusi hivek küldöttei vittek át az apostolnak (Kor. I. 1,11. 7,1. 16,15–18.). Ez alkalmat adott a korintusiakhoz intézett jelen elsõ levél irására, hogy õket abban az említett vita-kérdésekre nézve fölvilágosítsa, és egyetértésre intse. A követek magokkal vitték a levelet, s egyszersmind Timoteusnak is Macedonián át Korintusba kellett mennie (Apost.cs. 19,22.), hihetõleg azért, hogy az apostolnak hirûl vigye, mily hatással lesz a levél a korintusiakra nézve. Az apostol szándéka szerint, a levélvivõknek mintegy húsvét táján kellett Korintusba érniök (Kor. I. 5,7.8.), Timoteusnak pedig pünköstre ismét Efezusban kell vala lennie (Kor. I. 16,8–12.). Õk tehát marczius elején indúlhattak el Efezusból, és a levél ez idõtájban, és pedig az apostol Efezusban való tartózkodásának utolsó évében, Kr. u. 57. mások szerint 58. évben, irathatott; mivel Pál határozottan mondja (Kor. I. 16,8.9.), hogy még csak a folyó év pünköstjéig akar maradni Efezusban.
Az apostol arról aggódván, mily hatással lesz az õ levele a korintusiakra, Timoteuson kivûl még Títust is elküldötte Efezusból Korintusba, egyszersmind megbízván õt, hogy a szegények számára segélypénzt gyüjtsön. Midõn idõközben Efezusból el kellett mennie (Apost.cs. 20,1.), azt hitte, hogy Troásban találkozhatik a visszatérendõ Títussal (Kor. II. 2,12.13.), azonban csak Macedoniában jött össze vele (Kor. II. 7,5. s követk.). Ettõl értesítve lõn az iránt, hogy levelének jó hatása volt ugyan (Kor. II. 7,7–9.), de hogy azzal egészen nem érte el czélját (Kor. II. 6,14–18. 12,21. 13,10.); mert csak az úgynevezett Pál-követõk jobbúltak meg; a többiek minden módon igyekeztek õt kisebbíteni (Kor. II. 2,15–17. 3,1. 10,10.), sõt oly vakmerõk voltak, hogy még állhatatlanságról (Kor. II. 1,12–23.) és gyengeségrõl is (vesd össze: Kor. II. 10,1–11. Kor. I. 4,18–21.) vádolták õt. Mindezekrõl és még egyébrõl Pál Títus által értesûlt, mi alkalmat nyujtott neki a Korintusiakhoz intézett második levél irására, midõn még Macedoniában volt, Timoteus jelenlétében, ki azalatt szintén visszaérkezett, melyet csakhamar az elõbbi levél után Kr. u. az 57. vagy 58. évb. mások szerint 58. vagy 59.-ben el is küldött. „E levélben úgy tûnik elé sz. Pál, mint egy gyöngédeden szeretõ atya, ki szomorodott szívvel és egész szigorral kényszerûl gyermekeit kihágásaikért megfenyíteni, ki azután aggódva és szorongva várja a büntetés eredményét, a bûnbánó s megjobbúlt kedveseket kétszeres szeretettel karolja fel; a megátalkodott ellenszegûlõket pedig, apostoli méltóságának és a hitért tett áldozatainak érzetében, erélyesen rendre utasítja.“
1 Kor 1
1 Kor 1,1
Lásd Rom. 1,1.
1 Kor 1,1
nem az emberek által hivatva az apostoli hivatalra.
1 Kor 1,1
Ez, némelyek szerint, az Apost.cs. 18,17. említett, mások szerint, más személy, e levél leirója. Vesd össze: Kor. I. 16,21. és Rom. 16,22.
1 Kor 1,2
azoknak, kik a keresztség által Krisztussal egyesûltek (Rom. 6,3–5.), s ez által, mint megszenteltek, a többi emberektõl elkülönöztettek.
1 Kor 1,2
Lásd Rom. 1,7.
1 Kor 1,2
nálok Korintusban, és nálunk Efezusban, – mindezeknek (ír Pál és Szosztenes). Az apostolok levelei községtõl községhez sorba küldettek. Minden hivõkrõl megemlékezik, ugymond ar. sz. János, annak bebizonyítására, hogy a földön csak egy anyaszentegyháznak kell lenni.
1 Kor 1,4
a kegyelem állapotáért, melyben vagytok, minek szerzõje Krisztus Jézus.
1 Kor 1,5
hogy a keresztény tanítmányban teljesen oktatva vagytok. A keresztény tudomány minden tudománynak is neveztethetik, mivel minden igaz tudománynak alapja és czélja.
1 Kor 1,6
a mint a Krisztusról való tanítás annak adományaival együtt meggyökerezett köztetek és bennetek. A hithirdetõ bizonyságot is tesz arról, mi benne él, s így õ nem csupáncsak tanító.
1 Kor 1,7
úgy, hogy azon idõre, midõn Krisztus második eljövetelét teljes dicsõségben várjátok, nemcsak minden kegyelemmel el vagytok látva, melylyel üdvösségteket munkálhatjátok, hanem rendkivüli kegyelem-ajándékokkal is. Krisztus második eljövetérõl lásd Máté 24,30. v. s követk. A kegyelem-ajándékokról Apost.cs. 2,4. Kor. I. 12,8–10.
1 Kor 1,8
megtart állhatatosan.
1 Kor 1,8
azon napra, midõn Urunk eljõ közitéletre az utolsó napon, vagy különitéletre azonnal halálunk után. Lásd Máté 24. r. – El vagyunk-e készülve ez eljövetelre? Remélhetjük-e, hogy az õ itélõszéke elõtt nagy bûn nélkül fogunk találtatni? Bárcsak üdvös félelem követné mindenkor bizodalmunkat; mert a kegyelem, melylyel minket Isten megerõsít, nem gátol bennünket, hogy gyarlóságunk miatt mindentõl féljünk.
1 Kor 1,9
hogy õ mindvégig megtart állhatatosságban; mert Isten teljesíti igéreteit. Mivel õ Fiával legbensõbb egyesûlésre, mivel Isten fiaivá, Krisztus testvéreivé és örökös társaivá hivott meg bennünket, meg is tart titeket mindvégig az õ kegyelmében, – föltéve, hogy ti azt magatoktól el nem taszítjátok (Anzelm. Ambr. Teof. Ar. sz. Ján.). Vesd össze: Ján. I. 1,3.
1 Kor 1,10
Krisztus erejére, teljhatalmára. Egyszersmind: Jézus Krisztus nevéért, azért, mi legszentebb elõttetek.
1 Kor 1,10
egy véleményben, mindnyájan az egy igaz hitben legyetek.
1 Kor 1,11
Lásd a bevezetést.
1 Kor 1,12
Lásd a bevezetést.
1 Kor 1,12
aramei név, Péter helyett. Ján..1,42.
1 Kor 1,12
Értem t. i. azt, hogy némelyek közõletek Pál hiveinek, mások Apollo- mások Péteréinek mondják magokat, végre némelyek egy párthoz sem akarnak tartozni, hanem csak Krisztushoz. Pál hivei, úgy látszik, azok voltak, kik Pállal a mózesi szertartási törvény kötelezõ erejét tagadták (Kor. I. 3,11. Galat. 3,1.). Ezek abban hibáztak, hogy ebben azután nem jártak el úgy, mint Pál, minden okossággal és a szeretet sérelme nélkül (Apost.cs. 18. r. 21-ik jegyz.). Apollo hivei azok lehettek, kik mint Apollo (Apost.cs. 18,24.), a kereszténységet ékesszólás és szentirási tudományosság által akarták istápolni. Ezek, úgy látszik, abban tévedtek, hogy nem voltak egyértelmûek, mint Apollo, sz. Pállal (Kor. I. 4,6.), ki nem az ékesszólásra, hanem a beszéd szellemére fektette a fõsúlyt, miben az ékesenszóló Apollo teljes elismeréssel volt iránta. Péter követõi zsidó-érzelmû keresztények voltak, kik a zsidó szertartási törvény kötelezettségét tanították. Mivel Péter majd mindig a zsidók között tanított, az okosság úgy hozta magával, hogy jobban alkalmazza magát a zsidókhoz, mint a többi apostolok. Ebbõl azt következtették a zsidó-érzelmûek, hogy õ a zsidóságot folyvást fenn akarja tartani a kereszténységben, azért választották õt fejökûl, holott épen az ellenkezõt tanította (Apost.cs. 15,10.11.), s ebben egészen úgy vélekedett, mint a többi apostolok. A Krisztus részén levõk, az igaz hivõk Korintusban, kik minden pártoskodástól menten, csupán Krisztushoz akartak tartozni, és az õ hithirdetõit az õ szolgáinak tekintették (Ar. sz. Ján.).
1 Kor 1,13
A különbözõ tanítók különbözõ Krisztusról szólanak-e? sõt inkább nem ugyanazon egy-e, kit mindnyájan hirdetnek? Hacsak egy ez, nem a legnagyobb esztelenség-e, másokhoz inkább, mint hozzája ragaszkodni?
1 Kor 1,13
Vajjon a tanítók magok-e a megváltók? Vajjon Pál (vagy más tanító) vitte-e véghez értetek a váltság munkáját?
1 Kor 1,13
az õ ereje- és érdemeinél fogva?
1 Kor 1,15
Hálát adok Istennek, hogy nem a keresztelés volt fõfoglalkozásom; melynél fogva valaki mondhatná, hogy én magam nevében kereszteltem.
1 Kor 1,17
Az apostoli hivatal az anyaszentegyház elsõ idejében tanítói hivatalnak is mondatott, mivel az apostolok a zsidók és pogányok elõtt közvetlen és különösen mint hithirdetõk léptek fel, hogy õket az üdvintézménynek megnyerjék. Lásd Apost.cs. 6,2. 9,15.
1 Kor 1,17
mesterkélt ékesszólással. Pál ezt, úgy látszik, Apollo párthíveiért (lásd a 19-ik jegyz.) és átalán azokért tette ide, kik õt egyszerû tanításmódja miatt kevésre becsülték (Kor. II. 11,6.)
1 Kor 1,17
hogy a keresztrõl szóló tanítás emberi mesterség hozzáadása által mit se veszítsen, hogy az emberek ne csupán a szép szavakon csüggjenek, s e mellett a dolgot szemeik elõl elveszítsék. Mások így értelmezik: hogy ne emberi ékesszólásnak tulajdonítsák az emberek megtérését, miután az egyedûl a kereszttõl, vagyis azon isteni kegyelem erejétõl vagyon, melyet a kereszthalál érdemlett (Kor. I. 2,4.)
1 Kor 1,18
mert a keresztre feszített Megváltóról szóló egyszerû tanítás azok elõtt, kik hitetlenségök miatt elveszendõk (Rom. 1,18.), esztelenség: de nekünk, kik az hiszszük és azért üdvözûlni fogunk (Ján. 3,16.), azon tanítás (kegyelemmel egyesûlve) leghathatósabb eszköz az üdvösségre. A kegyelemmel egyesûlve; mert ez az, mi a tanítást foganatossá teszi, s egyszersmind ez a tanítás czélja is. Vesd össze: Rom. 1,16.
1 Kor 1,19
Mert a zsidó bölcsekrõl, kik az emberi tudománynak hódoltak, már Izaiás (29,13.14.) Krisztus idejére vonatkozólag is megjövendölte, hogy Isten az õ (emberi) bölcseségöket elveti. Lásd e prófétai idézet értelmezését összefüggésben. A bölcseség alatt itt nemcsak a mesterkélt beszéd, a tanmód, hanem maga a tanítmány is értetik, a mennyiben az csupán emberi tanítmány; úgy hogy Pál ezen verset átmenetûl veszi azon eszméhez, hogy Isten nem csupán a bölcseséget, mint emberi mesterkélt beszédet (17. v.), hanem magát az emberi tanítmányt is megveti. Mivel a korintusiak oly hajlandók voltak az emberi tekintélyre építeni, s még az Isten igéjét is az emberi nézetek szerint eltorzítani, az apostol részeltesebben meg akarta mutatni, mint szégyenítette meg Isten az emberi bölcseséget.
1 Kor 1,20
Hogy Isten e világ bölcseségét elvetette, a pogány bölcsészeken és vizsgálókon, valamint a zsidó irástudókon szembetûnõleg láthatjátok. Hol van egy bölcs és irástudó közöttük, ki e nevet megérdemelte? Vajjon tanították-e a valódi bölcseséget, mely jóvá és boldoggá tesz? Nem jele-e ez, hogy õk Istentõl elvettettek.
1 Kor 1,20
Nem engedte-e meg Isten, hogy e világ bölcsei a legképtelenebb bolondságokat tanítsák? Mivel az isteni kijelentést figyelembe nem vették (Rom. 1,18. s követk.), vajjon nem esetek-e bálványozásba és annak minden gonoszságába? Nincs oly képtelen állitás, melyet valahol valamely bölcsész nem vitatott volna.
1 Kor 1,21
Mert mivelhogy az emberek (Ján. 1,10.) különösen pedig a világbölcsek önmagával megelégedõ értelmök bölcsesége által Istent az õ legbölcsebb intézményeiben és munkáiban (Rom. 1,20.) meg nem ismerték: elhatározá Isten a keresztrõl szóló egyszerû tanítás által üdvösségre vezetni azokat, kik hisznek (Tamás). Õ tehát (s ezt a következõhöz kapcsolatban kell fölvenni) a hitet és üdvözûlést a tanitástól, és pedig az egyszerû tanitástól tette függõvé, nem pedig, mint a zsidók kivánták, égi jeltõl (Máté 12,38.39.), és nem, mint a pogányok akarták, mesterségesen bizonyító bölcsészeti elõadástól.
1 Kor 1,23
mi pedig (a pogány, mesterkélt ékesszólás nélkül) a keresztre feszített Megváltóról szóló tanítást adjuk elõ.
1 Kor 1,23
ki a zsidóknak botrány, mert õk nem a kereszthalálig lealázott, hanem világi hatalomban és dicsõségben megjelenendõ Messiást várták; a pogányok elõtt bolondságnak látszott, mert egy keresztre feszített Istenemberrõl szóló tanítás elõttök képtelenség gyanánt tûnt fel (Ar. sz. Ján.).
1 Kor 1,24
kik Isten hivását örömest követik, s azért a választottakhoz tartoznak (Máté 20,16.).
1 Kor 1,24
Hirdetjük a megfeszített Krisztust, ki isteni hatalommal és bölcseséggel bír, hogy mindazokat, kik neki és intézményeinek hivõleg hódolnak, valódi bölcseségre, erényre és üdvösségre segítse.
1 Kor 1,25
Krisztusban van az Istenség hatalma és bölcsesége; mert a megfeszített Krisztus nem látszik ugyan méltónak Istenhez, illõnek Isten mindenhatóságához; de ez a látszólagos képtelenség felülhalad minden bölcseséget, mert az eddig ismeretlen, igaz bölcseségnek minden kincseit magában foglalja; és ez az erõtlenség erõsebb, mint minden emberi hatalom: mert meghódítja az egész föld kerekségét.
1 Kor 1,26
Ezt abból is következtethetitek, ha azokra tekintetek, kik Isten kegyelmével a kereszténységre való hivást követték. Valamint Isten nem a világ szemei elõtt értékkel bíró bölcseséget tûzte ki arra, hogy az embereket jókká és boldogokká tegye, hanem a keresztnek a világtól megvetett bölcseségét: így Isten a tanúlatlanokat és alrendûeket eléje tette a tudósoknak és fõrangúaknak (Ar. sz. Ján.). Igy történik, hogy az alacsony sorsúak által a magasan állók megszégyeníttetnek, megaláztatnak, hogy e megaláztatás nekik is üdvösségökre legyen.
1 Kor 1,26
nem sokan vannak, kik csupán az emberi tudományokban és mesterségekben jártasak. A test itt a csupán emberit jelenti (Móz. I. 6,3.12.).
1 Kor 1,26
kik a hivatás kegyelmét fölhasználták.
1 Kor 1,28
Az apostolok tudatlan, szegény halászok voltak, s az elsõ keresztények legnagyobb része a míveletlenek és szegények osztályába tartozott.
1 Kor 1,29
hogy egy ember se tulajdonítsa bölcseségének vagy nagyságának a kereszténységre való hivatását, hanem csupán Isten kegyelmének (Anzelm.). De nem hivattak-e a tudósok és elõkelõk is? Igen a többiekkel együtt õk is meghivattak (Máté 20,16.), de nem fogadták el a hivást, s így engedé Isten megtörténni, hogy a nem hivatottak közé jutottak. A tudatlanok és szegények elfogadták a hivást, és így lõn, hogy õk Isten kegyelme által, mely nekik is érdemök nélkül adatott, hivatalosok lettek és maradtak. Megjegyzendõ: Isten csupán megengedte, hogy amaz ellenszegülõk kizárattak; de mivel Istennek megengedõ akarata csak oly szabad, mint a rendelõ, a kizárás Istennek tulajdoníttatik. Lásd Rom. 9,18. s követk.
1 Kor 1,30
Istennek csupán önkéntes kegyelme által lettetek keresztények. Az apostol azért teszi ezt hozzá, nehogy a tudatlanok és szegények állapotjokra nézve valamit tartsanak, vagy a hivatással való együtt mûködésökbõl magoknak valami érdemet tulajdonítsanak. Lásd a kegyelemrõl, mely egészen érdem nélkül adatik, Rom. 3. r. 27-ik jegyz.
1 Kor 1,30
ki Istentõl rendeltetett, hogy isteni tanítónk legyen, megigazúlást szerezzen (Rom. 3,24.25.) megszenteljen, és megszabadítson minden gonosztól.
1 Kor 1,31
Isten önkéntes kegyelme által szabadúltatok meg, hogy a nyert malasztot ne saját érdemeteknek, hanem az Úrnak, az õ érdemeinek és kegyelmének tulajdonítsátok. Ez idézet Jerem. 9,23.-bõl vétetett, hol az mondatik, hogy senki se reméljen saját ereje által szabadúlást, hanem hogy ez csak Isten segélye által nyerhetõ meg.
1 Kor 2
1 Kor 2,1
az emberi bölcseségnek. Kor. I. 1,17.
1 Kor 2,1
Lásd Kor. I. 1,6. A görög szerint: az Isten bizonyságtételét.
1 Kor 2,3
erõtlen testben, gyenge szóval (Kor. II. 10,10.). Mások a kiállott szenvedéseket értik.
1 Kor 2,3
a zsidók és pogányok üldözése miatt (Apost.cs. 18,6.). Az erkölcstanítók bátran hallathatják magokat, de ki a megfeszített Krisztust hirdeti a test megfeszítésére, maga is kész legyen a megfeszíttetésre.
1 Kor 2,4
a mennyiben magamat tanításom által Szentlélekkel, Isten erejével (Luk. 1,35.) elteltnek bizonyítottam be. Mások az erõ alatt a csodákat értik, melyekkel Pál megerõsítette tanitását.
1 Kor 2,5
hogy a ti megtéréstek ne az emberi ékesszólásnak tulajdoníttassék, hanem az Isten kegyelmének, mely az én, balgatagnak látszó elõadásomban mûködött.
1 Kor 2,6
a keresztények között; ezek itt tökéleteseknek, különben szenteknek mondatnak, ellentétben a még meg nem tért, s ennyiben tökéletlen és szentségtelen zsidókkal és pogányokkal.
1 Kor 2,6
nem a pogány világi bölcseséget.
1 Kor 2,6
sem a bölcsészek és írástudók emberi tanát (Kor. I. 1,20.), kik elsõ mesterek és irányadók akarnak lenni, de bölcseségökkel együtt megsemmisûlnek.
1 Kor 2,7
hanem mi a keresztnek eddig elrejtett s pusztán értelem által föl nem fogható bölcseségét hirdetjük (Kor. I. 1,18.), melyrõl Isten öröktõl fogva elvégezte, hogy az minket örök dicsõségre segítsen. Ez abban áll: hogy Krisztusnak a kereszten érettünk halált kellett szenvednie, s egyszersmind nekünk õbenne és õvele a régi ember szerint meghalnunk, hogy benne és vele új életre támadjunk fel (Rom. 6,6–8.).
1 Kor 2,8
a magas tanács és az írástudók.
1 Kor 2,8
De az õ tudatlanságuk vétkes volt (Apost.cs. 3,17.).
1 Kor 2,9
Értelme, összefüggésben az elõbbivel, ez: Mit senki sem ismert, hanem mi elõttök ismeretlen volt a próféta (Izai. 64,4.) mondása szerint, ki így szólott: hogy az, mit Isten (itt és az örökkévalóságban) a szeretõknek (a hivõknek és reménylõknek) készített (adni akar), nemcsak az érzékek, hanem az egész természeti ember elõtt megfoghatatlan. A prófétai helyet az apostol inkább értelme, mint szavai szerint idézi. Az elkészített adomány közvetlen az evangéliom keresztbölcsesége, egyszersmind pedig az örök üdvösség, mert az apostol értelme szerint, az evangéliom elfogadása és az örök boldogság együtt járnak (Rom. 8,30.). A szeretõk – egyszersmind hivõk és reménylõk; valamint másutt is a hit magában foglalja a szeretetet és reményt is (Rom. 1. r. 24-ik jegyz.).
1 Kor 2,10
Az apostol elejét veszi ez ellenvetésnek: „Ha ez a titok mindenek elõtt el van rejtve, miképen értheted te azt?“ Nekünk (nekem és a többi apostoloknak) Isten a Szentlélek által kijelentette, mint ezt Krisztus megigérte (Ján. 14,26. 16,23.). Hamisan és az összefüggés ellenére értelmezik némelyek a „nekünk“ szót átalán a keresztényekre; mert a 12. 13. v. az apostol világosan csak magáról szól, és 3,2. a korintusiakat, kik pedig már keresztények voltak, testieknek nevezi.
1 Kor 2,10
a Szentlélek Isten.
1 Kor 2,10
átlátja Isten legmélyebb titkait is.
1 Kor 2,11
Mert melyik ember tudja, mit más ember lelke mélyében gondol, mint csak épen ezen ember lelke? Épen úgy nem ismeri senki az Istennél elrejtett gondolatokat és végzéseket, csak a Szentlélek Isten (és a kinek ezt a Szentlélek kijelenteni akarja).
1 Kor 2,12
e világ bölcseségét.
1 Kor 2,12
ki Istentõl származik.
1 Kor 2,12
hogy Isten adományát, a kereszténység titkát világosan megértsük, és másoknak is értelmezhessük (Ján. 14,26.)
1 Kor 2,13
És a kereszténység titokteljes tanait nem mesterkélt szavakkal tanítjuk, mint az emberi bölcseséget szokás elõadni: hanem oly szavakkal, melyeket a Szentlélek sugall; mi a lelki tanítmányt a lélek szavaival adjuk elõ (Ágost. Ar. sz. Ján. Teodor. Ambrus). Lásd Pét. II. 1,16.
1 Kor 2,14
ki csak természeti belátását és csak természeti hajlamait követi (Teodor. Bern. Justinián.). Pál a következõt egy melléktekintettel a korintusiakra mondja (lásd Kor. I. 3,3.).
1 Kor 2,14
Azon ember, ki csak természeti belátását és hajlamait követi, nem fogja föl Istennek természetfölötti titkait; mert azok felülhaladván értelmét, még inkább képtelenségnek látszanak elõtte; õ nem is értheti, mert ahhoz lélek kell, az Isten kegyelme, a hit világossága és azon eszközök, melyeket a hit kézre ad (Corn. a Lap. Tirin.). Vannak tisztes emberek, kikkel az Istenrõl és erényrõl sokat lehet beszélni, s ez tetszik nekik; de ha a keresztre feszített Megváltóról s a természetfölötti szeretetrõl tétetik szó, ez megfoghatlan és elviselhetlen elõttök.
1 Kor 2,15
A lelki ember pedig (de jól megjegyzendõ: a meddig lelki marad, vagyis a hit szellemét, világosságát követi) megért mindent, és meg tudja mondani, hogy ez vagy amaz helyeslendõ-e, vagy elvetendõ; és õt magát (míg lelki marad), senki (fõkép a csupán természeti ember alaposan) nem vádolhatja tévedésrõl vagy bûnrõl. Megjegyzendõ az is, hogy valaki magát lelki embernek még nem mondhatja, s másokat meg nem itélhet csupán csak azért, mert keresztény; mivel a korintusiak is keresztények voltak, de nem voltak mindenben lelkiek (3,3.), s némely dologban igen roszúl itéltek. A keresztény is csalódhatik, s lélek- és hitszerûnek tarthatja, mi pedig nem az; azért, hogy a lélek belsõ sugallásánál tévútra ne jusson a keresztény, oda kell mennie, a hova Krisztus utasította, t. i. a tanitó anyaszentegyházhoz (Máté 18,17.18.), melynek csalhatlanság igértetett (Máté 16,18. Luk. 22,32. Máté 28,20.).
1 Kor 2,16
Mert melyik, csupán természeti ember ismerte meg az isteni bölcseséget úgy, hogy a lelki embert (lásd az elõbbi jegyz.) rendre utasíthassa? Az apostol Izai. 40,13. versét tartja szemei elõtt. Vesd össze: Bölcs. 9,13. Rom. 11,34.
1 Kor 2,16
Mi (én és a többi apostolok lásd a 10. v.) bírjuk Krisztus lelkét, és benne a természetfölötti bölcseséget, úgy itélhetünk. Az apostoloknak Jézus (Máté 28,20.) és a Szentlélek (Ján. 14,26.) segélye a tanítói hivatalhoz világosan megigértetett. E helyeken nincs szó a közönséges hivekrõl.
1 Kor 3
1 Kor 3,1
mint természeti embereknek (3. v.), kik ugyan vették a Szentlelket, de nem hagyták magokban úgy mûködni, hogy neki minden nézeteiket és hajlamaikat alávetették volna.
1 Kor 3,1
kik lélekben még nem erõsödtek meg.
1 Kor 3,2
a hit elemeire tanítottalak titeket, melyek az üdvösségre elkerületlenûl szükségesek, nem pedig arra, mi a tökéletesbeknek szól; nem vezettelek be mélyebben a hit titkaiba, abba, mi inkább tanács, mint kötelesség (Justinián.). A görög szerint: mint testieknek, mint kisdedeknek a Krisztusban. Tejet adtam stb.
1 Kor 3,3
egyenetlenség, pártoskodás.
1 Kor 3,4
Lásd Kor. I. 1,12.
1 Kor 3,5
Õk nem urai vagy szerzõi hiteteknek, hanem csak eszközei az egy Úrnak és mesternek, ki õket arra használta, hogy titeket a hitre térítsen, vagy abban megerõsítsen, a mint hatáskörét kinekkinek kijelölte (Anzelm. Ambrus, Teofil.). A görög szerint: Szolgák, kik által a hitre jutottatok, úgy a mint stb.
1 Kor 3,6
Én alapítottam egyházatokat (Apost.cs. 18,11.), Apollo megerõsített titeket a hitben (Apost.cs. 19,2.), de mind a ketten semmit sem érünk Isten nélkül; mert csak õ áldhatta meg munkálkodásunkat.
1 Kor 3,8
mind a kettõ csak szolga. 6-ik jegyz.
1 Kor 3,9
mérhetlen, angyali, sõt isteni hivatás, ígymond sz. Dienes, Istennel együtt mûködni a lelkek megtéritésén.
1 Kor 3,9
Mintegy szántóföld vagytok, melyet Istennel együtt mívelünk; épitmény, melyet Istennel együtt emelünk.
1 Kor 3,10
Jézus Krisztust (11. v.), az õ benne való hitet.
1 Kor 3,10
Minden utánam következõ tanító jól vigyázzon arra, vajjon az egyházat, ismeretben és erényben, tovább vezeti-e, vagy talán hibás elvekre, szakadásra ad alkalmat?
1 Kor 3,11
Vigyázzon mindenki, mit tanít; mert más alapot, mint én vetettem, senki sem vethet (10. v.), t. i. az élõ hitet Jézus Krisztusban (Anzelm. Gerg.). Körülbelül ezt mondja Péter Apost.cs. 4,12.
1 Kor 3,12
jó, tiszta tanítmányt és cselekedeteket.
1 Kor 3,12
tanítmányt és tetteket mulandó mellékletekkel, tanitmányt, emberi véleményekkel vegyítve, tetteket, önszeretettel beszennyezve (Tamás).
1 Kor 3,13
az itéletnap, közvetlen ugyan az utolsó, de egyszersmind a különitélet napja is a hálál után; mert mind a két nap itélete egészen egyenlõ (Máté 24. r. 55-ik jegyz.).
1 Kor 3,13
A bíró próbáló igazságának tüzében, mely egyszersmind tisztító tûz (15. v.); mert a tûz nemcsak próbál, hanem meg is tisztítja azt, mi megtisztítható.
1 Kor 3,14
kiállja a próbatüzet, bár a tisztító tûztõl nem érintetik.
1 Kor 3,15
a tisztítótûz által.
1 Kor 3,15
Az olyan ember, ki beszennyezett tettekkel jelen meg az isteni bíró elõtt, miután kárt vallott, azaz, megtisztíttatott mulandó tulajdonától, az örök boldogságot mennyben, hova semmi tisztátalan be nem mehet (Jel. 21,27.), megnyerheti, de csak oly tisztúlás által, mely a tûzben való tisztúláshoz hasonló. Mondatik: mint tûz által, mert a tisztító-szer tûz lehet, a nélkül, hogy a mi elemi tüzünknek kelljen lennie. – Jól megjegyzendõ, hogy a tûz, melyrõl az apostol itten szól, nem lehet a szenvedések tüze e világon; mert oly tûzrõl beszél, mely itélet napján, tehát ez élet ideje után éget (13. v.). Nem is jelentheti csupán a biró próbáját; mert az nemcsak próbál, hanem éget is, úgy hogy az égõ szenved (15. v.). Épen oly kevéssé lehet ez a pokol tüze; mert ama tûzben égõ, miután kárt vallott, üdvözûlhet (15. v.). Az tehát egyesegyedûl csak a halál után után a tisztító helyen levõ tûz, a tisztító tûz lehet, mely még ez idõben a kimúlt, de egészen meg nem tisztúlt lelkek megtisztitására még ég, mig az utolsó itélettel és az egyetemes világ-égéssel (Péter II. 3,10–13.) bevégzõdik. Valamint t. i. a természet teljes fölszabadúlását (Rom. 8,19. s követk.) a földi tûz által való megtisztúlás elõzi meg (Pét. II. 3,10. s követk.), úgy a kegyelemben levõk tökéletes váltságát és üdvözûlését halál után, a tûz bizonyos neme által leendõ megtisztúlás elõzi meg, hacsak már elõbb itt a szenvedések, az önmegtagadás és sanyargatás tüzén át nem mentek. Ez a tûz az utolsó itélettel megszûnik, s a természet egyetemes égésében kiég, mivel erre a természet átváltozása következik (Péter II. 3,12.13.), ez pedig egy tökéletesen megtisztúlt emberiséget föltételez (Rom. 8,19.), s a megtisztúlt emberiségnek tisztítótûzre nincs többé szüksége. Ezzel egybehangzólag értelmezik mindnyájan a szent atyák a fönebbi helyet, s erre nézve az elõadott értelemben csalhatlan határozatunk is vagyon a florenci sz. gyülekezettõl (utolsó ül.).
1 Kor 3,16
a szent keresztségnél és bérmálásnál fogva.
1 Kor 3,17
tévútra vezetvén a tanítás és tett által, vagy a hibás vezérletet követvén.
1 Kor 3,18
Senki se csalja meg magát ismeretében arra nézve, a mit igaznak tart. Ha valaki magát, ki természeti nézeteit és hajlamait követi, e világon bölcsnek tartja, az mondjon le e bölcseségrõl, és adja magát a kereszt bölcseségére, mely e világ elõtt balgatagság, – és valóban bölcs leszen.
1 Kor 3,19
Az ember természeti állapotban, a magára hagyott ész az igazságot nem találhatja meg, hanem csak nagyobb vagy kisebb tévelyt talál, mi bolondság az Isten elõtt. Lásd Kor. I. 1,20.
1 Kor 3,19
Én meg akarom mutatni, hogy a világbölcseknek furfangosan kigondolt rendszereik épen azok, melyek az õ tévedéseiket tanusítják. Igy rendelte ezt Isten, mint a világbölcseség egész történelmébõl látható. Minden ily rendszer önmaga által bukott meg, és csak addig állott fenn, míg romlatagságot mutató foltja föl nem födöztetett. A fönebbi idézet Jóbból (5,13.) vagyon. A mennyiben azt Elifáz Jób ellen használta, roszúl van az alkalmazva, mert Jób nem volt ilyen bölcs; de, magában véve, igaz az állítás. Lásd a bevezetést Jób könyvéhez.
1 Kor 3,21
Azért, mivel a mi csupán emberi, nincs hiba nélkül, senki se dicsekedjék, hogy emberi tanítói vannak, legkevésbbé pedig az üdv útján (lásd a 4. v.), mintha a bölcseség tõlök jõne, s mintha õk volnának mestereitek, kikhez tartoztatok.
1 Kor 3,22
Minden, a mit Isten rendel, intéz vagy megenged, kész a ti szolgálatotokra, hogy titeket üdvözûlésre segítsen – egy Úr és mester alatt, ki maga Istené.
1 Kor 3,22
legyenek azok az Istentõl rendelt tanítók.
1 Kor 3,22
legyen az bármi e világon, a jelen és jövõ tárgyak, események, állapotok, élet és halál.
1 Kor 3,22
mindennek csak eszköznek kell lenni és nem czélnak; a czél, Krisztushoz tartozni, szent élet által; minden egyebet csak eszközûl kell tekinteni, hogy minket azon czélra segítsen, és csak annyiban használni, a mennyiben arra segíthet. Lásd Zsolt. 8,8. Filipp. 1,21.
1 Kor 3,23
Ti Krisztushoz tartoztok, mint az egyetlen mesterhez és üdvözítõhöz (Máté 23,8.).
1 Kor 3,23
Krisztus, mint Isten Fia, az Atya Istené, és az õ tanítása isteni. Krisztus mindazt, mit tanított és cselekedett, mennyei Atyjának tulajdonította. Lásd Ján. 5,19. s követk. Pál ezzel még azt akarja mondani, hogy Krisztusban mi is az Istenéi vagyunk; mert az õ megváltása által Isten fiaivá, az õ titokteljes testének tagjaivá lettünk, s így õbenne Istenéi vagyunk. Lásd Kor. I. 1,31. 11,3.
1 Kor 4
1 Kor 4,1
Lásd Kor. I. 3,21.22.
1 Kor 4,1
a keresztény tanítás és a kegyelemszerek osztogatóit. A „titok“ alatt már a pogányok nemcsak titkos tanaikat, hanem vallási szertartásaikat is értették, mivel az avatatlanok elõtt ezek is titkok voltak, és a titkot jelképezték. Itt az apostol annál inkább érti a tanításon kivûl a kereszténység többi szent tárgyait is, mivel a görögben az osztogató helyett sáfár van, azaz, oly szolga, kit Ura minden javai fölé rendelt. Ismerd meg ebbõl e szolgák magas méltóságát. Õk Krisztus nevében szólnak (Luk. 10,16.), tisztítanak és megszentelnek a rájok bízott titkok által isteni erõvel és teljhatalommal.
1 Kor 4,2
Hív, úgymond Teofilakt, azon sáfár, ki az Úr javait nem tulajdonítja magának, nem mondja magáénak, mi uráé. – Az ilyen mindenben nem saját, hanem az Úr dicsõségét keresi, minden tehetségét az Úr ügyében használja a hivek üdvére, és nekik nemcsak tanítás, hanem szent élet példája által is épülésökre akar szolgálni. Az apostol itt ismét azon korintusi tanítókat tartja szemei elõtt, kik mint fõk akartak szerepelni, mintha saját tekintélyök vagy természeti adományaik (tudományosságuk, ékesszólásuk) által Krisztus ügyét elõmozdíthatnák.
1 Kor 4,3
melynek itélete oly korlátolt, sokszor oly csalékony.
1 Kor 4,4
A 3–4. v. értelme összefüggésben ez: Minden szolgának és sáfárnak hívnek kell lennie. Ezen hûséget tûztem én ki feladatomúl; egyébiránt nem törõdöm vele, mit itélnek a felõl az emberek? sõt enmagamról sem itélek úgy, hogy magamat hív szolgának tartsam; mert habár hûtlenségrõl nem vádol öntudatom, de azért még nem vagyok igaz, mert csalódhatom. Csak az Úr az, ki megitélheti és elhatározhatja, vajjon igaz, hû vagyok-e, vagy hûtelen? – Az apostol ama korintusiakat tartja itt szem elõtt, kik tanítóik fölött itéletet mondanak, s egyiknek a másik fölött elõnyt adnak. Ezen hely világos bizonyságot nyujt arra is, hogy az ember Isten elõtti megigazúlása felõl csak bizodalommal, de nem teljes bizonyossággal bírhat, kivéve azon esetet, ha errõl különös kijelentést nyert (trienti sz. gyül.). Egy apostol, kit semmirõl sem vádol lelkiismérete, nem meri magát igaznak tartani, s hogyan merjünk mi ártatlanságunkra vagy bûnbánatunkra támaszkodni? Vesd össze: Péld. 16. r. 2-ik jegyz.
1 Kor 4,5
minden jónak.
1 Kor 4,6
Ezen tanítmányt (Kor. I. 3,3.4.5.) a hithirdetõk rendeltetésérõl, hogy mindnyájan csak egy Úrnak szolgái, saját nevemben és Apolloéban adtam elõ (Kor. I. 3,4.), nem minmagunkért, mert mi mindketten távol vagyunk attól, hogy magunkat pártfõknek tartsuk, hanem más tanítókért, kik magokat fõknek akarják tartani, és tiérettetek, mindnyájotokért, hogy egy tanítót se tartsatok többnek, mint a hogy én megírtam (Kor. I. 3,5. 4,1.2.), és senki, tanítója végett, kit különös adományok birtokában vél lenni, egyik a másik fölött magát el ne bízza (Justin.). A görög szerint… tanúljátok meg, hogy az ellen, mi megíratott, ne okoskodjatok, hogy egyik a másika ellen senki fel ne fuvalkodjék.
1 Kor 4,7
Ki ad nektek elõnyt mások fölött? Pál különösen ama tanítókhoz és hívekhez szól, kik magokat okosabbaknak és tanúltabbaknak tartották másoknál, s ennek következtében felekezetekre szakadoztak.
1 Kor 4,7
Senkinek sincs elõnye mások fölött, mert, magában véve, mindenki vak és bûnös; a kinek valamije vagyon mások fölött, az az Isten adománya, tehát nem az emberé, hanem Istené, s így senkinek sincs oka azzal, mint tulajdonával dicsekedni.
1 Kor 4,8
Már azt vélitek, hogy pártvezéreitek alatt a keresztény ismeretek teljességét birjátok, s minden lelki javakban gazdagok vagytok; sõt azt vélitek, hogy már uralkodtok a világ fölött (Kor. I. 6,2.3. Jel. 1,6.) nálunk, apostolok nélkül is; bár úgy lenne, hogy a megigért uralmat már elnyertétek volna (Luk. 19,17.), akkor már mi is uralkodnánk veletek, mivel az nekünk mindenek elõtt meg van igérve (Máté 19,28. s követk.). De ez oly kevéssé van így, mikép csak állapotunkat kell itt látnotok, hogy az ellenkezõrõl meggyõzõdjetek. Az apostol, úgy látszik, itt a zsidókból lett keresztényeket tartja szemei elõtt, kik a keresztényeknek a világ fölötti uralmára nézve balvéleményeiket a zsidóságból áthozták, – és átalán a pártoskodókat.
1 Kor 4,9
mert annyira üldöztetünk, mikép hinnünk kell, hogy Isten, mint legutolsókat, akar minket tekintetni, mint áldozatokat, az egész világ, az angyalok és emberek látványaúl.
1 Kor 4,10
kell tûrnünk, hogy a világ olyanoknak tekint (Kor. I. 1,18. s követk.
1 Kor 4,10
és ti, mint keresztények, okosaknak akartok neveztetni (8. v.) a ti világi tudományotokkal és ékesszólástokkal? Mily különbözés! Tegyetek le tehát képzelgéstekrõl, és kövessétek példánkat.
1 Kor 4,10
erõtleneknek látszunk, mivel oly sokat szenvedünk (11. 12. 13. v.).
1 Kor 4,10
erõs lelkûek; azt vélitek, fölül vagytok minden bajon, mivel semmit sem szenvedtek.
1 Kor 4,11
Vesd össze: Kor. II. 4,8. s követk.
1 Kor 4,12
Lásd. Apost.cs. 20,34.
1 Kor 4,13
hasztalanoknak, megvetetteknek tartatunk az emberek között.
1 Kor 4,14
A mi itt mondatott, nem szemrehányás megszégyenítésre, hanem intés jobbúlásra (Ar. sz. Ján.).
1 Kor 4,15
Ezt bizonyítja a „kedves fiaim“ (14. v.) kifejezés.
1 Kor 4,15
mert bármennyi tanítótok legyen is most a kereszténységben, mégis csak egy atyátok van, és az én vagyok. Tízezer, nagy szám helyett van itt.
1 Kor 4,15
mert az által, hogy én hirdettem nektek elõször az evangéliomot, és én térítettelek meg, mintegy atyátok lettem Krisztusban, fõeszközlõje kereszténységteknek. Ha pedig én atyátok vagyok, akarja mondani az apostol, tehát inkább kell rám hallgatnotok, mint ama tanítókra, kik titeket tévutakra vezetnek.
1 Kor 4,16
megalázván magatokat (9–13. v.).
1 Kor 4,16
E szavak nincsenek a görögben.
1 Kor 4,17
Lásd a bevezetést e levélhez.
1 Kor 4,17
az én keresztény, az én igazi, igazhitû tanításomat életpéldámmal együtt (Tamás, Anzelm.).
1 Kor 4,18
Némelyek elbízván magokat bölcseségökben, azt a hírt terjesztik, mintha nem mernék többé Korintusba menni. Valószinûleg ezt a tévtanítók terjesztgették, hogy az apostol tekintélyét csökkentvén, hívei számát is kevesítsék.
1 Kor 4,19
nem ékesenszóló szép beszédeiket fogom tekintetbe venni, hanem azok szellemi tartalmát, és hogy mi jót eszközlöttek általa.
1 Kor 4,20
Lásd Kor. I. 2,4. Nem azok tartoznak Isten országába, úgymond sz. Tamás, kik szépen és sokat beszélnek (Máté 7,21.), hanem kik az Isten akarata szerint mûködnek.
1 Kor 4,21
tõletek függ, fel akartok-e hagyni a pártoskodással, vagy sem. Ez utóbbi esetben mint büntetõ fegymester jövök, az elsõben, mint szeretõ atya. Megjegyzendõ, hogy az anyaszentegyház és ennek nevében a püspökök kezdettõl gyakorolták az ellenszegülõ hivek ellen a fenyítõ hatalmat.
1 Kor 5
1 Kor 5,1
Egyvalaki mostoha-anyjával élt tilos szövetségben. Mostoha, és nem édes anyának kellett lennie, mert ez utóbbi esetben így fejezte volna magát ki az apostol: hogy valaki anyjával él. A gonosz tett valószinûleg még az atya életében követtetett el, ki talán (mint pogány) külön élt, vagy más viszonyok által volt elfoglalva; mert Kor. II. 2,5. õ mondatik a sértett félnek. E tett, valamint a zsidóknál (Móz. III. 18,6.8.), úgy a pogányoknál is utálatos volt; mert ezek sem engedték meg az ily házasságokat.
1 Kor 5,2
még dicsekedtek a ti községtek jó állapotával (Kor. I. 4,8.).
1 Kor 5,2
hogy a vérfertõztetõ az elöljárók által a községbõl kirekesztetnék (excommunicáltatnék) a Krisztustól adott teljhatalomnál fogva (Máté 18,17.18.). Jegyezzük meg, mily gonddal kell lenniök nemcsak az elöljáróknak, hanem a közönséges híveknek is, hogy közõlük minden botrány eltávolíttassék.
1 Kor 5,3
Pál, mint a korintusi egyház fõpásztora (Kor. I. 4,15.), a következõ szavakkal a község elöljáróinak parancsot ad, hogy közgyülésben a vérfertõztetõt kebelökbõl kizárják.
1 Kor 5,4
Mindaz, mit Krisztus küldöttei hivatalunkban tesznek, Krisztus erejével és teljhatalmából történik (Ján. 20,21.).
1 Kor 5,4
egy nyilvános (egyházi) gyülekezetben, hol lélek szerint én is jelen leszek. Megjegyzendõ, hogy Pál, mint fõpásztor rendeli meg a kizárást, és nem a község; ebben csak végre kell hajtatnia, másoknak intõ példáúl.
1 Kor 5,4
Lásd az 5-ik jegyz.
1 Kor 5,5
Krisztus országából, az egyházból zárassék ki, s az egyház kegyelemeszközeitõl, az imádságtól, áldozattól, szentségektõl megfosztatván, adassék át a sátánnak, kinek országa (Ján. 14,30.) az egyházon kivül vagyon (Ar. sz. Ján. Anzelm. Ágost.). A sátán ugyan az egyházban levõ híveket is megkisérti, de az õ hatalma erõsebb azok ellen, kik az egyház kegyelemszereinek oltalmával nem bírnak (Ambr. Ágost. Jerom.).
1 Kor 5,5
hogy a kizárás szégyene és káros következései által a testi kivánság benne elfojtassék (Ambr. Anzelm. Ágost.). Vagy: Hogy a testi szenvedések által, melyeket neki Isten megengedésével a sátán okoz (lásd Jób 1,2.), a kivánság hatalma megtöretvén, s így megaláztatván, bûbánatra indíttassék (Teod. Ar. sz. Ján. Teofil.). Ez utóbbi értelmezés nem oly bizonytalan, mint sokan gondolják; mert bebizonyított tény, hogy az elsõ anyaszentegyházban a kizártak, kizáratásuk következtében, gyakran azonnal testi csapással bünhõdtek. A sátán itt mint Isten büntetõ igazságának szolgája jelen meg. Vesd össze: Móz. III. 16. r. 14-ik jegyz. Jób 1. r.
1 Kor 5,5
hogy bûnbánatot tartson, és az Úr itéletén megállhasson. A kizárás czélja tehát a kizártnak lelki üdve volt. Ha a czél eléretik, és a kizárt bûnbánatot tart, visszavétetik a községbe. Az Úr napja az õ eljövetének napja a köz- és különitéletre (Máté 24. r. 55-ik jegyz.). A görög szerint: az Úr Jézus napján.
1 Kor 5,6
Nem illik, hogy községtek állapotával oly nagyon dicsekszetek (2. v.); nem tudjátok-e, hogy egyetlen egy rosz példa is az egész község erkölcsét megrontja? Akkor épen a húsvéti idõ volt (lásd a bevez. e levélhez), midõn csak kovásztalan kenyeret ettek (Máté 26,17.). Igen szellemdúsan czéloz erre az apostol, s alább megtanítja különösen a zsidókból lett keresztényeket, hogy a zsidó húsvétet mikép emeljék keresztény ünneppé, s annak érzéki jeleit mikép vigyék át a keresztény szellem magasabb világába.
1 Kor 5,7
Távolítsátok el községtekbõl a rosz embert, és szivetekbõl minden parázna, tisztátalan érzületet (8. v. Ar. sz. Ján. Anzelm.), mely a régi embertõl, az eredeti bûntõl származik, hogy új, tiszta község, új emberek legyetek, a mint a keresztség által megtisztúltatok, s ennélfogva kötelességtek magatokat tisztán tartani (Ar. sz. Ján. Anzelm.); mert a mi húsvéti bárányunk, Krisztus már feláldoztatott, és valamint a zsidóknál a húsvéti bárány megöletését a kovásztalan kenyér evése követte, úgy Krisztus áldozatának is megtisztult érzületet kell maga után vonni. – Ez által fogjátok a húsvétet magasabb értelemben ünnepelni. – A kitisztítással a zsidók azon szokására czéloz az apostol, melynélfogva a húsvéti bárány leölése elõtt a házból minden kovászt eltávolítottak, hogy a húsvéti lakomákhoz egészen új kovásztalan kenyeret nyerjenek. Krisztus volt a zsidók húsvéti bárányának elõképe, vagyis, a zsidók húsvéti bárányának történetében jelképleg, érzékileg az vitetett véghez, mi a kereszténység húsvéti bárányának történetében a fensõbb, szellemi országra nézve történt. Valamint t. i. a húsvéti báránynak a zsidók ajtófeleire kent vére jel volt arra, hogy a zsidók megkiméltessenek, s ne írtassanak úgy ki, mint az egyiptomi elsõszülöttek (Móz. II. 12. r.), úgy az, ki Krisztus vérével megváltatott, s azzal egyszersmind megjelöltetett, megkimélve marad az örök haláltól. Vesd össze: Ján. 1,29.
1 Kor 5,8
A régiek a gonoszság és álnokság alatt a bûnök minden nemét összefoglalták.
1 Kor 5,8
tiszta, s czélúl az igazságot tartó életben.
1 Kor 5,9
Pál azon levelére hivatkozik, melyet a korintusiakhoz ezelõtt írt, de a mely elveszett (lásd a bevezetést).
1 Kor 5,11
Midõn azt írtam nektek, hogy nyilvános bûnösökkel ne társalkodjatok, nem értettem ezek alatt a nem-keresztényeket; mert ez esetben a világból kellene kimennetek, a mennyiben a pogányok és zsidók majd mind olyanok (Rom. 1,22–32. 2,17–24.), hanem a keresztényeket értettem. Ha ezek olyan bûnökben vannak, minden velök való társalgást kerûlni kell. – De hogyan? Ha maga a keresztényvilág is pogányvilággá lett, mivel közeledik azon idõ, melyben a kereszténység az egykori pogánynépektõl elvétetik, és a zsidóknak adatik (Joel 3. r. 3-ik jegyz.), mitevõ legyen az igaz keresztény a számtalan rosz és kétszinû keresztények között? Nem kényszerûlne-e, hogy az apostol parancsát teljesítse, az egész keresztény világot elhagyni? Mindenki kerûlje, a mennyire teheti, és különözze el magát a gonosz nemzedéktõl, a mennyire körûlményei engedik; de e mellett a keresztény okosságot s lelkivezérének tanácsát mindig tartsa szemei elõtt; mert sz. Pál is nem parancsolja teljességgel és múlhatlanúl kerûlni az ilyeneket, hanem csak, a mennyire lehet, a mennyiben az ilynemû pogány bûnösökkel a fenforgó körülményeknél fogva megengedi a társalkodást.
1 Kor 5,12
az anyaszentegyházon kivül.
1 Kor 5,12
Magatok is nem csupán keresztények fölött itéltek-e? mikép gondolhatjátok tehát, hogy én a nem-keresztényekre nézve is adtam volna a tilalmat? Megjegyzendõ, hogy itt csak a nyilvános, megrögzött bûnösök felett való itéletrõl van szó, nem pedig gyarlóságból hibázó felebarátunk gonosz megitélésérõl.
1 Kor 5,13
a vérfertõztetõt.
1 Kor 6
1 Kor 6,1
pörös ügye, enyém tied fölött, földi javak miatt.
1 Kor 6,1
pogány és nem keresztény bírák elõtt.
1 Kor 6,2
Krisztussal utolsó itéletkor. Lásd Máté 19,28.
1 Kor 6,2
a polgári élet jelentéketlen ügyeirõl.
1 Kor 6,3
minden gonoszokkal az elpártolt angyalokat is (ar. sz. Ján. Teodor. Teofil.). Vesd össze: Péter II. 2,4. Judás 6. v. Bölcs. 3,8. Izai. 24. r. 27-ik jegyz.
1 Kor 6,4
mert az mégis jobb, mintsem hogy pogányok elé menjetek.
1 Kor 6,10
önfertõztetõk.
1 Kor 6,11
Ily bûnösök voltak némelyek közõletek, de már megtisztúltatok, megszenteltettetek – megigazúltatok a mi Urunk Jézus Krisztus keresztsége által, kiben hivõkké lettetek, t. i. megtisztúltatok az Úr lelke által, kinek megtisztító és szentelõ malasztját Krisztus az õ váltsághalála által nekünk kiérdemlette. Annál inkább kell törekednetek, hogy többé ily bûnökbe ne essetek. Krisztus neve itt a Krisztus nevében véghezvitt keresztséget jelenti (Apost.cs. 19,5.), mint ezt a „megmosattatok“ kifejezés bizonyítja (ar. sz. Ján. Teofil.). Vesd össze: Ján. 3. r. 7-ik jegyz. Megjegyzendõ, hogy itt a megigazúlás nem csupán igazzá nyilvánitásnak, hanem valódi megtisztúlásnak és megszentelésnek mondatik. Lásd Rom. 1,17. A görög szerint: az Úr Jézus nevében stb.
1 Kor 6,12
Arra, mit Pál a méltatlanság elszenvedésérõl mondott (7. v.), ellenvethetné valaki, hogy szabad az embernek törvényes jogát keresni, és az élet fentartására szükséges dolgokról gondoskodni. Úgy látszik, ezen ellenvetésnek akarta a fönebbi vers által elejét venni, mintha mondta volna: Megengedem, hogy szabad jogunkat a törvény elõtt érvényesíteni, de hasznosabb lehet (magunk és mások üdvére nézve, mit mindenek fölött szem elõtt kell tartanunk) nem szállani pörbe: szabad az embernek védeni vagyonát és jószágát, de némely esetekben hasznosabb ezt nem tenni, hogy semmi földi jó ne hajtson minket uralma alá. Az apostol itt a megengedett dolgokról szól, olyanokról, melyek nincsenek egyenesen parancsolva vagy megtiltva, melyek követésénél vagy elhagyásánál azonban a lelki haszonra kell tekintenünk, mely abból a mi vagy felebarátunk lelki üdvére származik. Bõvebben tárgyalta ezt Rom. 14. r.
1 Kor 6,13
A táplálék és ez élet minden javai a mi földi és elenyészendõ testünk fentartására vannak rendelve, de az Isten egykor valamint e javaknak, úgy a testnek is, a mennyiben ez földi, véget vet. Nem illik tehát, akarja mondani az apostol, a földi javakat hajhászni, a testnek kedvezni; a keresztény inkább kész legyen valamit feláldozni ideigvaló hasznából, ha ez saját, vagy felebarátja lelki üdvére válik.
1 Kor 6,13
Az apostol épen most mondta, hogy a test nélkülözhetlen szükségeire valókat megszerezni szabad, habár ebben is jó néha áldozatot tenni. Ez átmenetûl szolgál neki egy helytelen szükséglet, a paráznaság felhozására, mi Korintusban igen uralkodó bûn volt. Értelme tehát ez: Midõn azt mondom, hogy a táplálék a testnek való, s a test a táplálékra való, a test nincs rendeltetve paráznaságra is, hanem egyebek közt arra, hogy az Úrnak tisztaságban szolgáljon, valamint az Úr szintúgy a mi testünknek szolgál, a mennyiben õ lelke lelkünknek, s így lelke testünknek is, s ezen egyesûlés Krisztussal, záloga jövendõ feltámadásunknak, mivel azokat, kiket Krisztus lelkesít, Isten épen úgy fel fogja támasztani, mint magát Krisztust (14. v.).
1 Kor 6,14
Krisztus föltámasztásáról Isten által, lásd Apost.cs. 2. r. 24-ik jegyz.
1 Kor 6,15
Az apostol még tovább kiterjeszkedik Krisztus bensõ egyesülésére mivelünk, és hogy ennek a legfõbb indoknak kell lenni arra, hogy testünket minden paráznaságtól tisztán tartsuk. Nem tudjátok-e, hogy a ti testeitek együtt véve, azon testet képezik, melynek feje Krisztus, úgy hogy ti ennélfogva Krisztus tagjai vagytok? Rom. 12,5. Testünk tagjai, a mi testünk, nem a mieink többé, hanem Krisztuséi; és nemcsak az õ tulajdona, hanem magának és emberiségének részesei, s úgy tekintetnek, mint tagjai Krisztus egész testének. Krisztus tagjait viseljük. Mily nagy bûn tehát a paráznaság kereszténynél!
1 Kor 6,16
Isten mondja ezt (Móz. I. 2,24.) a férfi és nõ egyesûlésére vonatkozólag.
1 Kor 6,17
Ki az Úrhoz ragaszkodik, vele úgy egyesûl õ lélekben, hogy azt gondolja, akarja és cselekszi, a mit az Úr gondolt, akart és cselekedett. A lelki tanítók ezen egyesûlést szellemi házasságnak nevezik, és sz. Terézia írja errõl, hogy ez épen úgy van, mint midõn két gyertya egészen együvé tartatik: kettõ marad ugyan és ismét elválasztható, de egyesûlve, mint egy láng, egy világ, úgy lobognak.
1 Kor 6,18
Minden más bûn annyiból mondatik a testen kivûl levõnek, mivel a testet közvetlenûl és maradandólag egy sem fertõzteti úgy meg, s egy sem ejti oly gyalázatos rabságba, mint a paráznaság; ez közvetlenûl megfertõzteti a testet, mert csak ez a czélja; és maradandó gyalázatos szolgaságra veti, mert tulajdonává teszi egy paráznának, az emberi társadalom legelvetettebb tagjának.
1 Kor 6,19
A görög szerint: a ti testetek.
1 Kor 6,19
Valamint Krisztus, úgy a Szentlélek is lakik a keresztényekben, mert ez Krisztus Lelke. Sz. Ágoston megjegyzi erre: A test élete a lélek, a lélek élete az Isten. Tehát az Isten Lelke a mi lelkünkben úgy lakik, és lelkünk által testünkben úgy, hogy testeink a Szentlélek lakhelyei, kit az Istentõl nyertünk.
1 Kor 6,20
Nem magunkéi vagyunk, hanem Krisztuséi, ki minket az õ vérével váltott meg a bûn és a sátán rabságából.
1 Kor 6,20
Dicsõítsétek az Istent, kit magatokban hordoztok, tiszta szent élet által. Vesd össze: Rom. 8,11. Kor. I. 3,16. „és hordozzátok“ nincs meg a görögben.
1 Kor 7
1 Kor 7,2
A paráznaságtól óvó intelem (Kor. I. 6,13. s követk.) alkalmat ad az apostolnak elõször megfelelni a kérdésekre, melyet neki a korintusiak a nõtelen és házas életrõl tettek. A nagy, szellemi elõnyök tekintetébõl (lásd Máté 19,12. 14-ik jegyz.), melyekkel a nõtlen élet bír, jobb, nem házasodni; de mindaz, ki a megtartózkodás adományával nem bír, és átalán a kinek házasodni lehet, házasodjék, hogy a paráznaság bûnébe ne essék. Az apostol nem parancsolja itt különbség nélkül mindenkinek a házasodást; mert azt mondja alább, hogy kiki azon hivatás mellett maradjon, melyre õt Isten rendelte (24. v.), és azon ajándék szerint cselekedjék, melyet neki Isten adott (7. v.). Az apostol csak azokat értheti, kik magokban megtartózkodásra hivatást nem érzenek, s külsõ körülmények által gátolva nincsenek a házasságtól. Azon esetben, ha valaki gátolva van a házasságtól, és nem érzi magát megtartózkodónak, igyekezzék szert tenni a megtartózkodás ajándékára, melyet Isten megad mindenkinek, ki azért õszintén és állhatatosan könyörög. Lásd alább a 27-ik jegyz. „Asszonyt nem illetni“ jellemzõ vonás a szemérmes házassági frigyre nézve; de szószerinti értelemben is igazság van benne; és sz. Jeromos mondja erre vonatkozólag: Az apostol csak illetésrõl beszél, mert már ez is nagy veszélynek tesz ki, és annak égni kell, ki a tüzet illeti. Lásd Péld. 6. r. 21-ik jegyz.
1 Kor 7,4
mert egy testté egyesûltek Lásd Kor. I. 6,16. Máté 19,6.
1 Kor 7,5
ha a megtartózkodás ajándékát nem bírjátok. Lásd az 1-sõ jegyz. Pál azt akarja mondani: Vigyázva járjatok el e dologban, hogy a megtartózkodásból több rosz ne származzék, mint a mennyi jó van szándéktokban. Erre nézve sz. Ágoston így írt egy asszonynak, ki meggondolatlan vonakodása által férjének alkalmat adott házasságtörésre: Nem olvastad-e, mit mond az apostol? Hogy a férfiú tartozik neked megadni, a mivel tartozik, ha mindjárt megtartózkodni szeretne is, mibe te nem egyezel. Isten a megtartózkodást bûnûl róná fel neki, ha õ a te gyarlóságodnak nem engedne. Mennyivel inkább tartoztál te az õ akaratának engedelmeskedni, hogy a sátán kisértete által házasságtörésbe ne essék, ekkor a te megegyezésedet Isten tartózkodás helyett számította volna be, mivel csak azért tetted volna, hogy a te férjed el ne veszszen. – Õrizkedjél a sátántól, ki neked a megtartózkodást ajánlhatja, hogy tégedet és másokat bûnre vigyen.
1 Kor 7,6
Hogy ismét egybekeljetek, nem parancsolom, hanem csak azt mondom, hogy az gyarlóságtok végett meg van engedve. Az apostol e szerint megengedi, hogy a házastársak kölcsönös megegyezéssel mindenkorra megtartóztathatják magokat. – De az ilyenek jól vizsgálják meg, van-e arra hivatásuk; hogy a kipróbált és megismert hivatást bûn nélkül követhessék.
1 Kor 7,7
megtartózkodók.
1 Kor 7,7
Lásd Máté 19,12.
1 Kor 7,9
A nõtlenek és özvegyek, kik a megtartózkodás ajándékával nem bírnak, és különben a házasúlástól akadályozva nincsenek, házasodjanak meg; mert habár a házasság kevésbbé jó, mint a megtartózkodás, de mégis jobb, mint a kivánságok által égni, és a fajtalanság bûnébe esni. Azok, kik a megtartózkodás ajándékával bírnak, ez ajándék szerint éljenek (7. v.), és azokra nézve, kik magokat titkos vagy nyilvános fogadalom által nõtlenségre kötelezték, még szorosabb a kötelezettség.
1 Kor 7,10
E kifejezés „nem én parancsolom, hanem az Úr“ nem azt akarja jelenteni, mintha az apostol parancsai kevésbbé volnának kötelezõk, mint az Úr igéi, mert az apostolból is az Úr Lelke szólott (40. v.); hanem csak azt akarja mondani: hogy ez vagy amaz magának az Úrnak határozott parancsa (Jerom.).
1 Kor 7,10
önkényleg; hanem mint az egyenetlenségeknél átalában történni kell (Máté 18,15–18.) az anyaszentegyház bírói itélete által.
1 Kor 7,11
férje haláláig, mint Pál alább (30. v.) pótlólag mondja.
1 Kor 7,11
Hasonlóképen a férfiú se bocsássa el önkényleg feleségét (s elválás után ennek halála elõtt más nõvel egybe ne keljen). Ez utóbbit az apostol szerint szükség hozzágondolni, hogy ismételni ne kelljen. Egyébiránt vesd össze magának az Úrnak ezen parancsát (Máté 19,3–9.).
1 Kor 7,12
Azoknak, kikrõl alább lesz szó, azoknak, kik hitetlen féllel vannak házasságban (Ágost. Jerom.).
1 Kor 7,12
A többiekrõl nem nyilatkozott az Úr; azonban én mondom az õ szellemében, az õ Lelke által. (Lásd a 8-ik jegyz.)
1 Kor 7,12
nem-keresztény, ki megtérése elõtt az õ felesége volt.
1 Kor 7,14
mert a hitetlen fél némileg részt vesz a hivõ félnek szentségében, a mennyiben ez bizonyosan mindent el fog követni, hogy azt a kereszténység igazságáról meggyõzze, és az igazság által megszentelje (Ján. 17,17.). Azonkivûl, ha e megszentûlés be nem következnék, az ily házasságból nemzett gyermekek csupán pogányok lennének; de így ha még nem keresztények is, a kereszténységgel legalább megbarátkoznak. Hasonlóképen az anyaszentegyház mai nap is eltûri az igazhitûek és tévhitûek közötti házasságokat, de kötelességûl tûzi ki, hogy a hivõ fél igyekezzék az igazságról meggyõzni a hitetlent, hogy ezáltal õt, a házasságot és a gyermekeket megszentelje.
1 Kor 7,15
mert a keresztény fél nincs kötelezve ily esetben, hanem különválva élhet, bár más házasságra nem léphet. Vagy: különválva élhet, és ismét más házasságra léphet. Az értelmezõk itt megoszlanak véleményeikben, a mennyiben némelyek a nem-kötelezés alatt csupán az együttélés megszüntetését, mások magának a házassági frigynek felbontását értik. Úgy látszik, inkább az utóbbi vélemény mellett szólanak a szöveg szavai, minthogy az apostol a fölmentetésrõl átalán szól (15. v.) azon hozzátétel nélkül, hogy az elvált keresztény fél nõtelenûl maradni köteles, mint ezt különben a keresztények közötti házasságoknál (11. v.) odatette. E szavak értelmét így fogták fel a sz. atyák legnagyobb részben (ar. sz. Ján. Ambrus, Ágost. Tamás), s ez értelmezés szerint jár el az egyház közönségesen ily esetekben.
1 Kor 7,15
hanem a kereszténységre hívott minket az Úr, hogy a mennyiben rajtunk áll, minden emberrel békében éljünk, tehát a pogány félhez kötelezetteknek magunkat ne tartsuk, hanem õt békével bocsássuk el.
1 Kor 7,16
„Mert“ a 13. versre vonatkozik. Keresztény férfi, vagy asszony! ne válj el a hitetlen féltõl; mert meglehet, hogy õt még megtérítheted.
1 Kor 7,17
Ha a keresztény fél nem eszközölheti a megtérést, azért ne váljon el, ha a pogány fél nem akar elválni (12. 13. v.), hanem maradjon meg a házasságban; mert a pogány féllel való házasságban hivatott a kereszténységre (lásd a 14-ik jegyz.), tehát ebben is maradjon házastársa. Legyenek bárminõk a külsõ viszonyok, ezek soha sem gátolhatják a keresztényt abban, hogy hite szerint éljen, mert az igazi keresztény mindenkor és mindenütt úr, mert fölûlemelkedik a mulandó dolgokon.
1 Kor 7,18
Ha körûl volt metélve, midõn a kereszténységre tért, talán mivel a pogányok között magát szégyenli, ne mesterkélje a körûlmetéletlenséget. Hagyja meg testén e külsõ jelet; mert semmi külsõség nem gátolhatja a keresztényt abban, hogy lélekben Istené legyen. A körûlmetélés mesterkélt elváltoztatásáról lásd Makkab. I. 1,16. 17-ik jegyz. Az apostol a 24. versig még némely más külsõ viszonyokról szól, melyeken a keresztény fölûlemelkedik.
1 Kor 7,19
A körûlmetélés vagy körûlmetéletlenség senkit sem tesz megigazúlttá, hanem stb. Megjegyzendõ, hogy itt az apostol jócselekedeteknek tulajdonítja azt, mit máshol (Rom. 1,17. 3,22.27.28.) a hittõl feltételez, annak bizonyságaúl, hogy a hitnek cselekedetekkel, a cselekedeteknek hittel kell egyesûlve lenniök (Rom. 3,31.).
1 Kor 7,20
A hivatás itt közvetlen a külsõ állapotot jelenti, melyben az ember volt, midõn kereszténynyé lett; de átalában is áll, hogy az ember Istennek minden hivását tartozik követni.
1 Kor 7,21
Ha szolga (lásd Tim. I. 6. r. 1-sõ jegyz.) voltál, midõn kereszténynyé lettél, ezen ne aggódjál; mert mint szolga is eszközölheted üdvödet. Azonban, ha könnyíthetsz külsõ állapotodon, ezt mindig megteheted, csak új helyzetedet annál inkább használd arra, hogy a tökéletességben gyarapodjál.
1 Kor 7,22
„Mert“ a fönebbi versre vonatkozik „ne gondolj vele.“ Mert ha állapotod szerint szolga vagy is, Krisztusban szabadnak mondhatod magadat, mivel õ téged a tévelytõl és bûntõl megszabadított; és a szabad embernek, azért, hogy pogárilag szabad, nincs fölötted elõnye, hogy Krisztusnak köteles szolgálni, mint te.
1 Kor 7,23
Krisztus a szabadok és szolgák Ura, mert õ váltott meg minket vérével; tehát az emberek kedvéért semmi olyasba ne ereszkedjetek, mi titeket Krisztus szolgálatától elvonhatna. Az apostol ez által a korintusiakat közvetlen, úgy látszik, arra akarta inteni, hogy a hamis tanítmány szolgálatába ne adják magokat.
1 Kor 7,24
azaz, Istennek szolgálván.
1 Kor 7,25
Ha mindenkinek azon állapotban kell maradnia, melybe õket Isten rendelte, vajjon köteles-e mindenki a szûzeség állapotában is megmaradni, melyben született? Ezt az Úr nem parancsolta, hanem én, ki kegyelembõl az õ hív apostola vagyok, az õ nevében és lelke szerint, tanácsolom azt nektek (Ambr. Anzelm. Teodor). Az apostolnak ezen nyilatkozatra, úgy látszik, némely túlzó keresztények adtak alkalmat, kik a házasságot vétkes dolognak tartották, s azt állították, hogy minden keresztény nõtelen állapotban várja az Úr közeledõ eljövetelét. Az apostol csak tanácsolja ezt a megtartózkodás szent szellemében, de senkinek sem parancsolja. Azok, kik a megtartózkodás ajándékát nyerték, úgymond, jobban járnak; a kik pedig nem nyerték azt (és házasodhatnak), házasodjanak. Mivel az apostol mindenkinek tanácsolja, közvéleményök a sz. atyáknak, hogy mindenki élhet nõtlen életet, ha akar, azaz, ha Istent a megtartózkodás ajándékáért kéri, arra hõsi kitartással törekszik, és együtt mûködik az isteni kegyelemmel, melyet Isten megad mindannak, ki õt azért kéri (Tertull. ar. sz. Ján. Orig. Jerom. Ambr. Ágost.). Vesd össze: Máté 19. r. 11-ik jegyz.
1 Kor 7,26
Jól megjegyzendõ, hogy ez nem csupán emberi jónaktartás, emberi vélemény, hanem jónaktartás a Szentlélekben (40. v.).
1 Kor 7,26
nõtlennek lenni, vagy maradni, jobb.
1 Kor 7,26
A fenforgó (jelen és következõ) szükség, az apostol értelmében, részint a földi fáradozás (28. v.), részint az idõ rövidsége, mely nekünk az Úr eljöveteléig a mi megszentelésünkre engedtetett (ar. sz. Ján. Anzelm. Jerom.). Hogy kevesebb legyen a földi fáradozás, és a rövid próbaidõt osztatlanabbúl fordíthassuk lelki üdvünkre, jobb nõtlenûl maradni.
1 Kor 7,28
A testi gyötrelmek itt közvetlen a házas élet viszontagságait, bajait jelentik.
1 Kor 7,28
De én megengedem nektek, hogy a házas élet bajait választhassátok (Anzelm.). Mások szerint: Én pedig (azoktól) megkimélnélek. Szeretnélek azon bajoktól menteknek tudni.
1 Kor 7,29
az Úr eljövetéig (Máté 24,42.) a halál óráján.
1 Kor 7,31
A 29–31. v. értelme ez: Én nem kötelezlek titeket megtartózkodásra; de nem vonhatom meg tõletek azon figyelmeztetést, hogy az Úr közelgõ eljövete miatt bármi földi dologhoz fölötte ne ragaszkodjatok. Azért a házasok arra törekedjenek, hogy szivök Istenhez legyen irányozva, ne a földi kéjekre, és nyugodjanak meg Isten akaratán, ha a halál vagy egyéb körûlmények a házassági együttlétet megszûntetik. Kikre valami baleset szomorúságot hoz, ne merûljenek felette nagy búbánatba; kiket a szerencse örömre derít, ne hagyják magokat elragadtatni az örömtõl. A kik valamit szerzettek, ne kössék ahhoz szivöket; és a kik bármit használnak e világon, a használat mellett ne feledkezzenek el Istenrõl; mert bármi földi dolog sem méltó arra, hogy ahhoz fölötte ragaszkodjunk, mivel e világ földi alakja úgy is elenyészik (Rom. 8,10. s követk.). Vesd össze: Préd. 3. r. 5-ik jegyz.
1 Kor 7,32
Azért tanácsolom nektek a nõtlen életet, mert ohajtanám, hogy gond nélkül, csak az örökkévalóra figyelve, élnétek.
1 Kor 7,32
önmaga és mások megszenteltetésérõl.
1 Kor 7,32
A görög szerint: az Úrnak.
1 Kor 7,33
az ideigvalókról, családja fentartásáról stb. kell gondoskodnia.
1 Kor 7,33
szét van szórva különféle gondok által, úgy, hogy nem foglalkozhatik egészen az Úr szolgálatában, hanem nagyobb gondot kell magára és családjára fordítania (Ambr.).
1 Kor 7,34
tiszta testben, tiszta lélekben.
1 Kor 7,35
Ezt nem azért mondom, hogy titeket kényszerítselek, hanem, hogy a jobbra, arra figyelmeztesselek, mi által egészen és akadály nélkül az Úréi lehettek.
1 Kor 7,36
és úgy hozzák magokkal a körûlmények, hogy férjhez menjen.
1 Kor 7,37
s nem kényszerûl a szûz elhatározásánál, vagy egyéb körülményeknél (a csábitás veszélyeinél, a szûz testi és kedély-állapotánál) fogva, õt férjhez adni.
1 Kor 7,37
mivel a szûz beleegyezett, hogy a szûzeség állapotában maradjon, s különben semmi körûlmény sem forog fenn, mi az õ férjhezmenetelét kivánatossá tenné.
1 Kor 7,39
a házassági törvényhez, a keresztényekéhez (3–5. v. és Kor. I. 10,11.).
1 Kor 7,39
csakhogy keresztényhez. Vesd össze: Rom. 6,23. Gal. 3,27. (Ambr. Teod. Anzelm.). Az apostol csak igazhitû keresztényt érthet, mert a tévhitûeket, kik megátalkodnak tévelyeikben, kerûlni, a legszorosabban parancsolta (Tít. 3,10.11.); annál kevésbbé engedhette meg, hogy azokkal házasságra lépjenek. Azért a kathol. anyaszentegyház soha sem helyeslette az ily házasságokat, csak eltûrte szükség esetében, t. i. oly országokban, hol az igazhitûek vegyest laknak a tévhitûekkel, s közöttük a polgári viszonyoknál fogva alig mellõzhetõk az ily házasságok. A kathol. keresztény ily esetben illetõ egyházi felsõbbségének rendeleteihez köteles magát alkalmazni.
1 Kor 7,40
25. v.
1 Kor 7,40
azaz, tanácsom nem csupán emberi nézetbõl származik, hanem az Isten Lelkétõl, ki engem úgy, mint a többi apostolokat, megvilágosít.
1 Kor 8
1 Kor 8,1
A bálványáldozatok azon eledelek, melyeket a bálványpapok részint a bálványok tiszteletére megégettek, részint az áldozókkal vagy egyéb meghivottakkal együtt a templomban elköltöttek, részint, a mit t. i. õk osztályúl nyertek, a piaczon eladattak. Mivel az ily étkeket a zsidók felettébb utálták, s a kereszténységre tért zsidók is áthozták magokkal ez utálatot, míg a pogányokból lett keresztények ezen túltették magokat: föl kellett tehát merûlni e kérdésnek, hogy a keresztények lelkiisméretök sérelme nélkül e részben mihez tartsák magokat, és a korintusiak errõl valószinûleg kérdést tettek az apostolnál. Az apostoli zsinat elõbbi határozata (Apost.cs. 15,20.), mely közvetlen Antiokiában és környékén a pogányságból megtért keresztények számára hozatott (Apost.cs. 15,23.), úgy látszik, a korintusiak elõtt ismeretlen volt. Ezért ad az apostol kellõ felvilágositást, és pedig az apostoli zsinat értelmében, mely ezen étkeket szintén, nem magokban véve, jelenté ki tiltottaknak, hanem csak a zsidókból lett keresztények iránti kiméletbõl (Apost.cs. 15,21. 19-ik jegyz.). Alább (10,14. s követk.) sz. Pál az apostoli határozatot csak annyiban fejleszti tovább, a mennyiben a pogányáldozatoknál a templomban való részvételt, magában véve, a keresztényre nézve, ki az Úr asztalánál ül, méltatlannak nyilvánítja.
1 Kor 8,1
Lásd az utómondatot a 4. versben, tudjuk, hogy a bálvány semmi stb.
1 Kor 8,1
A tudomány szeretet nélkül kevélylyé tesz, a szeretet jót cselekszik. Tudom, hogy ezen ismerettel bírtok, de a puszta tudomány kevélységre visz titeket, úgy, hogy gyengébb felebarátotokat megvetitek; de ha ti iránta való szeretetbõl amaz étkektõl megtartózkodtok, megmentitek õt a botránkozástól, az eleséstõl, s így jót cselekesztek.
1 Kor 8,2
A ki tehát igen sokat tart tudományára, de azzal nem csatolja össze a szeretetet, az ilyen még nem tudja, mikép kell helyesen használnia ismereteit, belátását.
1 Kor 8,3
Az ilyen a szeretetben bizonyítékot bír arról, hogy Isten õt ismeri (Máté 7,23.), és az igaz ismeretet vele közlötte; mert õ nem szerethet Isten kegyelme nélkül; a kegyelem pedig nemcsak az akaratot indítja meg, hanem az értelmet is fölviágosítja; az szeretet és ismeret egyszersmind. A kiben tehát igaz szeretet van, az a kegyelemnél fogva, mely szeretetet és ismeretet szerez, tudja, miképen kell használnia ismeretét Isten dicsõségére és embertársai üdvére.
1 Kor 8,4
azaz, nem Isten, mint a következõbõl kitûnik.
1 Kor 8,5
mert a pogányok neveznek ugyan némelyeket égi, másokat földi isteneknek, s így, az õ véleményök szerint, sok isten van, és sok intézõje az emberi ügyeknek; nekünk stb.
1 Kor 8,6
Tehát az ily eledelek, magokban véve, egészen közönyösek; a bálványok, a semmik, azokat meg nem fertõztethetik. „És mi is õbenne vagy õérette“ azaz, kinek mi, mint teremtményei, engedelmesen meghódolunk, s ez által õt tisztelni és dicsõiteni tartozunk. Miért vétetik a Fiú átmenetûl minden teremtményekhez, és a két isteni személy mellett miért nem említtetik a Szentlélek, errõl lásd Ján. 1,1.
1 Kor 8,7
példátok által felbátorodva.
1 Kor 8,7
és az õ, habár hibás, öntudatuk megsértetik, mert meggyõzõdésök ellen cselekszenek. Vesd össze: a 7–13. v. Rom. 14. r. hol az erõtlenek kiméletérõl, és a meggyõzõdés szerinti cselekvés kötelességérõl bõvebben van szó.
1 Kor 8,10
Lásd a 2-ik jegyz. A görög szerint: Mert ha valaki lát téged stb.
1 Kor 8,10
meggyõzõdése ellenére.
1 Kor 8,12
elrabolván tõle drágán vett tulajdonát.
1 Kor 9
1 Kor 9,1
Nincs-e nekem is megengedve az, mi más tanítóknak?
1 Kor 9,1
Lásd Apost.cs. 9,3–6. Némelyek azt az ellenvetést tették Pálnak, hogy nem valódi apostol, mivel nem lõn hivatva Jézustól közvetlenûl, mint a többiek (Luk. 6,13.), sõt Jézust nem is látta. Vesd össze: alább 15,18. Kor. II. 12,1–4.
1 Kor 9,1
Nem én alapítottam-e egyház-községteket? Apost.cs. 18,11.18.
1 Kor 9,2
mert szembetûnõ bizonyítványa annak, hogy apostol vagyok, az, mit közöttetek munkáltam.
1 Kor 9,3
E hivatkozásom köztetek tett mûködésemre (Anzelm.).
1 Kor 9,5
Itt a „rokon-asszony“ nem feleséget jelent, hanem valamint a „férfiak, atyafiak“ (Apost.cs. 15,7.) nem jelentenek férjeket, hanem hittársakat, keresztényeket, ugy itt is a rokon-asszony alatt nem feleség, hanem keresztény nõ értetik. Az apostolok ebben az Úr példáját követték, kinek társaságában voltak szent asszonyok, és neki szolgáltak (Luk. 8,3.). Értelme ez: Mint a többi apostolok, az Úr atyjafiai (Máté 13,55.) és Péter (Kor. I. 1,12.), én is vihetnék magammal egy keresztény asszonyt utazásaimon, ki engem ápoljon és tápláljon.
1 Kor 9,6
Egyedûl mi vagyunk-e kötelesek magunkat kézi munkánkból tartanunk? A görög szerint …nincs-e szabadságunkban, hogy ne munkálkodjunk (kezeinkkel)? az evangéliom után éljünk kézimunkánk nélkül.
1 Kor 9,7
Igen találólag használja az apostol e hasonlatokat; mert az apostoli munkás csakugyan vitézkedõ harczos az igazságért és jogért, az Úr szõllõjének ültetõje (Ján. 15. r.), az Úr nyájának pásztora (Ján. 10. r.).
1 Kor 9,8
Vajjon azon szokásra nézve mondom-e ezt, mely az emberek közt divatozik?
1 Kor 9,9
Palesztinában ökrökkel nyomtatnak. Lásd Móz. V. 25,4.
1 Kor 9,10
Vajjon Isten az ökrökért jegyeztette-e ezt föl, s nem inkább miérettünk-e, az által magasb értelemben jelentendõ, hogy az evangéliomi munkás méltó az õ bérére?
1 Kor 9,11
földiekbõl.
1 Kor 9,12
én, a ti apostolotok?
1 Kor 9,12
senki ne vethesse szememre, hogy azért tértem át a kereszténységre, hogy ezáltal elláttatásomat biztosítsam.
1 Kor 9,13
A zsidó leviták és papok a templomban bemutatott ajándékokból és áldozatokból nyerték részöket. (Móz. III. 27,30. Móz. IV. 18,20. s követk. Móz. V. 14,22. s követk.).
1 Kor 9,15
Lásd Apost.cs. 18,3.
1 Kor 9,15
mintha azt akarnám értéstekre adni, hogy szolgálatomat jutalmazzátok.
1 Kor 9,15
hogy valaki önkéntes adomány által megfoszszon Istenben azon dicsõségemtõl, hogy nektek ingyen, jutalom nélkül hirdettem az evangéliomot.
1 Kor 9,16
nem jogosít föl arra, hogy, mint különös érdemmel, Isten elõtt dicsekedjem.
1 Kor 9,16
Értsd meg ebbõl, mily szoros kötelességök a lelkipásztoroknak az Isten igéjét hirdetni!
1 Kor 9,17
Ha az evangéliomot minden önhaszon, földi jutalom nélkül hirdetem, ez által különös dicsõségem és jutalmam lesz Isten elõtt; de ha földi bér által kényszerítve, bár kedvetlenûl teszem azt, mégis meg kell tennem, mert hivatali kötelességem, de nem várhatok azért különös jutalmat.
1 Kor 9,18
Minek dicsekedjem tehát, mintha különös jutalomra volnék méltó?
1 Kor 9,18
azért, mivel az evangéliomot stb.
1 Kor 9,19
Mert átalán rendszabályomúl tûztem ki, mindenkinek tetszése szerint élni, a mennyiben lelkiisméretemmel megegyez, hogy annál többet nyerhessek meg a kereszténységre.
1 Kor 9,20
A zsidók kedvéért zsidó szokás szerint éltem. Lásd Apost.cs. 16,3.
1 Kor 9,21
Lásd Rom. 3,21. E szavak nincsenek meg minden görög kiadásban.
1 Kor 9,21
kik Mózes szertartási törvénye nélkül valának, a pogányoknak.
1 Kor 9,21
Lásd Rom. 3,27. s követk.
1 Kor 9,22
A görög szerint: hogy legalább valakiket üdvözítsek. Értelme ez: Én, a mennyire lelkiisméretemmel megegyezett, egészen azok ohajtásaihoz, hajlamaihoz, szükségleteihez alkalmaztam magamat, kiket tanítanom kellett, hogy legalább némelyeket (vagy mindenkit) megnyerjek Krisztusnak.
1 Kor 9,23
hogy azon kegyelmekkel együtt, miket itt a földön ad, ama jókban is részesûlhessek, melyeket az örökkévalóságra nézve megigér. Lásd a 27. v.
1 Kor 9,24
A korintusi földnyelven versenyfutások rendeztettek. A pályatéren négyenkint futottak annak egyik végétõl a másikig, és a ki elõször oda ért, annak a kitûzött czélt meg kellett ragadnia. A gyõzõk ismét egymás között futottak, és csak a ki mindnyájok elõtt czélhoz ért, az volt a diadalmas, az nyerte a pályadíjt. Pál ez által amaz evangéliomi igazságra czéloz, hogy sokan vannak a hivatalosak, kevesen a választottak.
1 Kor 9,25
mi õt meggyengíthetné.
1 Kor 9,25
A görög viadorok sokáig készûltek elõ a pályaharczra, melyet a nép elõtt a nyilvános pályatéren akartak küzdeni. Igen szoros étrendet tartottak, bortól, s minden érzéki gyönyöröktõl megtartózkodtak, s arra magokat sokáig gyakorolták. Ilyen harcz a kereszténynek élete. A legveszélyesebb ellenség, melyet legyõznünk kell, tulajdon testünk. Ezt a léleknek, a lelket Istennek kell meghódítani (Ágost.). Ha ama harczosok annyit megtagadnak magoktól hiú, semmi haszonért, mit kell nekünk tennünk, hogy örökre üdvözûljünk?
1 Kor 9,26
Bizalommal reménylem, hogy a czélt, az örök üdvöt elnyerem. Nem fut az bizonytalanra, ki az evangéliom törvénye szerint él, csak az örök életet tartja szemei elõtt, s minden tetteit a szerint intézi.
1 Kor 9,26
E kép ismét azon viadoroktól vétetett, kik szíjjal körûltekergetett, s ónnal vagy vassal megnehezített kezekkel törtek egymásra; ha az ellenfél ügyesen elhajlott, az ütés a levegõbe ment.
1 Kor 9,27
Sanyargatom testemet t. i. nélkülözés, valamint testi és lelki önmegtagadás által. Nem tápláltatom és ápoltatom magamat a hivektõl, hanem inkább szegényûl élek, hogy testemet fegyelem alatt tartsam, és magamat az örök veszedelemtõl megmentsem. Jegyezd meg: Hogyha Pál, mindazon rendkivüli kegyelmek mellett, melyeket nyert, szükségesnek tartotta testét sanyargatni, nehogy elvettessék, ki lehet azon reményben, hogy csupáncsak hit által, jócselekedetek nélkül, vagy pedig gyönyörteljes, puha életmód által üdvözûlhet? Lásd a trienti sz. gyülek. (6. ül. 11. r.).
1 Kor 10
1 Kor 10,1
hogy atyáink, az izraeliták, mikor kivonúltak Egyiptomból, a felhõ védelme alatt voltak, mely elõttök ment (lásd Móz. II. 13,21. s követk. 14,24.), és száraz lábbal keltek át a vörös tengeren (Móz. II. 14,21–27.).
1 Kor 10,2
hogy vezérök, Mózes, által szellemi (elõképes) módon a felhõben és tengerben mindnyájan fölvették Krisztus keresztségét. Itt szellemi keresztség értendõ, mint 3. 4. v. lelki eledel, lelki ital. A szellemi abban áll, hogy e tárgyak, azon kivül, mit magokban véve elõadtak, még vonatkozással voltak Krisztusra is, és így már Krisztus elõtt jelképben, tehát elõképben testileg ábrázolták azt, a mi Krisztus lélekben és igazságban volt, és a mit õ így adott. A felhõ, mely nappal árnyéka által a hõséget mérséklette, és éjjel az úton világított, elõképe volt a keresztségi kegyelemnek, mely a kivánság tüzét mérsékli, s az ember lelkét fölvilágosítja; a tenger, elõképe volt a keresztvíznek, melybõl a keresztény szintoly épen jõ ki, mint az izraeliták egykor száraz lábbal mentek át a vörös tengeren. A manna, elõképe volt az Oltáriszentségnek, és a víz a pusztában, Krisztus kegyelemforrása, mint Jézus mind a kettõt maga értelmezte (Ján. 6,31. s követk. 4,10.14.). Ezen szellemi vonatkozása a nevezett tárgyaknak ép oly kevéssé önkényes, ép oly kevéssé elmejáték, mint a hogy az izraeli állam- és egyházi életnek ezen és minden egyéb tárgyai is nem csupa esetleges, hanem szükséges összefüggésben vannak Krisztussal és az õ kegyelmeivel. E szükséges összefüggés a dolog természetében rejlik. Miután nem adatott más név az ég alatt, melyben az emberek üdvözûlhetnének, mint Jézus Krisztusé (Apost.cs. 4,12.), nem más üdvintézmény, mint a kereszténység: tehát minden rendelésnek és intézkedésnek, melyeket Isten az izraeliták üdvözitésére életbe léptetett, keresztény jelentõséggel kellett bírniok, azoknak bármily testileg és érzékileg is, mivel az érzéki nép a szellemi igazságra még nem volt megérve (lásd a bevez. az evang.), keresztény szellemet és magvat kellett tartalmazniok. – Egy kis eltérés van a görög szövegben, hol ez mondatik: és Mózesre mindnyájan stb. mi azonban nem tesz lényeges változást az értelemben; mert Mózesre kereszteltetni voltaképen annyi, mint Krisztusra kereszteltetni, a mózesi törvény szerint; és Mózes által kereszteltetni, ugyanannyit tesz.
1 Kor 10,3
a mannát (Móz. II. 16,15. 21-ik jegyz.).
1 Kor 10,4
Pál a vizet érti, mely ama sziklából fakadt, melyre Mózes vesszejével ütött (Móz. II. 17,6.). A szikláról annyiban mondatik, hogy õket követte, a mennyiben az izraeliták vízhiányt azután nem szenvedtek (Móz. IV. 20,11. Zsolt. 104,41.) és átalán Isten jóvoltából minden szükségesekkel elláttattak.
1 Kor 10,4
Ez a soha ki nem apadó forrás, elõképe volt Krisztus örök kegyelem-árjának (Ján. 7,38.).
1 Kor 10,5
Számra nézve hatszázezer izraelitából csak Józue és Káleb jutottak az igéret földére. Azért vigyázzatok, oh korintusiak! ne bízzátok el magatokat a keresztségben, sz. vacsorában, áldozatban és egyéb kegyelmekben; mert mind a mellett, hogy ezekben részt vesztek, elveszhettek.
1 Kor 10,6
intõ példáúl.
1 Kor 10,6
tiltott dolgokat ne kivánjunk, vagy az azok után ébredõ vágyat azonnal fojtsuk el.
1 Kor 10,7
részt vevén a bálványáldozati vendégségekben. Lásd a 14. v.
1 Kor 10,8
Mózesnél IV. 25,9. huszonnégyezer van. Pál csak azokról szól, kik hirtelen halállal múltak ki, nem pedig azokról is, kik a papok által megölettek.
1 Kor 10,9
Az izraeliták a fáradalmas vándorlás miatt tûrhetetlenek voltak, és kisértették Jehovát az által, hogy Mózes ellen zúgolódván, Isten mindenhatóságát és jóvoltát próbára tették, vajjon tud-e s akar-e rajtok segíteni (Móz. IV. 21,4–6.)?
1 Kor 10,10
Némelyek szerint ez a kémlelõk visszatérése után tett zúgolódásra (Móz. IV. 14,1. s követk.) vonatkozik; mások szerint a Kóre, Dátán és Abiron megbüntetése után (Móz. IV. 16,41.) történtre. Pusztítónak vagy öldöklõ-angyalnak neveztetik mindaz, mi vészt hoz.
1 Kor 10,11
Lásd a 7-ik jegyz.
1 Kor 10,11
Az új szövetség ideje neveztetik utolsó idõnek, mivel abban mindaz, mi elõképezve volt, szellemileg teljesûl és bevégeztetik (Máté 5,17.), míg az Úr sorsdöntõ napja, mint a valóságos vég bekövetkezik (Tessz. II. 2,2. s követk. Pét. II. 3,10.).
1 Kor 10,13
Ha roszravaló kisértet támad bennetek, ne hagyjátok magatokat általa megfogatni, hanem hogy a kisértet csak emberi maradjon. Ördögi dolog, ugymond sz. Anzelm, a rosz kisértettõl meggyõzetni, és gonoszságból vétkezni; angyali dolog minden kisértet nélkül lenni; emberi dolog megkisértetni ugyan, de az által le nem gyõzetni. A görög szerint: Még egyéb kisértet nem ért titeket, csak emberi, azaz, kisérteteitek olyanok, hogy azokat Isten kegyelmével legyõzhetitek.
1 Kor 10,13
állandó, a mit elkezdett rajtatok, be is végzi.
1 Kor 10,13
kegyelmet ad, hogy gyõzhessetek.
1 Kor 10,14
Tulajdonképen való bálványozást egy keresztény sem gyakorlott; de némelyek megengedettnek vélték a bálványáldozati lakomákban való részvételt. Ezek nemcsak a legnagyobb fényüzéssel tartattak, hanem egyszersmind nyilt vallomásúl szolgáltak arra, hogy a bálványozással tart, ki azokban részt vesz. Azért volt ez a keresztényeknek átalán megtiltva, habár az ily áldozati hús étele, magában véve, közönyös dolognak tartatott.
1 Kor 10,16
A görög szerint: nem az Úr Jézus Krisztus testében való részesûlés-e? Vajjon a kehely által, melyet Krisztus megáldott (lásd Máté 26,27. 33-ik és 34-ik jegyz.), és melyet mi papok szintúgy megáldunk, nem részesûlünk-e Krisztus vérében? És a kenyér által, melyet megszegünk és elosztunk, nem veszünk-e részt az Úr testében? Nem leszünk-e az Úr testének és vérének vétele által egy testté és vérré az Úrral? Nem a legbensõbb egyesûlésbe jutottunk-e vele ez által? – Ebbõl a korintusiak magok következtethették: Tehát ki a bálványáldozati lakomákban részt vesz, bensõleg egyesûl a bálványokkal, bálványimádóvá lesz. Lásd a 20. v.
1 Kor 10,17
Mert az ugyanegy kenyérbõl való részesûlés által sokan (mi mindnyájan, a kik csak abban méltán részesûlünk) egy szent kenyérré, egy titokteljes testté leszünk, a mennyiben az által mindnyájan Krisztus titokteljes testével egyesûlve, vele egygyé válunk (Cornel. a Lap.). Ezen titokteljes egyesûlésnél fogva, mely a hívek és Krisztus között az õ testének és vérének (méltó) vétele által létre jõ, nevezték a sz. atyák e legméltóságosabb Szentséget minden hivek közegyesûlésének (communio, communis unio) Krisztusban és Krisztussal és egymás között (Ágost. Béda). Azért nevezte azt a trienti sz. gyülekezet is (13. ül. 7. r.) egység jelének, szeretet kötelékének, a béke és egyetértés jelvényének.
1 Kor 10,18
kik csak testi származás szerint izraeliták, Izrael, Jákob fiai, nem pedig lelkiképen izraeliták (Rom. 9,7. Galat. 6,16.); tekintsétek a zsidókat, kik csupán Mózes törvénye szerint hit nélkül élnek.
1 Kor 10,18
vajjon azok, kik a zsidó áldozati vendégségeket tartják, nem tartoznak-e mindnyájan egy áldozat-oltárhoz, egy religióhoz? – Tehát ti is, ha a pogány áldozati lakomákban részt vesztek, a pogány áldozat-oltárhoz tartoztok, együtt-áldozók, bálványimádók vagytok. Igy a sz. atyák.
1 Kor 10,19
Vajjon azt akarom-e az elõadottal mondani, hogy a bálvány és bálványáldozati hús valami? épen nem, mert mind a kettõ – semmi (lásd Kor. I. 8,4. s követk.); hanem azt akarom mondani, hogy a ki a bálvány-áldozati lakomákban részt vesz, a gonosz lelkekkel közösségbe lép, kik a bálványimádást az õ országuk terjesztése végett elõmozdítják (Justinian). Lásd a követk.
1 Kor 10,20
Épen nem; sõt a mit stb.
1 Kor 10,20
Több sz. atya szerint, a bálványokban gonosz lelkek laknak, s bennök magoknak istenitiszteletet mutattatnak. Ha ezt nehéz is bebizonyítani, annyi mégis bizonyos, hogy a sátán mûvei, a bujaság, csalárdság és gyilkosság, kapcsolatban vannak a bálványozással, és hogy ha nem is a bálványképeket, de a bálványozást õ lelkesíti. Lásd Zsolt. 95,5. 3-ik jegyz. Vesd össze: Móz. III. 17,7. Móz. V. 32,17. Némelyek a görög „daimonia“ szót „hamis isteneknek“ vagy „elköltözött emberi lelkeknek“ tulajdonítják, mivel némely pogányok azt hitték, hogy az istenek közé emelt emberek lelkei laktak a bálványképekben; de hogy sz. Pál e szót nem azon értelemben vette, mely némely pogányoknál átalános volt, hanem úgy, mint azt Krisztus mindenkor és mindenütt értette (Máté 8,28. Márk 3,15. 7,26. s követk. 16,9. Luk. 11,20.), ki az alatt gonosz lelkeket értett: ez bizonyosnak vehetõ.
1 Kor 10,20
mikké az áldozati lakomákban való részvétel által lesznek. Lásd a 24-ik jegyz.
1 Kor 10,21
hogy mind a keresztény, mind a pogány áldozati lakomákra járjatok, ez nem fér meg egymással. Megjegyzendõ: Mivel az ördögök asztala alatt világosan a pogány áldozati lakoma értetik, tehát az ellentétben levõ „Úr asztala“ alatt is a keresztény áldozati vendégséget kell érteni, és a trienti sz. gyülekezet (22. ül. 1. r.) e verset helyesen használta annak bebizonyítására, hogy az Oltáriszentség nem csupán áldozás (vendégség), hanem áldozat is.
1 Kor 10,22
hogy az õ büntetését legyõzhessük. – Eddig az apostol az áldozati lakomákban való részvétrõl úgy szólt, mint valami bûnös dologról, mi az Urat haragra ingerli; most az áldozati eledeleknek csupán megevésérõl szól, az áldozati lakomákban való részvétel nélkül. Ezen evést közönyösnek, azaz, megengedett dolognak mondja, ha az által az erõtlenebb felebarát meg nem botránkozik.
1 Kor 10,24
senki ne keresse csupán tulajdon hasznát, hanem vegye azt is figyelembe, vajjon cselekvényével embertársának épülésére szolgál-e vagy botrányára?
1 Kor 10,25
vajjon bálványáldozat-e az, vagy sem (lásd Kor. I. 8,1.), lelkiisméretetek, magában véve az étel miatt, ne tegyen szemrehányást.
1 Kor 10,26
szükséges összekapcsoló szócska, bár nincsen meg a görögben.
1 Kor 10,26
mert minden az egy Istentõl teremtetett, tehát egyenlõn jó.
1 Kor 10,27
nem a bálványáldozati lakomákra; mert ezektõl el vagytok tiltva. Lásd a 14. v. és a jegyz.
1 Kor 10,27
Lásd a 30-ik jegyz.
1 Kor 10,28
legyen az pogány, zsidó vagy keresztény. Lásd a 32. v.
1 Kor 10,29
A pogányok vagy zsidók azt gondolhatnák, ha eszel, hogy religiodra mitsem adsz, s így õk ez által magok is a kereszténység megvetésére vitethetnek. A keresztény, a gyengébb hivõ, azt vélhetné, hogy tán a bálványozásban akarsz részt venni.
1 Kor 10,29
Miért éljek szabadságommal, hogy mástól mint törvényszegõ megitéltessem? (Ambrus).
1 Kor 10,30
Mivel én az ételt Isten iránti háladással, tehát Istennel egyesûlve akarom elkölteni, mikép fér evvel össze az, ha felebarátomat ételem által megbotránkoztatom, tehát vétkezem, Istentõl elpártolok?
1 Kor 10,31
Tehát átalános szabályt adok nektek, irányzóúl minden cselekvéstekhez, hogy az által Isten dicsõíttessék, mi különösen az által történik, ha embertársaitoknak nem botrányára, hanem épülésére vagytok; mert a ti épûletes jócselekedeteitek más embereket szintúgy Isten dicsõitésére ébreszthetnek, vagy abban megerõsíthetnek (Anzelm. Ambr.).
1 Kor 10,32
a keresztényekkel.
1 Kor 10,33
Vesd össze: Kor. I. 9,19–22. Rom. 15,1–3. Ez nincs ellenmondásban Galat. 1,10.-el; mert ott az ál emberi kedvkeresésrõl van szó. A valódi emberi kedvkeresés, kiméli a más ember lelkiisméretét, és annak lelki javára törekszik; az ál kedvkeresés, saját és mások lelkiisméretének ellenére, könnyen hajlik a tilalmasra és kétértelmûre; az öntetszés vagy önzés mindent föláldoz magának, tulajdon érzéki javának.
1 Kor 11
1 Kor 11,1
E vers az elõbbi rész záradéka.
1 Kor 11,2
A görög szerint: a hagyományokat.
1 Kor 11,2
Az apostol a korintusiakról ezt átalán bizonyítja, s ez által utat akar magának nyitni az õ sziveikhez.
1 Kor 11,3
hogy az Istenember, Krisztus, mint az elsõ új ember (Kor. I. 15,45,), feje az általa újjászületett emberiségnek (Efez. 5,23.), melyben nincs férfiú vagy asszony, hanem csak új teremtmény (Galat. 3,28.). A férfiú itt átalán az emberiség helyett vétetik, mert õ az Istennek közvetlen teremtménye (Móz. I. 2,7.), míg az asszony a férfiúból (Móz. I. 2,22.) vétetett (Cirill).
1 Kor 11,3
épen azért, mivel a férfiúból vétetett.
1 Kor 11,3
Az Istenember, Krisztus feje az Isten, a mennyiben az õ egész váltságmunkája az Atya akaratában rejlett, és Krisztus maga megmondotta, miért jött, t. i. hogy Atyjának akaratát teljesítse (Ján. 4,34. 5,30. 6,38.) Az isteni Igérõl, mint ilyenrõl, itt nincs szó, hanem Krisztusról, az emberré lett Igérõl. Az isteni Ige magában véve nincs alávetve az Atyának, hanem Istentõl Isten az.
1 Kor 11,4
azaz, szent énekeket zeng, vagy, szent dolgokról szól (vesd össze: Krón. I. 25,1. Kir. I. 10,5.).
1 Kor 11,4
mivel a férfiúnak, rendeltetésénél fogva, mint e világ urának (7. v.) kell Isten elõtt megjelennie. A befödött fõvel, mint az alárendeltség jelével (10. v.) megtagadná méltóságát, és ez által nem csak magára, hanem az õ fejére, Krisztusra is szégyent hozna, kihez minden férfiúnak hasonlóvá kell lennie, s benne mindeniknek uralkodni. Megjegyzendõ: Minden férfiú különbség nélkül tûntesse ki magán ez uralom jelét; mert az istenitiszteletnél a polgári osztálykülönbség megszûnik, s mindenki egyenlõ.
1 Kor 11,5
szent énekeket zeng (7-ik jegyz.). Itt világosan ezt jelenti a prófétálás; a lelkesedett szólást, tanítást nem jelentheti, mivel itt nyilvános gyülekezetrõl van szó, hol pedig az asszonynak nincsen szólása (Kor. I. 14,34.).
1 Kor 11,5
megbecsteleníti férjét, mert Isten elõtt rendeltetése jelével, mint a férfiú hatalma alatt levõnek kell megjelennie (9. 10. v.). Födetlen fõvel jelenvén meg, egyszersmind azt jelentené, hogy nem akar férjéhez tartozni, tehát meggyalázná õt. Olyan lenne, mint a megnyírt, azaz, nyilvános rosz-személy. Szokás volt a roszéletû nõszemélyek haját lenyírni.
1 Kor 11,6
E vers csak ismétli az elõbbinek záradékát; mert a födetlen fejû asszony olyan, mint a megnyírt – becstelen, méltóságáról és rendeltetésérõl elfeledkezett nõszemély.
1 Kor 11,7
Itt nincs átalában szó az Isten képérõl, melyet minden ember, férfiú úgy mint asszony, magán visel, a mennyiben szentségre és igazságra teremtett halhatatlan lelke van; hanem csak azon képrõl, melynélfogva a férfiú ura mindennek a földön (Móz. I. 1,26.). Ezen uralmat ugyan az asszony is nyerte (Móz. I. 1,28.), de csak férjével közösen és alatta, kiért alkotva lõn (9. v. Móz. I. 2,20. s követk.), és ez az alárendeltség a bûn után az asszony büntetéseûl, ki a férfiút elcsábította, még nagyobb lett (Móz. I. 3,16.). A férfiú, ki ez uralmat annak helyes módja szerint viszi, az által megdicsõíti Istent, a mennyiben így rendeltetése szerint él, és azért neveztetik az Isten képének és dicsõségének. – Megjegyzendõ, hogy a papok a templomban fejöket majd befödik, majd födetlen fõvel vannak; födetlen fõvel vannak, midõn Krisztus nevében könyörögnek, áldoznak, a szentségeket kiszolgáltatják; befödik fejöket, midõn az õ jegyesének a tanító anyaszentegyháznak nevében lépnek föl, mely alárendeltsége jeléûl a menyasszonyi koronát viseli (Jel. 21,2.).
1 Kor 11,7
Az asszony pedig megdicsõíti a férfiút, s ez által közvetve az Istent is, ha magát az Istentõl megszabott alárendeltségben tartja, ha rendeltetését teljesíti. – Bár szivére venné ezt minden asszony, és megismerné, hogy uralomvágy által egész rendeltetését eltéveszti. Az apostol most okát adja az asszony ezen alárendeltségének.
1 Kor 11,10
Azért kell az asszonynak fejkötõt, mint férjének fölötte való hatalomjelét, fején viselnie (ar. sz. Ján.). Megjegyzendõ, hogy Pál itt átalán mondja: az asszony fején hatalomjelnek kell lenni; mivel ez ugyan a férfiú hatalomjele, de mely egyszersmind az asszonyé is lesz; mert az asszony csak a férfiú iránti teljes alárendeltségben és odaadásában hatalmas, valamint más részrõl a valódi keresztény uralom, tehát a férfiúé is – szolgálat (Lásd Máté 20. r. 17-ik jegyz.).
1 Kor 11,10
t. i. az egyházi fõnökök miatt (Jel. 1,20. 2. r. 3. r.); hogy az egyházfõnökök elõtt megvallják, hogy a mint ezek Isten nevében kivánják, õk a férfiú iránti alárendeltséget elismerik. Mások szerint: az angyalok iránti tiszteletbõl, kik a keresztény isteniszolgálaton láthatlanúl jelen vannak, s a szemérmességet szeretik.
1 Kor 11,12
Azonban a férfiú ezen uralma mellett félre ne ismerje, hogy Krisztusban egyiknek sincs elõnye a másik fölött (Galat. 3,28.); hanem, hogy mind a ketten, mint két egyenlõ rész, együvé tartoznak, és hogy egyik a másiktól természetes módon függ, mind a ketten pedig az Istentõl függenek.
1 Kor 11,13
Itéljetek azon ujmutatásból is, melyet maga a természet ad, hogy az asszonynak befödött fõvel kell lennie, s a fejkötõben az alárendeltség jelét viselnie.
1 Kor 11,15
Nincs-e abban a természetnek ujmutatása, hogy a férfiúnak födetlen, az asszonynak befödött fõvel kell lennie, mivel mindenik érzi, hogy a hosszú haj a férfiúnak illetlen, az asszonynak ékesség? Ezen érzelem nem csupa képzelõdés; ez azon tapasztaláson alapszik, hogy a természet az asszonynak a férfiúénál hosszabb és sürûbb hajzatot, mintegy természetes fátyolt adott, annak jelentéseûl, hogy az isteni rendszabály az õ alárendeltségét kivánja, és hogy ennek jeléûl a fejkötõt különösen az Isten elõtt kell viselnie.
1 Kor 11,16
hogy az asszonyok födetlen fõvel legyenek.
1 Kor 11,17
hogy e rosz szokást ne kövessétek.
1 Kor 11,18
mindenféle tévállitmányok és vélemények következtében (19. v.).
1 Kor 11,18
Lásd Kor. I. 1,12. s követk.
1 Kor 11,19
Ha tekintem az emberi gyarlóságot, az emberi kevélységet, az állhatatlanságot és ujságvágyat, mint ez különösen közöttetek látható, korintusiak! nem is lehet máskép, minthogy tévtanok, s ennek következtében szakadások is támadnak közöttetek. Isten megengedi ezt, hogy az igazsághoz ragaszkodók alkalmat nyerjenek állhatatosságuk kitûntetésére, és a mindvégig állandók (Máté 10,22. Tim. II. 2,5.) koronát nyerhessenek.
1 Kor 11,20
Midõn egyházi gyülekezetet, isteniszolgálatot tartotok, nem azon vagytok, hogy azt cselekedjétek, mit az Úr az utolsó vacsorán cselekedett, hogy áldoznátok, és az Úr testét magatokhoz vennétek, hanem esztek, isztok, kizárva szegényebb felebarátitokat is (21. v.). Anzelm. ar. sz. Ján. Teofil. Az áldozat és áldozás ünnepélyével együtt szeretet-lakomák is tartattak. Lásd Apost.cs. 2. r. 49-ik jegyz.
1 Kor 11,21
Az elsõ keresztényeknél, midõn istenitiszteletre egybegyûltek, szokásban volt, hogy elõbb a szentirás olvasása, könyörgések és énekek által egymás épülésére legyenek; azután ismételték, mit Krisztus az õ utolsó vacsoráján cselekedett, áldozatot mutattak be, s abban részesûltek, végre a gyülést, közös testvéri szeretet és egység jeléûl közös vendégséggel zárták be. A sz. áldozat megtartásához a vagyonosabbak kenyeret és bort hoztak magokkal, valamint más eledeleket is, hogy ebbõl azután a szeretet-lakomát tartsák, s egyszersmind a szegényebbeket is táplálhassák. Korintusban az a visszaélés harapózott el, hogy némelyek, a mit magokkal hoztak, részben vagy egészen is még a szent áldozat elõtt megették, és mértékletlenûl ittak, úgy, hogy a szent áldozat után a szeretet-lakomához néha nem maradt annyi, hogy mindnyájan jóllakhattak volna. Ezen mértékletlenséget és elhidegûlt szeretetet rója itt meg az apostol, mint méltatlan elõkészületet a szent titkok vételéhez. – Némelyek szerint a szeretet-lakomák a szent áldozat elõtt tartattak. De ezen véleménynyel nehéz megegyeztetni, mikép lehet arról szó, hogy némelyik elõbb eszik, ha mindnyájan elõbb ettek? vagy némelyek, ugyanegy asztalnál ülõk, mikép tarthattak föl magoknak azon ételekbõl, melyek már a mindnyájok közötti kiosztásra fölajánltattak? Továbbá ezen vélemény ellen vannak a legrégibb tanúbizonyságok; de illetlen is lett volna, elõbb enni és inni, és azután tartani az isteniszolgálatot. Hogy Krisztus a húsvéti bárányt a szent áldozat szerzése elõtt ette, az itt nem jöhet szóba; mert amaz a szentséget, nem mint vendégség, hanem mint elõkép elõzte meg, s ez csak azután következett, mivel amannak szellemi teljesûlése volt. Lásd Luk. 22. r. 5-ik jegyz.
1 Kor 11,22
Ha elõbb akartok enni, nem tehetitek-e meg azt otthon is? nem vagytok annyi figyelemmel a gyülekezet iránt, hogy azt mértékletlenségtek által megfertõztetni nem átaljátok? vagy szegényebb atyátokfiával éreztetni akarjátok szegénységét?
1 Kor 11,22
Mert így méltatlanúl veszitek a szent áldozatot, melynek magas és lényeges jelentõségét elétek terjesztettem.
1 Kor 11,23
közvetlen kijelentés által. Vesd össze erre nézve Máté 26,26. s követk.
1 Kor 11,24
A görög szerint: mely értetek megtöretik. Ez az én testem, melyet én értetek feláldozok, testemet áldozatúl adom.
1 Kor 11,25
Az én vérem által e kehelyben, az én, vérrel végbevitt önfeláldozásom által alapíttatik meg a kegyelem új szövetsége. Lásd Máté 26,27.
1 Kor 11,26
Valahányszor e szent vacsorát veszitek, az Úr áldozathalálát, az Úr (vérontás nélküli) áldozatát ünnepeljétek minden idõn át mindaddig, míg másodszor dicsõségben itéletre eljövend.
1 Kor 11,27
az oly vétkes, mintha az Urat megölte, és az Úr vérét ontotta volna (ar. sz. Ján. Teofil). Mert minden halálos bûn az Úr keresztrefeszítése, mivel azért csak az õ kereszthalála tehetett eleget; mennyivel inkább az Oltáriszentséggel való gonosz visszaélés, melyet a keresztény elkövet.
1 Kor 11,28
Csak elõleges vizsgálat és megtisztúlás után egyék a keresztény ezen kenyérbõl és igyék e kehelybõl. A görög szót, mely itt „vizsgálattal“ fordíttatik, a szent írók az érczek megtisztításáról is használják (Péter I. 1,7. Péld. 17,3.); tehát lelki állapotunknak nem csupán kifürkészése az, hanem egyszersmind megtisztítása, és pedig olyan, milyet Krisztus rendelt, tehát megtisztítása a bûnbánat szentsége által (Ján. 20,23.). Azért a trienti sz. gyülekezet is (13. ül. 7. r.) világosan és keményen parancsolja, hogy a hol szükséges, az Oltáriszentség vételét a gyónás elõzze meg.
1 Kor 11,29
hanem azt csak úgy eszi, mint más közönséges eledelt (Anzelm.). Mert, így szól sz. Jusztin a keresztények mellett Antonin császárhoz intézett védbeszédében: Mi, keresztények, nem úgy veszszük magunkhoz az Oltáriszentséget, mint közönséges eledelt, hanem hiszszük, hogy valamint Isten Igéje által az Isten Fia emberré lett, úgy az átváltozás igéi által az Oltáriszentségben Krisztus teste és vére van jelen.
1 Kor 11,30
e méltatlan áldozás miatt látogattattok meg oly gyakran betegségekkel és halálesetekkel.
1 Kor 11,31
Mert ha mi magunkat szigorúbban vizsgálnók és tisztítanók (33-ik jegyz.), magunkat gyónás és bûnbánat által megitélnõk, akkor Isten büntetõitélete nem érne minket (Kajetán).
1 Kor 11,32
De a minket sujtó büntetéseket jobbúlási eszközökûl tekintsük, melyeket az Úr bocsát ránk, hogy minket üdvünkre figyelmeztessen, és az örök kárhozat elõl kiragadjon (Ágost.).
1 Kor 11,33
egymással egyetek, ne egyik a másik után (lásd a 25-ik jegyz.).
1 Kor 11,34
Ha a szeretet-lakománál jól nem lakhattok, egyetek otthon azután. Vagy: Ha valaki kénytelen még a szeret-lakoma elõtt enni, egyék otthon, hogy bûnbe (lásd a 22. v.) és büntetés alá ne essék. Ezt az apostol az õ megszégyenítésökre mondja (Ar. sz. Ján. Teofil).
1 Kor 12
1 Kor 12,1
A korintusi községben azon lelki ajándékokra nézve, melyeket az Úr megigért híveinek (Márk 16,17.18.), és pünköst napján (Apost.cs. 2,1. s követk.), valamint a keresztségben (Apost.cs. 10,44.) és bérmálásban (Apost.cs. 8,18.) osztogatott, visszaélések támadtak. Mivel t. i. Isten e rendkivüli adományokban nem mindenkit, hanem csak némelyeket és oly mértékben részesített, mint országának elterjesztésére nézve szükségesnek látta, a korintusiak többen sovárogtak azok után, mások felfuvalkodtak és visszaéltek azokkal; a mit pedig, mint legszükségesebb adományt, mindenek fölött szemök elõtt kellett volna tartaniok, a szeretetet elhanyagolták. Az apostol erre nézve ad oktatást a következõ három részben, midõn elõször (12. r.) ezen adományok rendeltetésérõl szól, azután (13. r.) a szeretetrõl, melyet a kereszténynek mindennél többre kell becsülnie, és végre (14. r.) az eddig helytelenûl használt nyelv- és jövendõlés-adományok üdvös használatáról.
1 Kor 12,3
A 2. és 3. v. értelme: Tudjátok, hogy midõn még pogányok voltatok (lásd Ap.cs. 18,8.), a bálványokhoz járúltatok, melyeknek sem szólásuk, sem lelkök, és ti szellem nélkül, vakon mentetek oda, a nélkül, hogy az észtõl tanácsot kértetek volna, csupán a bálványpapok vaksága és balvéleménye által vezettetve. Erre nézve kijelentem nektek, hogy ez a kereszténységben máskép van. Az Isten, kihez járúltok, Lélek, és nem közeledhettek hozzája lélek nélkül. A lélek visz véghez mindent a keresztényben. A keresztény tehát nem mondhat átkot Jézusra, mivel benne Jézus lelke vagyon; és midõn Jézust Úrnak nevezi, ezt a Szentlélek által teszi. A keresztényt a Lélek buzdítja. Ezen Lélek pedig különféle adományokban jelentkezik (lásd a követk.). Egy egyszerû értelme jelen, sokszor balúlértett verseknek. Hogy itt a Szentlélekrõl, az Istenség harmadik személyérõl van szó, azt említeni sem szükség, csak azt kell erõs hittel tartanunk, hogy a Szentlélek az Atyától és Fiútól származik, s így az õ mûködése az Atyától és Fiútól jõ.
1 Kor 12,4
Lásd 8–10. v. Rom. 12,6–9. alább 28. v.
1 Kor 12,6
A mit az apostol 5. v. szolgálatoknak, 6. v. cselekvéseknek mond, nem különbözik attól, mit a 4. v. ajándékoknak nevez. Ezek szintén szolgálatoknak neveztetnek, mivel Isten anyaszentegyházának külsõ gyarapodására, terjesztésére kell szolgálniok (7. v.); és cselekvéseknek átalán azért neveztetnek, mivel azok által Isten külsõképen mûködik. A mennyiben azoknak, kiknek adatnak, bensõ, lelki készületével szükségképen kapcsolatban vannak, kegyajándékoknak neveztetnek, és a Szentéleknek tulajdoníttatnak, ki belsõleg mûködik és mindeneket éltet (Móz. I. 1,2. Zsolt. 103,30.). A mennyiben az Isten anyaszentegyházának külsõ állományához szükségeltetnek, szolgálatoknak neveztetnek, és az Úrnak tulajdoníttatnak, ki láthatólag a földön járt, hogy látható anyaszentegyházát megalapítsa. A mennyiben pedig Istennek külsõ munkálatai, azaz, nem az isteni valóság kebelében történnek, mint p. o. a Fiú nemzése, cselekvéseknek mondatnak, és átalán az Istenségnek tulajdoníttatnak, mivel az Isten külsõ munkálatai mind a három isteni személyt illetik.
1 Kor 12,7
Mindaz pedig, kinek a Szentlélek valamely kegyajándék által magát kijelenti, azt nem csupán saját javára, hanem az egész anyaszentegyház hasznára nyeri. A miért a hittanítók e rendkivüli kegyajándékokat tisztán kegyelemnek, kegyelembõl való kegyelemnek nevezik, mivel ezek által az ember nem válik kedvesebbé Istennél, míg a többi kegyelmek, melyeket Isten tulajdon lelkünk javára és üdvösségünkre ad, Isten elõtt az embert, ha azokkal kellõleg együtt mûködik, kedvesebbé teszik, és azért kedvességet szerzõ, megszentelõ malasztnak is neveztetnek. Igy ha az Isten valamely embernek a csodatevés ajándékát adja, ez azért nem kedvesebb Isten elõtt; hanem igen is, ha Isten õt a szeretet nagyobb mértékével ajándékozza meg, s õ ezt kész elõzékenységgel fogadja.
1 Kor 12,8
Bölcseség alatt a keresztény religionak, a hit titkainak ismerete értetik (Efez. 1,8.17.); a bölcseség szó alatt azon adomány értetik, melynél fogva a religio titkai másokkal közöltetnek. A tudomány jelenti a keresztény religio mélyebb ismeretét, különösen a zsidóság iránti viszonyában (Kor. I. 8,1.7.10.11. Kor. II. 11,6. Kolossz. 2,2.3.); mi által megtudjuk, mennyiben szûntette meg a zsidóságot a kereszténység. A tudomány szó ama tökéletesebb ismeret szerinti tanításnak adományát jelenti.
1 Kor 12,9
Ez alatt nem a megigazúlást szerzõ hit értetik, melylyel mindenkinek kell bírnia, hanem oly hit, minõ csak némelyeknek adatik, azon csodatevõ hit, melyrõl Krisztus mondja, hogy a hegyeket átteszi (ar. sz. Ján.) Lásd errõl Máté 21,21.22.
1 Kor 12,10
nagyobbszerû csodatevés, p. o. halott-feltámasztás stb. Lásd Ján. 4. r. 32-ik jegyz.
1 Kor 12,10
a következõ eseményeknek elõre való megmondása.
1 Kor 12,10
azon adomány, melynél fogva meg lehet itélni, vajjon valaki valóban Isten Lelkétõl felvilágosítva, szól-e, vagy az önszeretet, önzés, vagy épen a gonosz lélek forog fenn (ar. sz. Ján. Ambr. Anzelm.). Ezen adománynyal birt sz. Hilárion, ferréri sz. Vincze, s nem ritkán találtatik az a felvilágosított gyóntató atyák között, kiknek Istentõl ez adományt kérniök kell, a mennyiben arra a lelkek vezérletéhez szükségök van. Lásd errõl Bona bibornok jeles munkáját a szellemek megválasztásáról.
1 Kor 12,10
a különféle, s oly nyelveken való szólás adománya, melyeket az illetõ elõbb nem értett (Márk 16,17. Apost.cs. 2,4. 7-ik jegyz.).
1 Kor 12,10
azon adomány, melynél fogva valaki értelmezheti azokat, miket mások a Szentlélek sugallásából mondottak. Azért voltak az anyaszentegyház legelsõ idejében értelmezõk, kiknek kötelességök volt a szentirás homályos helyeit, különösen sz. Pál leveleit fölvilágosítani, vagy azt is, mit mások idegen nyelven mondottak, a nem értõknek lefordítani, tolmácsolni. Igy mondatik, hogy romai sz. Kelemen sz. Pálnak a zsidókhoz írt levelét héberbõl görögre fordította. Ez fejti meg, hogy némely szent könyv fordítása mindjárt oly nagy tekintélyt nyert, hogy mellette az eredeti feledésbe jutott, mint ez p. o. sz. Máté evangéliomával történt. Mivel az értelmezõ fordító épen úgy a Szentlélektõl vezéreltetett, mint a szerzõ, a fordítás mellett feledésbe juthatott az eredeti.
1 Kor 12,11
ezeket és még egyebeket.
1 Kor 12,11
a mint a közjóra, az õ országának megalapítására és terjesztésére megkivántató. E lelki ajándékokat a Szentlélek anyaszentegyházunk elsõ idejében sürûbben osztogatta hívei között, hogy azok csodatevõ ereje által a kereszténység istenisége iránt figyelmet ébreszszen. Késõbb, midõn az anyaszentegyház már igen elterjedett, ritkábban adatott az, habár Isten idõrõl idõre néha magát és híveit azáltal megdicsõítette.
1 Kor 12,12
E különbözõ lelki adományokkal az egy Lélek egy czélra mûködik; mert valamint a test, bár sok tagból áll, csak egy: úgy Isten anyaszentegyháza is sokféle tagjaival, különbözõ lelkiadományaival szintén csak egy.
1 Kor 12,12
a hívek egész községe, az anyaszentegyház, az egész új emberiség, melynek Krisztus nemcsak feje (Kolossz. 1,18.), hanem teste is (alább 27. v.). Õ feje az anyaszentegyháznak, mint látható feje, mint az elsõ új ember, kiben és ki által mindnyájan megújúlnak és átalakúlnak. Õ az anyaszentegyház teste és ezen testnek minden egyes tagja, a mennyiben õ Lelke által mindenikben mûködik, a tanítók által tanít, a papok által áldozatot tesz, a hivõk által hisz, a bûnbánók által bûnbánatot tart, s így kegyelmét az anyaszentegyház minden tagjaiban kiárasztja (Ágost.). Valamint t. i. az elsõ bûnös ember (Ádám) nem csak magában véve egy személy, hanem magát minden bûnös emberben ismétli, s ezekkel együtt a bûnös emberiség a régi embert, mint egészet képezi: úgy Krisztus is nem csupán magában véve egy személy, hanem ismétli magát az õ híveiben, és velök együtt képezi az Isten elõtt kedves emberiséget, az új embert, mint egészet, s e szerint õ fõ is és test is egyszersmind.
1 Kor 12,13
Mi mindössze véve egy egészet teszünk; mert a keresztségben mindnyájan, bárminõk voltak is külsõ viszonyaink, az újjászületésnek egy és ugyanazon Lelkét vettük, mintegy ugyanazon egy Lélekkel itattattunk, s így a keresztség által egy egészszé, egyszersmind egy testté alakúltunk.
1 Kor 12,14
Hogy különféle adományaink vannak, ez nem gátol abban, hogy összevéve Krisztusban az új emberiséget, mint egészet képezzük; mert az emberi testnek is különféle tagjai vannak, a nélkül, hogy ez által megszûnnék egy lenni.
1 Kor 12,22
p. o. a tüdõ, a sziv stb.
1 Kor 12,23
t. i. a titkos részek, melyek miatt szégyenljük magunkat, mióta azok a gonosz kivánság különös székhelyei lettek (Ágost.). Valamint mi testünknek gyengébb, kevésbbé feltûnõ s kevésbbé tisztes tagjaira még jobban vigyázunk, s még nagyobb gondot fordítunk, mivel azokra különösen szükségünk vagyon: úgy a közönséges hivõket, kik különös ajándékokat nem nyertek, a szegényeket, erõtleneket, betegeket és alsóbbrendûeket a községben nagyrabecsüljük, õket különös szeretettel gyámolítsuk, védelmezzük és ápoljuk, mivel õk a község szükségesebb tagjai (ar. sz. Ján. Teofil. Anzelm.). A nagy tehetségûek, a csodatevõk gyarapítják ugyan az anyaszentegyház külfényét; de ez nálok nélkül is ellehet. A közönséges hivõk ugyan külsõleg nem tûnnek fel, de bensõleg a hit, remény és szeretet erényeivel ékeskednek, melyek nélkül az egyház soha fenn nem állhatna. A szegények, erõtlenek stb. Jézus képviselõi, ki szintén szegénységben és alacsony sorsban jelent meg; õk képezik tehát tulajdonképen az anyaszentegyház magvát, mely nélkül az majdnem üres külhéjjá lenne.
1 Kor 12,24
az arcz, szemek, kezek.
1 Kor 12,24
több bensõ erõt, az egész fentartására nagyobb jelentõséget adván azoknak, melyektõl a külsõ tisztesség megvonatott.
1 Kor 12,25
Isten jelölte ki minden tagnak az egész fentartásához nélkülözhetlen szolgálatot, hogy mindnyájan összevéve, egymást gyámolítsák, s egy czélra közösen mûködjenek.
1 Kor 12,26
E szükségességnél fogva, melylyel minden tag az egészre nézve bír, mindig az egész szenved, ha egyik tag szenved valamit, az egész részt vesz abban, mi egyes tagnak javára szolgál.
1 Kor 12,27
A keresztények összevéve képezik Krisztus testét. Közõletek mindenki tagja az egyes egyháznak, mely ismét tagja az egyetemes anyaszentegyháznak. Senki sem test, hanem csak egy tag. Azért egyik se bízza el magát a másik fölött, mert mindenki szükséges; különös adományainál fogva egyik se tartsa magát kitûnõbbnek; mert épen a legkevésbbé kitünõ tagok legnélkülözhetlenebbek az egésznek fentartására. Senki se igyekezzék olyasmiben mûködni, mi nem az õ rendeltetése, hanem maradjon mindenki azon helyen, mely neki a testben kijelöltetett, és ne annyira magának éljen, mint inkább az egésznek.
1 Kor 12,28
Némelyeknek Isten azon különös ajándékot adta, hogy az õ küldöttei és helytartói lehessenek. Pál itt, úgy látszik, az apostolok alatt a Krisztus által küldött valamennyi szolgákat érti, mint Ján. 20,21. A számok nem látszanak különös elõnyöket jelenteni.
1 Kor 12,28
Lásd a 10. v.
1 Kor 12,28
a tanítók különös adománynyal bírtak arra, hogy másokat a kereszténységben oktathassanak (8. v.).
1 Kor 12,28
segélyezésre rendeltettek a betegek ápolói, különösen azokéi, kik az egyház közköltségén ápoltattak.
1 Kor 12,28
az alamizsna-osztásra és az egyházi javak kezelésére.
1 Kor 12,28
Lásd a 10. v. E két utóbbi szó nincs a görögben, de a 30. v. föltételezi.
1 Kor 12,31
szert tenni. A korintusiakra nézve jobb, hasznosabb adományok voltak a tudomány, bölcseség, jövendölés, gyógyitás, az apostoli hivatal; kevésbbé volt szükséges a nyelvek adománya (lásd a 14. r.), a mennyiben ez kevésbbé fordíttatott a község hasznára.
1 Kor 12,31
És még egy utat mutatok nektek az üdvösségre, mely sokkal jelesebb ama kegyadományok gyakorlásánál, ez a szeretet útja. Ezen út a jelesebb, mert mind ama kegyadományok mellett is elveszhettek, ha nem jártok szeretetben. – Az apostol itt megkülönbözteti a szeretetet a rendkivüli kegyadományoktól; ezek csupán oly kegyelmek, melyek magokban véve, Isten elõtt kedvessé nem tesznek; a szeretet a kedvessé (megigazúlttá és üdvözûltté) tevõ kegyelem.
1 Kor 13
1 Kor 13,1
Bírjam bár a nyelvek adományát a legterjedtebb s legteljesebb mértékben, ha nincs szeretetem, nincs komoly, tevékeny jóakaratom embertársaim iránt, olyan vagyok, mint a zengõ réz; ezen adományok nagy zajt és figyelmet költenének ugyan, de azok nem szereznének nekem semmi becset Isten elõtt, mitsem használnának lelkem üdvére. – „Angyalok nyelvén szólani“ annyi, mint tökéletesen szólani. Mint közlekednek az angyalok egymással, nem tudjuk. A zengõ réz jelentését megfejti az apostol 2. versben, hol a nagy tehetségekkel megáldott, de szeretet nélküli embert – semminek, üresnek mondja; és a 3. v. hol az ilyenrõl azt mondja, hogy adományai hasztalanok lelke üdvére nézve. Lehet tehát valaki bármily tökéletes tanító, hitszónok, tudós, ki mindent ért és tud, a mit tudnia kell: ha nincs szeretet szivében, mitsem ér õ, és hasztalan mind magára, – s hacsak Isten különösen nem intézkedik, – mind másokra nézve is (mert lásd Ján. 16,4–6.).
1 Kor 13,2
Istennek legtitkosabb végzéseit.
1 Kor 13,2
Máté 17,19. Kor. I. 12,10.
1 Kor 13,2
üres, minden erkölcsi becs nélkül való vagyok. A szeretet nagyobbra becsülendõ a csodatevõ erõnél; mert nem a csodatételrõl (lásd Máté 7,22.23.), hanem a szeretetrõl ismertetik meg az igaz keresztény (lásd Ján. 13,35.). A szeretet fölebb áll minden tudománynál; mert mihaszna tud bármit a legügyesebb ember is, ha Istent és felebarátját szeretni nem tudja?
1 Kor 13,3
talán, hogy hírem legyen (Máté 6,1.).
1 Kor 13,3
habár vértanú-halált (vagy akármily önmegtagadást és önsanyargatást) vállaljak is.
1 Kor 13,3
az örök üdvösség elnyerésére. Lásd az 1-sõ jegyz.
1 Kor 13,4
T. i. a ki szeret, az tûrõ stb. Másoktól békével tûr, elviseli, senkinek sem okoz bántalmat, sõt mindenkivel jót tesz, a mennyire lehet, ez az, mi jóformán a szeretet egész gyakorlatát magában foglalja.
1 Kor 13,4
A ki szeret, nem dicsekszik, nem bízza el magát mások fölött, kik tán csekélyebb adományokat nyertek.
1 Kor 13,5
A görög szerint: Nem sérti meg az illendõséget. Nem veti meg a csekélyebb szolgálatokat, mintha ezek az illendõség ellen volnának.
1 Kor 13,5
véletlenség vagy bántalom által.
1 Kor 13,5
A szeretetlen rágalmazók szeme mindig nyitva áll a mások hibájára, mirõl õk romlott szivök szerint itélnek, s bármi csekély látszatból roszat gyanítanak.
1 Kor 13,6
soha sem telik öröme a roszban, hanem mindig csak a jónak örvend. Csak a mi jó, az az igaz, t. i. megáll Isten elõtt; a mi rosz, az hazudság.
1 Kor 13,7
A görög szerint: mindent befödöz; eltakarja felebarátjának minden hiányait, hogy szivét annál inkább megnyerje.
1 Kor 13,7
szivesen hisz minden jót embertársáról.
1 Kor 13,7
mindig a jobbat reményli felebarátjáról.
1 Kor 13,8
A szeretet az örök életben is folyvást tart, habár ott a különös lelki adományok megszûnnek; meg a jövendölések, mivel a jövendõ nem lesz többé elrejtve; meg a különféle nyelvek, mivel a kölcsönös látásban egymást mindnyájan ismerni és érteni fogják; megszûnik az isteni dolgokról való tudomány, a mennyiben ez vizsgál, egybehasonlít, bizonyít, és általán itt még tökéletlen; mert a síron túl fogjuk látni tisztán az igazságot, és pedig az egész igazságot.
1 Kor 13,9
Most még keveset tudunk, s ezt a keveset is tökéletlenûl; s így keveset tudunk a jövendõrõl is, és azt sem világosan.
1 Kor 13,10
a tökéletes állapot az örökkévalóságban.
1 Kor 13,11
Jelen állapotunk olyanforma a jövendõhöz képest, mint a gyermeké a férfiúéhoz képest; nézeteink most még tökéletlenek, mintegy gyermekesek, éretlenek; a síron túl lesznek tökéletesek, érettek.
1 Kor 13,12
Valamint a tûkör által a tárgyat, mely magát abban lerajzolja, nem az õ valóságában, hanem csak ábrázolatában látjuk, és pedig nem egészen tökéletesen és világosan: úgy itt az Istent és igazságot csak annyiban ismerjük, a mennyiben magokat a természetben visszatûkrözik (Rom. 1,20.), és Jézusban, az õ életében és tanitásában megismerhetõk (Ján. 14,9.); tehát nem közvetlenûl, hanem közvetve ábrázolatban, melynél mindig van valami homály, talány és titokszerû, mit egészen átlátni nem lehet, s mindig csak hittel kell fölfogni (Tamás, Teodozius). Másképen lesz ez a tökéletes állapotban; ott Isten elõtt fogunk állani, szinrõl szinre, közvetlenûl fogjuk õt látni, a mint õ tulajdon valóságában vagyon. Lásd a követk. A régiek tûkre tökéletlen volt; azért mondatik itt a visszaadott kép talánynak, homálynak.
1 Kor 13,12
Most Istent csak tökéletlenûl ismerem, azután pedig úgy fogom õt ismerni, mint õ engem ismer. E szavak „a mint õ engem ismer“ vagy „a mint magam vagyok ismeretes“ figyelemre méltók. Ugyanis azt akarják kifejezni: Én azon mértékben fogom Istent megismerni, a mint õ ismer engem, a mint õ igaznak, jónak talál; mert az Isten ismerete elismerése annak (Máté 7,23.), hogy mi hozzája tartozunk, jók, igazak vagyunk. Mi tehát csak annyiban fogjuk Istent látni és ismerni, a mennyiben õ minket jóknak lát és ismer. Ezért van az örök boldogságban fokozat, és a szentek nem mind egyenlõ mértékben boldogok.
1 Kor 13,13
Itt igazzá és szentté a hit, remény és szeretet tesz minket, ott pedig csak a szeretet üdvözít; mert a hit látássá lesz, a remény birássá. Azért legnagyobb a szeretet, mert örök. A hit, úgymond sz. Ágoston, megveti alapját az Isten házának, a remény fölépíti, a szeretet befejezi azt. E három szent erény teszi bennünk az új embert, a mennyiben azok tévelyeinket elháritják, s kivánságainkat és hajlamainkat jóra vezérlik. A hit fölvágosítja és meghódítja elménket; a remény (mely az örökkévaló jókat várja) megerõsít minket (ez élet viszontagságaiban), és elszakítja szivünket a földi javaktól; a szeretet megtisztítja azt, és Istenhez csatolja.
1 Kor 14
1 Kor 14,1
Lásd az elõbbi részt.
1 Kor 14,1
A hasznosabb lelki adományokat (lásd Kor. I. 12,31.) buzgón fordítsátok a község javára, különösen pedig a prófétálás ajándékát. A prófétálás nem annyira a következõ események megjövendölésében állott, mint inkább azon ajándékban, melynél fogva valaki a Szentlélek sugallásából tanított, és olyat beszélt és énekelt, mi által mások jámborságra buzdúlhattak, vagy abban megerõsödhettek (lásd a 3. v. Kir. I. 10. r. 11-ik jegyz.). A prófétálás tehát egyenesen az Isten igéjének hirdetése. Ezen hirdetés jövendölésnek annyiból neveztetik, mivel az Isten igéje beteljesedik, az ember azt saját és mások tapasztalása által igazolva látja, és mivel az Istentõl ihlett hirdetõk tanitásuk bizonyitására némely jövendõ eseményeket olykor határozottan elõre megmondtak. Hogy megérthessük, a mi e részben a jövendölés és nyelvek ajándékának használatáról mondatik, szem elõtt kell tartanunk a gyülekezetek különös mivoltát, melyekben az istenitisztelet tartatott a kereszténység elsõ idejében. Azokban megtörtént, mint pünköst ünnepén (Apost.cs. 2.), hogy a Szentlélek hirtelen betöltötte a hiveket, úgy hogy idegen nyelveken dicsérték az Istent, vagy a mindnyájok elõtt ismeretes nyelveken is épületesen szólottak és énekeltek. A Szentléleknek rendkivüli mûködései arra szolgáltak, hogy a hiveket meggyõzzék Jézus azon szavainak igazságáról, hogy elküldi nekik a Vigasztalót (Ján. 14,16.). Késõbbi idõkben a Szentléleknek ezen, mintegy látható megjelenése nem volt többé szükséges, a mint nem volt szükséges, hogy Krisztus folytonosan a földön járjon. Valamint ránk nézve elég tudni, hogy egyszer a földön járt, úgy a Szentlélek e rendkivüli megjelenései is elegendõk, hogy minket a Szentléleknek a földre lett valóságos eljövetelérõl meggyõzzenek. Sz. Pál tehát itt arra int, hogy a kik ily rendkivüli módon magokat lelkesülteknek érzik, a gyülekezet elõtt a prófétálást elõbbre tegyék az idegen nyelveken való szólásnál, a mennyiben hatalmokban állott (32. v.) tenni egyiket vagy másikat.
1 Kor 14,2
idegen nyelveken szól.
1 Kor 14,4
„Isten“ nincs meg a görögben.
1 Kor 14,5
akkor a Szentlélek eljövetelérõl való bizonyságtétel még dicsõbb leend.
1 Kor 14,6
ha nem világos, kijelentett tanítmányt adok elõ; a négy szó: kijelentés, tudomány, prófétálás, tanítás, ezt jelenti.
1 Kor 14,8
csatakürt.
1 Kor 14,9
hiába, siker nélkül.
1 Kor 14,12
Ezt most alkalmazzátok magatokra is. Miután oly nagyon kivánjátok a lelki adományokat, s oly szivesen éltek azokkal a gyülekezetben, fordítsátok gyakorta a község épülésére.
1 Kor 14,13
mert megtörténhetik, hogy maga épülhet azon, mit a Szentlélek õbelõle szól, de hiányával lehet azon adománynak, hogy azt mások elõtt is érthetõ nyelven érthetõvé tegye. Lásd Kor. I. 12,10. 12-ik jegyz.
1 Kor 14,14
egyesûlve a Szentlélek Istennel.
1 Kor 14,14
az, mit én értek, másoknak mitsem használ, mivel õk azt nem értik. Haszon nélkül vagyon, itt nem az imádkozó haszna, hanem mások haszna, épülése értetik, mint ez a következõbõl világosan kitûnik, hol az apostol oly imádkozást kiván, hogy azt a hallgatók is értsék, az Ament rá mondhassák és épûlhessenek (15. 16. 17. v.). Teodoret.
1 Kor 14,15
Úgy akarok imádkozni és énekelni, egyesûlve a Szentlélekkel, hogy engem mindnyájan megértsenek. Pál itt magáról ismét a többi keresztények nevében szól.
1 Kor 14,16
a nélkül, hogy egyszersmind megértenének (15. v.).
1 Kor 14,16
azaz, ki a nyelvnek, melyen te szólasz, sem kifejezését, sem értelmét nem tudja.
1 Kor 14,17
hálát adhatsz ugyan. Az áldás és hálaadásról való fogalmak együvé tartoznak.
1 Kor 14,18
A görög szerint: hogy mindnyájotoknál jobban tudok nyelveken szólani (hogy a nyelvek adományát nagyobb mértékben birom, mint ti, mindnyájan). Az apostolnak arra nagyobb szüksége is volt, mint mindnyájoknak; mert õ különféle népeknek hirdette az evangéliomot.
1 Kor 14,19
szándékom szerint mások épülésére.
1 Kor 14,20
minõk akkor lennétek, ha nem tudnátok megitélni, hogy sokkal jobb épületest imádkozni és énekelni, mint a mit nem értenek.
1 Kor 14,20
oly kevéssé gonoszok, mint a kisdedek.
1 Kor 14,22
A 21. és 22. v. értelme ez: Izaiás prófétánál irva vagyon, hogy Isten a kaldeusokat idegen nyelvökkel viszi az izraelitákhoz, hogy ezeket megfenyítse, és hogy ezek e feltünõ fenyíték után sem indittatnak jobbulásra (lásd e prófétai hely értelmezését). Ebbõl megtudhatjátok, hogy az idegen nyelvek feltünõ jelekûl adatnak a hitetlenek megbüntetésére, minõk akkor az izraeliták voltak, nem pedig a hivõk számára; ezek számára vannak a prófétálások, épûletes beszédek. – Az izraeliták is, mint hivõk, elõször jövendöléseket, intelmeket fenyegetéseket nyertek; de mivel ezekre nem hallgattak, Isten a fenyiték csodáját küldötte rájok egy idegen nyelven szóló nép által. Az apostol ezen hely fölhozása által nem akar egyebet mondani, mint hogy a Szentlélek által adott nyelvek csupán csodajelek, a végre adatvák, hogy a gonosz akaratú hitetlenek rendre utasittassanak, és Istennek bekövetkezett föllépésére figyelmeztetve legyenek (lásd a 2-ik jegyz.); a hivõk és a jóakaratú (t. i. a roszban megnem átalkodott) hitetlenek prófétálások (tanitások, intelmek) által ébresztendõk és megnyerendõk (lásd a követk.). – A fönebbi prófétai idézet törvénybõl vettnek mondatik, mivel a törvény szó alatt az ó szövetség könyveit összesen értették (Ján. 10,34. 15,25. Rom. 3,19.). Egyébiránt e vers is inkább értelme, mint szavai szerint idéztetik.
1 Kor 14,23
olyanok, kik nem rosz akaratúak és megnyerhetõk. Hogy nem rosz szándékúak, mutatja már belépésök is a gyülekezetbe.
1 Kor 14,23
mivel mindenik más nyelven szól.
1 Kor 14,24
Lásd a 2-ik jegyz.
1 Kor 14,24
ki nincs megátalkodva.
1 Kor 14,24
meggyõzetik megczáfoltatik az igazság meggyõzõ ereje által, valamint a titkos bûnök felfedezése által, mi sz. Ireneus bizonysága szerint, az elsõ keresztények gyülekezetében gyakran csodálatos megtéréseket vont maga után.
1 Kor 14,25
A fölhozott prófétálások, intelmek és tanítások által egy ily hitetlen, belseje legmélyében megilletõdve, szivét egészen föltárva látandja. Mi õt arra indíthatja, hogy Isten dicséretére fakadjon, bûnbánatra indúljon, és megvallja, hogy a mindenható Isten szól tibelõletek. – Abból, mit az apostol e részben az idegen nyelven való könyörgésrõl és éneklésrõl mond, az értetlen emberek azt következtették, hogy az ellenvetésûl szolgál a kathol. anyaszentegyházra nézve, mely a szent miseáldozatot és szentségeket latin nyelven ünnepli és szolgáltatja ki. E következtetés alaptalanságának belátására nem kell valami éles szem. Ugyanis mirõl szól az apostol és mire czéloz tulajdonképen az õ tilalma? Világosan csak arra, hogy semmi érthetetlent, a mi nem épületes, semmit idegen nyelven, a mi tolmácsolva nincs, ne imádkozzanak. Ha pedig ez így van, vajjon a mise és szentségek latin imádságai valami érthetlenségek-e? nincsenek megmagyarázva, tolmácsolva? Szégyen rád nézve, ha elõtted érthetlenek. Ez azt mutatja, hogy nem tanultad azokat érteni, habár azok elõtted gyakran értelmeztettek, és ezer módod van könyvek és szóbeli tanitás által azok megértésére. Te a szóban ütközöl meg, mivel annak jelentését nem érted; ha értenéd, a szó elõtted közönyös lenne. A kathol. anyaszentegyház soha sem imádkozik valami érhetetlent; mert az õ nyilvános, mindig elõfordúló imádságai, áldásai stb. oly gyakran megmagyaráztatnak, hogy csak a hanyag és roszakaratú mondhatja azokat érthetleneknek; a nem gyakori imádságok, az alkalmi könyörgések, az úgynevezett közajtatosságok, litaniák stb. majd minden nemzetnél nemzeti nyelven mondatnak; nem is említve a tanitásokat, intelmeket stb. miket az apostol különösen szemei elõtt tartott, mert ezek mindig nemzeti nyelven tartatnak. De nem volna-e jobb, ha a mise, szentségek mind nemzeti nyelven szolgáltatnának ki? Nem. Fontoljuk meg. Nem lélekemelõ-e, ha az Isten országában, melyben egy érzelemnek, egy nyelvnek kellene uralkodni, mint kezdetben volt (Móz. I. 11,1.), ha már ez nem lehet, ennek legalább jelképe megmarad? Nem gyönyörûség-e, ha egy család minden gyermekei egy nyelven szólanak, ha az atya egy nyelven szól gyermekeihez, jelentve nekik ez által, hogy mindnyájoknak, habár nem egynyelvûek is, a hit és szeretet egy beszédével kell egymáshoz szólaniok (Ap.cs. 2. r. 7-ik jegyz.)? S mi lenne az elõny, ha az imádságok mind nemzeti nyelven mondatnának? Érthetõbbek lennének-e olyan elõtt, ki azok tartalmát fel nem fogja? Nem ûznének-e sokan gúnyt a szent dolgokból, melyeket nem értenek? És ha csakugyan oly sok függ a szó után való hallástól vagy értéstõl, el lehet-e ezt mindig érnie, habár nemzeti nyelven szólanak is az egyházban? Vajjon a kik hátúl állanak egy nagy templomban, hallhatnak-e, érthetnek-e minden szót? Vagy ezek kedvéért, és hogy minden szó hallható legyen, a szószéken kellene az áldozatot bemutatni, keresztelni, bérmálni stb.? Oh ti szavakon kapkodó emberek! Nem mondja-e ugyanazon apostol (Kor. II. 3,6.), kit ti értetlenségtek mellett szerettek idézni: A betû megöl, a lélek az, mi megelevenít.
1 Kor 14,26
Ha összejöveteleteknél a Szentlélek rendkivûli módon munkálkodik bennetek, úgy hogy egyik énekre, másik intelemre, harmadik idegen nyelven való imádságra, negyedik valami ismeretlen tény vagy jövendõ kijelentésére, ötödik értelmezés közlésére érzi magát lelkesedettnek, mindenki tevékeny legyen, csakhogy ez úgy menjen végbe, hogy a többiek az által épûljenek. Jól meg kell különböztetni az elsõ keresztények összejöveteleit a késõbbi idõbeliektõl, netalán valaki azon hamis következtetésre csábíttassék, hogy ezekben is annak kell meglenni mi azokban volt. A Szentléleknek ama rendkivüli mûködése nem volt lényeges, és minden idõre kitûzött feladata a keresztény községeknek, és nem is lehetett, mivel ez csak a Szentlélektõl függött, ki különösen az elsõ idõben akarta oly rendkivüli módon kitûntetni mûködését (2-ik jegyz.). Az tehát, mit az apostol itt és alább erre nézve rendel, szintén csak ezen idõket érdekli, s igen helytelen következtetés, azt vélni, hogy minden idõk keresztény gyülekezeteiben ugyanennek kell vagy lehet történni.
1 Kor 14,27
Midõn idegen nyelven szólanak stb.
1 Kor 14,28
ki idegen nyelven tud imádkozni vagy énekelni.
1 Kor 14,29
Lásd a 2-ik jegyz.
1 Kor 14,29
szintúgy egymás után (27. 31. v.).
1 Kor 14,29
A többiek, kik a prófétálás ajándékával bírnak (Kor. I. 12,10.), itéljék meg, vajjon a mi elõadatik, valóban isteni jövendölés-e? Mint próféták, a megválasztás ajándékával bírtak e tekintetben (Lásd a 37. v.). A többiek alatt itt nem lehet érteni átalán a népet, hanem csak a próféták osztályát; mert a mihez valaki nem ért, arról nem hozhat itéletet.
1 Kor 14,32
Ezt a rendet tarthatjátok; mert a Lélek, ki különféle módon mûködik a prófétákban, nem bõsz, korlátlan lelkesedés, mint a pogányoké, hanem egyesûlve akar az ember lelkével, tehát az õ szabadakaratával mûködni, ennélfogva akaratához alkalmazkodik, úgy hogy a prófétálótól függ, meg akar e szûnni a szólástól, vagy sem. Igy tartották vissza magokban Jónás (1. r.), Jeremiás (1,6.) Mózes (Móz. II. 4. r.) hosszabb ideig a jövendölés adományát. Lásd ismét ebbõl, hogy Isten mindazt, mit az emberre nézve munkálni akar, az emberrel együtt munkálja.
1 Kor 14,33
mert az Isten a rend és egyetértés kedvelõje.
1 Kor 14,34
A görög szerint: asszonyaitok.
1 Kor 14,34
Minden asszony, még az is, kinek prófétálási ajándéka van (Apost.cs. 21,9.), az egyházban ne emeljen szót, hanem férjének legyen alárendelve, mint a törvény parancsolja (Móz. I. 3,16.). Az asszonynak férfiak között szólani a szerénység és alázatosság ellen is volna (Anzelm.).
1 Kor 14,36
Talán ti vagytok az anya-község, vagy az egyetlen község, hogy feljogosítva higyjétek magatokat, szólást engedvén asszonyaitoknak, az egyházban így rendelkezhetni?
1 Kor 14,37
Mindaz, kinek prófétálási adománya van, azonnal meg fogja érteni, hogy ezen rendeléseim Istentõl vannak.
1 Kor 14,38
elvettetik az Istentõl. A görög szerint: ám legyen tudatlan. (De ez csak az õ kárára leszen).
1 Kor 14,39
A nyelvek adománya ne gátoltassék, hanem a kijelölt határok között használtassék.
1 Kor 15
1 Kor 15,2
Hiába az hiszen, ki a hitet nem kapcsolja össze jócselekedetekkel.
1 Kor 15,3
Lásd Rom. 3,21–26.
1 Kor 15,4
Lásd Jónás 2,1. és a bevezetést e prófétához.
1 Kor 15,5
sz. Péternek (Kor. I. 9,5.) Vesd össze: Luk. 24,34.
1 Kor 15,5
a tizenegynek, mert Júdás nem volt többé közöttük. A görög szöveg tizenkettõt mond; e szám által sajátképen nem az apostolok mennyiségét, hanem, mint az új szövetségi könyvekben gyakran elõfordúl, átalában értvén az apostolokat, úgy mint a kik kezdetben tizenketten voltak.
1 Kor 15,6
Lásd Máté 28,16.17.
1 Kor 15,7
az ifjabbnak (Máté 10,3.). Ez közönségesen átalán csak Jakabnak neveztetik, mivel az idõsbik nem sokáig élt. E megjelenésrõl egyébiránt csak itt van szó.
1 Kor 15,7
Valamennyi apostolnak Krisztus kevéssel mennybemenetele elõtt még egyszer megjelent (Márk 16,19. Luk. 24,51. Apost.cs. 1,4. s követk.).
1 Kor 15,8
Pál idõtlen szülöttnek nevezi magát, mivel, mint a 9. v. mondja, Isten anyaszentegyházát üldözte, következõleg ép oly kevéssé érdemli, hogy apostolnak neveztessék, mint az idõtlen szülött arra, hogy embernek mondassék. Lásd ez eseményrõl Ap.cs. 9,1. s követk.
1 Kor 15,10
többet, mint amazok, egyenkint véve.
1 Kor 15,10
A görög szerint: mely velem van. Ebbõl kitûnik, hogy az emberek jócselekedeteinél az isteni kegyelem és az emberi szabadakarat együtt mûködik, és hogy a kegyelem hatását az ember szabadakarata, hozzájárulása nélkül várni nem lehet.
1 Kor 15,11
E vers a 8. verssel van összefüggésben. A 9. és 10. v. közbe van vetve, úgy hogy értelme ez: Bárkik voltak is tanúi az õ feltámadásának, az alapigazságúl hirdettetik és elfogadtatik.
1 Kor 15,13
Ha egy ember sem támad fel, akkor Krisztus, mint az elsõ új ember (21. v.) sem támadhatott fel; mert a mi mindenkitõl meg van tagadva, meg van az egyesektõl is.
1 Kor 15,14
Ha Krisztus a halált meg nem gyõzte, akkor a bûnt sem gyõzte le, s így az õ áldozata nem tett ezért eleget; mert a halál a bûn következése és büntetése. Ha pedig Krisztus a bûnt nem törölte el, akkor csak hiábavaló üres szó az, midõn hirdetjük, hogy benne bûnbocsánatunk és örök életünk vagyon, s így ebben a ti hitetek hiábavaló semmiség (Ar. sz. Ján.).
1 Kor 15,18
a Krisztusban való hitben.
1 Kor 15,18
bûneik miatt örökre elkárhoztak.
1 Kor 15,19
mert a nem-keresztényeknek nem kell kínokat és üldözéseket szenvedni, ezenfelül élvezik a világ kéjeit és örömeit, úgy hogy legalább itt némileg boldogok; míg a keresztények, ha nincs feltámadás és bûnbocsánat, nemcsak a síron túl, hanem már itt is boldogtalanok volnának.
1 Kor 15,20
Midõn az ó szövetségben az aratás zsengéje áldozatúl bemutattatott, ez képviselte az egész terményt, s azzal ez is együtt föláldoztatott. Hasonlóképen Krisztus is nemcsak hogy az elsõ feltámadott ember, hanem mindazon emberek, kik hozzája tartoznak, vele együtt feltámadnak, és õ nem csak kezdete, hanem alapja is mindnyájok feltámadásának. Lásd Kolossz. 1,18. Apost.cs. 26,23. Jel. 1,5.
1 Kor 15,22
Az ember, Ádám által jött a halál e világra (Rom. 5,12.), az ember, Krisztus által a feltámadás; mert mivelhogy az õ feltámadása legteljesebb és legvilágosabb bizonyíték arra, hogy õ, mint Istenember, a bûnt halál-áldozata által eltörölte, és annak következését, a halált legyõzte: úgy az õ feltámadásának mindazok föltámadását maga után kell vonnia, kik hozzája tartoznak. – Valamint e helyen csak azon halálról van szó, melyet Ádám bûne eléidézett, úgy egyszersmind azon üdvözítõ fölelevenitésrõl, mely Krisztus által eszközöltetik, tehát csak a minden igazak dicsõséges feltámadásáról. Megjegyzendõ: hogy Ádám bûne nem idézhetett elõ oly halált, mely teljes megsemmisítés lett volna, mert Isten mûveit a teremtmény teljesen el nem ronthatja; a halálnak tehát azon következése sem lehetett, hogy a testnek a lélektõl mindörökre elválva kellett volna maradnia, mert ez teljes megsemmisítése leendett az embernek, mint embernek, ki természeténél fogva, nemcsak halhatatlan lélekbõl, hanem testbõl is áll. A meghalt emberek tehát mindnyájan nem maradhatnak egészen a halálban, hanem természetöknél fogva, mivel t. i. az Isten Fiának isteni igéje által testbõl és lélekbõl álló emberekké teremtettek, fel kell támadniok test szerint, s ennek ismét a lélekkel kell egyesûlnie. Igy tehát mindeneknek, igazaknak és gonoszaknak, az isteni Ige erejénél fogva fel kell támadni. Kettejök között csak az a különbség, hogy amazok Krisztusban, azaz, mivel az õ részestársai, õbenne, s úgy, mint õ, dicsõségesen támadnak fel; míg a gonoszok csak az isteni Ige által velök közlött emberi természetnél fogva, csupán emberiségökben, tehát Krisztus nélkül, a bûnben, a bûn gyalázatában és inségében támadnak fel. Ezen különbségre nézve mondja aquinói sz. Tamás: hogy az Isten Fia a jókra nézve érdemszerzõ, mindenekre nézve pedig (mint ki által minden teremtetett), eszközlõ oka a feltámadásnak.
1 Kor 15,23
itéletre leendõ eljövetelében. Máté 24,27. s követk. A görög szerint: kik Krisztushoz tartoznak az õ eljövetekor.
1 Kor 15,24
Azután, az egyetemes feltámadás után lesz vége a világnak, mely a bûn által Istentõl elszakasztatott; mert Krisztus váltságmûvének utolsó cselekvénye, a feltámadás által (Ján. 5. r. 24-ik jegyz.) minden be van fejezve, úgy, hogy Krisztus az emberiséget Istennek visszaadhatja, mely fölött a bûnnek és halálnak, a test- világ- és ördögnek minden hatalma megszûnik, Pál mondja: Istennek és az Atyának; mert az emberiség azután átalában az Istennek, a három isteni személynek vettetik alá, de különösen az Atyának, a mennyiben Krisztus szentséges emberisége az Isten Fiával egyesûlve van, s így tehát ezen, a Fiúval egyesûlt szent emberiségben az egész megváltott emberi nem az Atyához különös, és pedig fiúi viszonyba lép.
1 Kor 15,26
Krisztusnak, mint Megváltónak, addig kell mûködni és anyaszentegyházát kormányozni, mig Isten erejében az Isten országának minden ellenségeit legyõzi, mint ezt már a Zsolt. 109. megjövendölte. A halál, ki szintúgy ellenség, mert a bûnnek következése és büntetése, legutóljára fog megsemmisíttetni.
1 Kor 15,27
Mindazáltal, akarja Pál mondani, mivel a Fiúnál van minden hatalom, azért nem kell hinni, hogy az Atya mindenrõl lemondott, vagy épen magát a Fiúnak alávetette, mint ez földi atyáknál gyakran megtörténik, midõn a hatalmat és birtokot átadják fiaiknak. Az apostol szükségesnek tarthatta e megjegyzést tenni a pogányságból megtért keresztényekért, kik a Krisztus uralmánál talán a pogány hitregére gondolhattak, mely szerint Jupiter az õ atyját, Saturnust, birodalmától és tekintélyétõl megfosztotta.
1 Kor 15,28
Miután pedig minden ellenség legyõzetik, és minden emberek, valamint az angyalok a Fiúnak alávettetnek, akkor õ maga is alá lesz vetve Istennek, hogy Isten legyen az egyedûl uralkodó, és minden közvetlenûl tõle függjön. – Mivel Krisztus az újjászületett, a megváltott emberekkel képezi az új emberiséget, az új nemzedéket, s õ, mint fõ, a testtõl el nem választható: igen természetes, hogy õ is alája lesz vetve Istennek, mint ez új nemzedék minden egyes tagja; azonban ez alávettetés tulajdonképen csak az õ emberi természetére vonatkozhatik. E kifejezés „hogy Isten legyen minden mindenekben“ Istennek a teremtmények fölötti tökéletes uralmát jelenti.
1 Kor 15,29
Ezen vers különféleképen értelmeztetik. A nyelvszokással és összefüggéssel leginkább megegyezõ, ha e szót „megkeresztelkednek“ képletesen e helyett vesszük „szenvednek,“ mint azt Krisztus is vette (Luk. 12,50.), mert egészen erre vezérel a következõ vers, hol Pál saját nevében kérdi: miért veszélyeztesse magát, szenvedjen õ is tulajdon és mások üdvéért, ha nincs föltámadás a halálból, nincs folytonos tartandósága (lásd a 31-ik jegyz.) a testnek és léleknek (Carthus. Justin. Tirin. Bellarmin.)? E felfogás szerint, jelen vers az elsõ keresztények azon hitét fejezi ki, hogy a megholtakon a bûnbánat cselekvényei által segíteni lehet. Mások (Tertull. Anzelm. Calmet) szerint, némely tévhitûek, kik a feltámadást tagadták, keresztség nélkül elhunyt barátaik javára magokat megkereszteltették, hogy ennek eredményében azok részesûljenek. Pál, a nélkül, hogy ezen szokásukat helyeslené, ebbõl egy bizonyítékot merít ellenök a feltámadás mellett, megmutatván nekik, hogy ez a keresztség szükségképen a lélek halhatatlanságát, s így a test föltámadását is föltételezi, mivel e kettõt egymástól nem lehet elválasztani. Ismét mások (Morus Sándor, Scholz) szerint, itt a többes szám „a holtakért“ egyes helyett veendõ „a halottért, t. i. Krisztusért,“ mint Máté 27,44. úgy hogy értelme ez lenne: Mily balgatagúl cselekedtek azok, kik egy meghalt Krisztus religiojának hiveiûl vallották magokat. Ezen értelmezés szerint, Pál minden keresztényekrõl szólott volna, holott pedig világosan csak nehányan forogtak elméjében. Ha mindnyájokról akart volna szólani, s a halottak alatt Krisztust érteni, akkor másképen fejezte volna ki magát. Ez értelmezés az összefüggéssel is ellenkezik, mert a következõ versekben világosan mások javára szolgáló, saját szenvedéseirõl beszél. Mivel ezeket az „is“ szócska által az elõbbi verssel is kapcsolatba hozza, úgy látszik ott is a halottakért való szenvedésekrõl és töredelmi cselekvényekrõl van szó.
1 Kor 15,30
Lásd Kor. II. 1,8. s követk.
1 Kor 15,31
halálos veszélyben vagyok.
1 Kor 15,31
E szó nincs a görögben.
1 Kor 15,31
Azaz: a mily igaz, hogy dicsekedhetem veletek, kiket Krisztus hitére vezérlettem.
1 Kor 15,32
Némelyek (Ar. sz. János, Ambr.) azt hiszik, hogy Pál Efezusban valósággal vadállatok elé vettetett, mint ez több vértanúval történt. Mások (Teofil. Anzelm.) a vadállatok alatt a hitetleneket értik, kik Efezusban ellene támadtak (Ap.cs. 19,29.). E közbevetés: „emberi módon szólva“ az utóbbi véleményt teszi valószinûbbé. Mintha mondaná: Midõn elvadúlt emberekkel, kik, emberi módon szólva, vadállatoknak neveztetnek, viaskodtam stb.
1 Kor 15,32
ha nincs feltámadás a halálból, s azért általán nincs folytatása életünknek a síron túl? Megjegyzendõ: miképen Pál a test feltámadásával a lélek halhatatlanságát egybekapcsolja, és értésünkre adja, hogy errõl sem lehetne szó, ha amaz be nem következnék. Hasonlóképen bizonyította be egykor Krisztus is (Máté 22,32.) a lélek halhatatlanságából a test feltámadását. Mind a kettõ szükségképen együvé tartozik, mert sem a lélek sem a test külön nem teszi az embert, hanem a test és lélek együtt, és ha az embernek (tökéletesen) élni kell, testileg és lelkileg kell folytatnia lételét. Ezen igazságot az egész õskor elismerte, és mindenkor, valahányszor átalán a folytonos életrõl hitét kifejezte, ezt a testre és lélekre nézve értette; csak az ujabbkori bölcsészet lett oly egyoldalú és felüleges, hogy a test föléledésérõl szóló igazságot teljesen mellõzvén, csak a lélek halhatatlanságáról beszél derûre-borúra, nem gondolva meg, hogy ez által az ember megszûnik ember lenni.
1 Kor 15,32
Lásd Izai. 22,13. Préd. 5,17. Bölcs. 2,6.9.
1 Kor 15,34
Igy találtatik több latin kiadásban: evigilate juste, – justi, igazak helyett.
1 Kor 15,34
nem tudják, vagy nem akarják tudni, hogy Isten elég hatalmas a halottakat feltámasztani.
1 Kor 15,36
Pál ellenvetésképen mondja: Igen, de a test elrothad a sírban, s számtalan sok részre oszlik fel és szóratik szét, mikép lehet az, hogy a halottak feltámadjanak? Pál erre így felel: Ezt következtetni balgatagság, mert a test föloszlása a halál után nemcsak nem gátolja annak jövendõ feltámadását, de sõt inkább meg is kell elõznie, hogy a feltámadás bekövetkezzék. Úgy áll a dolog a testek eltemetésével, mint a búzavetéssel. Valamint ez nem csirázik ki, nem éled föl, hacsak elõbb rothadásnak nem indúl: úgy a testnek is el kell rothadni, mielõtt újra föléled. Mivel a testek és búzaszemek föléledése között oly nagy a hasonlatosság, méltán neveztetik a halottak nyughelye, a temetõ, Isten szántóföldének.
1 Kor 15,37
A mag nem az a test, nem az a növény maga, melynek elõteremni kell, hanem csak egy szeme valamely terményfajnak. Úgy a lélektelen hulla is nem ugyanazon nemû test, mint a hogy feltámadni fog.
1 Kor 15,38
Isten mindenféle magnak azt a tenyésztõ testet adja, melyet a teremtéskor mindenkinek adni akart; hasonlóképen (lásd a 42. v.) minden emberi testet azon módon fog feltámasztani, melyet isteni végzésében elrendelt.
1 Kor 15,42
A 39–42. versek értelme ez: Valamint már itt a földi testek egymástól különböznek, és a földiek az égiektõl (naptól stb.), sõt ezek is egymás között különnemûek: úgy a halottak feltámadásakor is a feltámadó test másnemû lesz, mint a földön volt; a mi testünk fog ugyan, és nem más, de átváltozva, feltámadni, és a feltámadó testek egymás között ismét különbözõk lesznek. Mint fog átváltozni, s mint lesz különbözõ, kitûnik a következõbõl.
1 Kor 15,42
Eltemettetik a test rothadásra, feltámad, hogy soha többé el ne rothadjon, hanem örökké tartson (Ar. sz. Ján. Ambr. Anzelm.)
1 Kor 15,43
a halálnak éktelen, minden tisztességtõl megfosztott állapotában.
1 Kor 15,43
tekintélyben, fényességben.
1 Kor 15,43
mint tehetetlen, lomha test temettetik el, mint erõteljes, gyors és élénk támad fel.
1 Kor 15,44
mely evett, ivott, aludt, emésztett, fáradott és súlyát érzette.
1 Kor 15,44
Lelkinek mondatik a test, úgymond sz. Ágoston, nem mintha szellemmé változnék át, hanem mivel a léleknek teljesen alá lesz rendelve, menten minden gyarlóságtól, szennytõl, és örökké tartand. A választottak lelki teste Jézus Krisztusnak föltámadása utáni testéhez lesz hasonló, mely valóságosan látható és tapintható test volt, de egyszersmind oly szellemi, hogy hirtelen helyrõl helyre átmehetett, és más testeken is áthathatott (Luk. 24,36.39. 19-ik jegyz.).
1 Kor 15,44
A görög szerint: Van állati test, van lelki test is.
1 Kor 15,45
Lásd Móz. I. 2,7.
1 Kor 15,45
Az elsõ ember teste élõ lélekkel volt megáldva, melyet maga Isten lehelt beléje; Krisztus teste, a második vagy utolsó Ádámé (47. 49. v. Rom. 5,14.) elevenítõ lélekkel bírt. Ádám lelkének vagy szellemének az õ testére nézve az a tulajdona volt ugyan, hogy annak élete lett, de nem tarthatta fenn az õ életét, hanem nála, mint minden más állati testnél, szükséges volt, hogy a test tápláltassék, és Ádám ennyibõl ártatlanságának állapotában is állati testtel bírt. Máskép volt ez Krisztusnál. Midõn õ munkáját elvégzette és megdicsõülendõ vala, az õ emberi lelke elevenitõ szellemmé lett, azaz, azontúl (feltámadásában és azután) nem csupán a test élete volt, hanem annak életet szerzõ és fentartó alap-oka, úgy hogy az õ teste, menten minden természeti szükségtõl, csak a lélektõl függött, mely maga az Istenbõl élt, s az õ természetében részesûlt (lásd a 44-ik és 49-ik jegyz.).
1 Kor 15,46
Az érzéki, a természeti mindig szükségképen megelõzi a szellemit, az alsó a felsõ fokozatot. Azért elõzé meg szükségképen az ó szövetség érzéki religioja a lélek és igazság új szövetségi religioját.
1 Kor 15,47
A görög szerint: a második ember mennybõl való Úr. Értelme ez: Az elsõ ember földbõl alkottatott (Móz. I. 2,7.), és azért az õ teste földi, a földhöz viszonyban áll, a földrõl kell magát táplálnia és fentartania, és részt vesz annak természetében és minõségében. A második ember, Krisztus, mennybõl leszállva (Ján. 3,13.), természet fölötti módon egy szeplõtelen szûz méhében testesûlt meg, s annyiból az õ teste ugyan valóságos emberi test volt, a mennyiben a legszentségesebb szûz testében és vérébõl képzõdött, de egyszersmind mennyei volt, mivel e megtestesûlés Istentõl természet fölötti módon származott. Testének mennyei tulajdonait még feltámadása elõtt kitûntette Krisztus az õ születésében, mi Mária szûzeségének sérelme nélkül történt meg, továbbá dicsõ színe változásában, a tenger fölötti járásában, és testének a kenyér színe alatt való közlésében. De tökéletesen csak bevégzett munkája után kellett azoknak kitûnni, midõn a földiségbõl egészen kivetkezett, és teste csupán mennyei lett. Épen így van az õ emberi lelkével is. Ez fogékony volt ugyan minden emberi behatásokra és érzelmekre, de egyszersmind amaz elevenítõ szellem volt. Mint ilyen, minden szellemi állapot fölött fölemelkedhetett, s Istennel való egyesülésénél fogva, hatalmában állott, hogy a testnek egyedûli éltetõjévé, élet-alapjává legyen, s azt természet fölötti eszközök nélkül csupán önmagából vegye (Máté 4,2.); de lelkének ezen megdicsõûlt állapotja csak bevégzett munkája után vala maradandólag bekövetkezendõ, és akkor történt, hogy az, mint elevenítõ lélek, tökéletesen ki lõn tûntetve és megdicsõitve. Lásd a 47-ik jegyz. Ily módon értelmezik ezt ar. sz. Ján. és Ágost. Lásd Corn. a Lapide.
1 Kor 15,48
Lásd a 49-ik jegyz.
1 Kor 15,48
Valamint a mennyei Krisztus feltámadásában és azután testileg és lelkileg megdicsõûlt: úgy fog az õ egész szellemi nemzedéke is a feltámadásban és az után testileg és lelkileg megdicsõíttetni. Megjegyzendõ az is: Hogy valamint a mennyei Krisztus már feltámadása elõtt is gyakran mutatta magát elevenítõ szellemnek, ki a testet mennyei körébe átvonta: úgy megtörténik gyakran itt is, hogy az õ szentei, Istennel való egyesülésökben, lélek szerint amaz elevenítõ szellemmé lesznek, mely magasan áll a közönséges lelkiállapotok fölött, és testi mivolta fölött uralkodik, s azt megdicsõíti. Minden igaz keresztényrõl is el lehet mondani, hogy ilyen, testöket megelevenítõ szellemök van, a mennyiben, midõn Krisztussal az Oltáriszentségben egyesûlnek, a jövendõ, dicsõséges feltámadás magva elvettetik testeikben (Ján. 6,55. 8,11.)
1 Kor 15,49
egészen tiszta, egészen szent életben, mi kezességet ad a dicsõûlt test feltámadására. A görög szerint: úgy fogjuk viselni a mennyeinek ábrázatát is. A sz. atyák legnagyobb részénél és igen sok görög kéziratban úgy olvasható mint a Vulgátában. A mint a fõ, úgy jár a test is és a test tagjai. Ha egy szellemûek vagyunk vele, akkor õ egy test lesz velünk. Õ részesévé lett természetünknek, mi is legyünk részesei az övének. Valamint belõle az õ megalázódása idejében az Isten egyszülött Fiának fölsége kitündöklött, úgy kell viszszatûkrözõdni bennünk az õ képének. Nekünk fokonkint ugyanazon képpé kell átalakúlnunk, a tiszta fény egyik fokáról a másikra; úgy leszünk az õ megdicsõült testéhez is hasonlókká.
1 Kor 15,50
Az pedig bizonyos, atyámfiai! hogy az állati ember a mennyországot el nem nyerheti, mert a rothatagság nem lehet egyszersmind rothadatlanság. (Teodor. Teofil. Ambr.). A test és vér az állati ember, a földi Ádám képe. Ebbõl megtanúlhatjuk, hogy az örök boldogság nem érzéki élvezetekben áll, és hogy minekünk az érzéki, állati élet szerint meg kell halnunk, és Krisztus lelke szerint élnünk, ha az örök életet elnyerni akarjuk (Ágost.).
1 Kor 15,51
Eddig elõttetek ismeretlen igazságot mondok: Épen, mivel nem viseli magán mindenki a mennyeinek ábrázatát, hanem az állati Ádámét, ennélfogva mindnyájan feltámadnak ugyan, de nem öltöztetnek mindnyájan dicsõséges testbe. A gonoszok is feltámadnak, de nem dicsõségben, mert ez csak a jóknak van megigérve (48. v.). A gonoszok, ugymond sz. Ágoston, rothadatlanúl támadnak fel, de a büntetés kínjaitól marczangoltan (lásd Ján. 5,29. Márk. 9,48.). A görög más olvasás szerint: Nem fogunk mindnyájan aludni (meghalni és eltemettetni), de mindnyájan átváltozunk. Mind a két olvasás nagy tekintélyt nyert az anyaszentegyházban, a nélkül, hogy ez egyik vagy másik mellett kimondta volna határozatát. A Vulgáta olvasása igen jó görög kéziratokban található, különösen a clermonti régi codexben, és igen sok régi latin atyáknál (Tertull. Hilár. Ambr. Jerom. Rufin. stb.), és úgy látszik, hogy az egész latin egyházban csaknem egyedül ez volt használatban. A görög olvasás a görög sz. atyák legtöbb kézirataiban találtatik. Elsõ tekintetre úgy látszik, hogy a két olvasás egymással ellenkezik, de közelebbrõl vizsgálva elenyészik az ellenmondás. Mert midõn a görög azt mondja: Nem fogunk mindnyájan aludni (t. i. azon idõben, mikor Krisztus itélni jõ), ez nem ellenkezik a latin olvasással, mely szerint: mindnyájan föltámadunk; mert a rögtöni átváltozás, melyet az akkor még élõk tapasztalni fognak, épen halála a földi embernek, és föltámadása az újnak, úgy hogy õk is meghalnak és föltámadnak (Zsid. 9,27. Zsolt. 88,49.). Azután, midõn a görög mondja: hogy mindnyájan átváltozunk, ez sincs tulajdonképen ellenmondásban a latin olvasással: hogy nem mindnyájan változunk el; mert a mindnyájok alatt, kikrõl a görög szöveg mondja, hogy átváltoznak, csak a jók, az igaz keresztények érthetõk, mivel Pál közvetlenûl elõbb a mennyország birásáról szól, úgy hogy ezen olvasás egészen egy jelentésû a másikkal: nem mindnyájan változunk el.
1 Kor 15,52
Rögtön (lásd Máté 24. r. 31-ik jegyz.) fog a világbíró megjelenni. A harsona a mindnyájokhoz intézendõ felhivást jelenti, hogy a bíró elõtt jelenjenek meg.
1 Kor 15,52
A halottak mindnyájan halhatatlan testben támadnak fel, és a kik akkor még élnek, hirtelen dicsõûl átváltoznak (ha ugyan igaz keresztényeknek találtatnak). A latin olvasás szerint (54-ik jegyz.) mindenek föltámadásáról van szó, és az alább említett halhatatlanság és rothadatlanság a gonoszokra is vonatkozik. A görög olvasás szerint pedig csak a jók feltámadásáról van szó, a halhatatlanság és rothadatlanság e szerint itt csak a jókra vonatkozik, s a dicsõséget és megdicsõülést jelenti. Egyébiránt csak egy közfeltámadás van. Az igazak erkölcsi feltámadása e pogányság legyõzetése után, sajátlanúl neveztetik elsõ feltámadásnak (Jel. 20,1–6.).
1 Kor 15,54
A görög szerint: Mikor pedig ez a rothatag test felöltözik rothadatlanságba, ez a halandó stb.
1 Kor 15,54
Lásd Izai. 25,8. Az apostol ezt a görög forditásból idézi.
1 Kor 15,55
Lásd e prófétai szavak értelmezését Ozeás 13,14.
1 Kor 15,57
A ki vétkezett, e fullánk által megsértett, és a halált nem kerûlhette el; a mózesi és minden egyéb törvény által, mely nem volt egyesûlve a Krisztusban való hittel, a vétkezés egyre gyakoribb, s az emberek büntetésre méltó volta nagyobb lett (lásd Rom. 5,20.); most pedig a mi Urunk Jézus Krisztus által a benne való hitben tökéletes gyõzedelmet nyertünk. Lásd Ján. I. 5,5.
1 Kor 15,58
keresztény kötelességeitek teljesítésében.
1 Kor 15,58
ha az Úrban, azaz, mint igaz keresztények munkálkodtok. Lásd Máté 5,12.
1 Kor 16
1 Kor 16,1
Lásd Rom. 15,25.26.
1 Kor 16,1
Lásd a bevezetést a Galatákhoz írt levélhez.
1 Kor 16,2
vasárnap (lásd Apost.cs. 20,7.), midõn isteni szolgálatra egybegyûltök.
1 Kor 16,2
tegye a község alamizsna-szekrényébe, a mi adományt szánt a jerusalemi anyaközségnek.
1 Kor 16,4
Ha a gyüjtelék jelentékeny lesz. E szavakkal az apostol buzdítani akarja a korintusiakat, hogy bõven adakozzanak. Hogy szándékozik Jerusalembe utazni, kijeletette Rom. 15,25. is.
1 Kor 16,5
Lásd Apost.cs. 20,1–3. és a bevezetést e levélhez.
1 Kor 16,8
Lásd a bevezetést és Apost.cs. 19,8–10.
1 Kor 16,9
nagy tér munkálkodásra.
1 Kor 16,10
Lásd a bevezetést.
1 Kor 16,11
a miatt, hogy õ még fiatal. Lásd Tim. I. 4,12.
1 Kor 16,12
A görög szerint: A mi Apollo atyánkfiát illeti, igen kértem õt stb.
1 Kor 16,15
az elsõk, kik Akájában a keresztény hitre tértek. Lásd Kor. I. 1,16.
1 Kor 16,15
keresztény-társaik szolgálatára, az idegeneket befogadván, ápolván stb. A Fortunatus és Akaikus nevek nincsenek meg minden görög kiadásban.
1 Kor 16,17
Ezen, tõletek hozzám jövõk, némileg kipótolták azt, a minek hijával vagyok, távollévén tõletek.
1 Kor 16,18
a tieteket is; mert ti is bizonyosan örûltök, elgondolván, hogy az általok hozott levél, nekem örömet szerez.
1 Kor 16,19
az úgynevezett proconsularis Ásiában levõk.
1 Kor 16,19
Lásd Rom. 16,3.5. Apost.cs. 18,2.18.
1 Kor 16,19
E szavak nincsenek a görögben.
1 Kor 16,20
Lásd Rom. 16,16.
1 Kor 16,21
Lásd Rom. 16,22.
1 Kor 16,22
rekesztessék ki az egyházi községbõl, megfosztatván minden kegyelemtõl, s így átok alá essék.
1 Kor 16,22
E szíriai szavak jelentése: Urunk jõ. Az apostol e fenyegetést teszi hozzá: Az Úr eljõ itéletre, és számra vonja mindazt, ki õt nem szereti.
SZENT PÁL APOSTOL II. LEVELE A KORINTUSIAKHOZ.
2 Kor 1
2 Kor 1,2
E versekrõl lásd Kor. I. 1,2.3. – E második levél szerzésérõl lásd a bevezetést az elsõ levélhez.
2 Kor 1,3
Jézus Krisztus Atyja épen azért, mivel Jézus Krisztus Atyja, az iragalmasságnak és minden vigasztalásnak is Atyja; mert minden kegyelem, minden vigasztalás és minden megnyugvás Jézus Krisztus érdemeinél fogva, s az õ és Atyja Lelke által adatik nekünk. Lásd Luk. 1,50. Ján. 14,16.
2 Kor 1,4
Tulajdonképen a görög szerint: a vigasztalás által, melylyel mi is vigasztaltatunk az Istentõl. Értelme ez: Az Isten nekünk (nekem) az õ Lelke által vigasztaló okokat sugall szenvedéseimben, hogy ezen okok által én más szenvedõket is megnyugtathassak.
2 Kor 1,5
Krisztus ezen (fönebbi) szenvedései a Krisztusért való szenvedéseket jelentik, melyek Krisztus megvallásával és az õ tanításának hirdetésével együtt járnak (Ambr.). Az a sajátságuk van a Krisztusért és igazságért tûrt szenvedéseknek, hogy mennyei vigasztalással vannak egybekapcsolva, míg a szenvedésekben, melyeket a világ fiai tûrni kénytelenek, csak kedvetlenség, keserûség és kétségbeesés vagyon.
2 Kor 1,6
szolgál az, mert abból megtanúljátok, hogy az Isten szolgáinak és barátinak osztályrésze itt szorongatás, mely által üdvöket kell munkálniok.
2 Kor 1,6
Az én vigasztalásom a ti vigasztalástok is, az én intésem a ti intéstek is, és így a ti üdvötök is; mert közlöm veletek a vigasztaló okokat (4. v.), melyek engem megnyugtatnak, úgy hogy az én vigasztalásom és intelmem által bátorítást nyertek békével tûrni ugyanazon szenvedéseket, melyeket én is tûrök. Forditásunkban ez: „akár intetünk, a ti intéstekre és üdvösségtekre van az“ csak ismétlése az elõbbinek „akár vigasztaltatunk, a ti vigasztalástokra (van az),“ és nincs meg a görögben.
2 Kor 1,8
Az apostol elbeszéli, mily szorongatás jött rá, s mint vigasztalta õt Isten abban.
2 Kor 1,8
Az apostol amaz üldözést érti, melyet Efezusban az ezüstmívesektõl kellett szenvednie (Apost.cs. 19,23. s követk.).
2 Kor 1,8
a természet és test ereje fölött, nem pedig a kegyelem és lélek ereje fölött; mert másutt (Kor. I. 10,13.) mondja, hogy Isten nem hagy minket megkisértetni a mi (lelki, a kegyelemmel egyesûlt) erõnk felett. Pál halálveszélyt állott ki, mely alatt testiképen összeroskadandott, ha Isten abból ki nem szabadította volna.
2 Kor 1,8
A görög szerint: úgy, hogy magunk is kétségbeestünk életünk felõl.
2 Kor 1,9
mi már a halált, mint a természet útján bizonyosan bekövetkezõt képzeltük.
2 Kor 1,9
ki engem a halálveszélybõl kiszabadít, vagy ha nem, az utolsó itélet napján feltámaszt.
2 Kor 1,11
Reménylem a ti és az én könyörgésem által további szabadúlásomat, minek az lesz következése, hogy azért Istennek sokan hálát adnak, mivel a nekem adott apostoli ajándékok soknak javára szolgálnak.
2 Kor 1,12
Pál okát adja, hogy a korintusiak miért adhatnak különösen hálát, hogy õt nyerték az Istentõl, – mivel azon dicsõsége van, hogy az õ igazi apostoluk lehetett.
2 Kor 1,12
„A szív“ nincs meg a görögben.
2 Kor 1,12
Lásd errõl Kor. I. 2,4.5.
2 Kor 1,13
Ezt (12. v.) igazán írhatom nektek; mert egyebet nem írok nektek, mint a mit már elõbbi levelemben olvastatok, s a mirõl különösen veletek való társalkodásomban magatok meggyõzõdhettetek.
2 Kor 1,13
egész éltetekben.
2 Kor 1,14
A görög szerint: az Úr Jézus napján. Értelme ez: reménylem, hogy állandólag e meggyõzõdésben lesztek, valamint eddig, bár még hiányos és tökéletlen ismerettel, azon meggyõzõdésben voltatok, hogy dicsõségtekre vagyok, t. i. az én apostoli mûködésemnél fogva közöttetek, valamint egykor a közitélet napján is dicsõségem lesztek, t. i. tanulékonyságtok- és készségteknél fogva.
2 Kor 1,15
másodszori nálatok létem által.
2 Kor 1,17
Vajjon e föltételt meggondolás nélkül tettem-e, mivel késõbb véghez nem vihettem? Pál itt és alább azon ellenfeleit tartja szemei elõtt, kik õt könnyelmûnek és biztalannak tartották, mivel igéretét, hogy ismét Korintusba fog menni, nem teljesítette, s kik ebbõl rája, mint tanítóra nézve, kedvezõtlen következményeket vontak.
2 Kor 1,17
emberi, haszonlesõ szándékból.
2 Kor 1,17
hogy majd fölteszek valamit, majd ismét fölhagyok azzal.
2 Kor 1,18
A mint Isten változatlan, úgy az is, mit nálatok tanítottunk, változatlan. Pál visszatér tanitására, mivel némely korintusiak õt azért, hogy igéretét meg nem tarthatta, a tanításban való állhatatlansággal is vádolták.
2 Kor 1,19
mert a mit én segédtársaimmal köztetek Krisztusról és az õ váltságmunkájáról tanítottam, mindig ugyanaz volt.
2 Kor 1,20
Értelme összefüggésben ez: Mi nem mondhatunk róla mást, csak mindig ugyanazt, mivel az ó szövetség minden igéretei teljesedtek benne, a miért ezen teljesedésnél fogva is, mely rajta látható lett, kénytelenek vagyunk Istennek mondani: Amen (azaz, úgy van), a mi dicsõségünkre szolgál, mivel ezen igéretek teljesedése által váltattunk meg. A görög szerint: igérete õbenne „úgy van,“ benne az „Amen“ (a teljesedés és megerõsités) az Isten dicsõségére miáltalunk (a miért Istent hála és engedelmesség által tisztelni tartozunk).
2 Kor 1,21
Értelme összefüggésben ez: A mi tanításunk állandó; az pedig, ki minket és titeket állhatatosakká tesz, a keresztény tanításban és jámbor életben megerõsít, maga az Isten.
2 Kor 1,22
E szavak: ki fölkent minket stb. elõadják, mily erõ által történik a megerõsítés, t. i. a Szentlélek kenete, pecsétje és záloga által, ki a keresztség és bérmálás szentségeiben sziveinkkel közöltetik. A Szentléleknek ezen kegyelmi fölavatása kenetnek neveztetik, mivel sebhedt szivünket meggyógyítja, mind az olaj a sebeket; továbbá pecsétnek, mert megerõsitése annak, hogy Isten fiai vagyunk; és zálognak, mert az biztosítéka örök üdvösségünknek. Megjegyzendõ, hogy ez a biztosíték nem teljes bizonyosság; mert valamint hitünk itt még nem látás, úgy reményünk sem bírása még a reménylett javaknak, s nem bizonyosság azok birásáról, hanem minden bizodalmunk mellett Isten kegyelmében félelemmel és rettegéssel kell munkálnunk üdvösségünket. Lásd Kor. I. 9,27.
2 Kor 1,23
Isten legyen tanúm igazmondásom mellett, hogy nem ingatagságból, hanem csak azért nem mentem még Korintusba, hogy ne legyek kénytelen titeket büntetni, mert el akartam várni, míg megjobbúltok.
2 Kor 1,23
Nem az iránt való kiméletrõl szólok, mintha nekem, ha elmenendettem, a hitgyengeség miatt kellett volna titeket rendre utasítanom, mert a hitben erõsek vagytok; hanem kiméllek titeket, és nem megyek, hogy idõt engedjek nektek más dolgokban jobbúlásra, s így a ti örömeteket és üdvötöket mind a földön, mind jövõre nézve elõmozdítsam.
2 Kor 2
2 Kor 2,1
a mi megtörténendett, ha mindjárt elmentem volna. Inkább akartam várni jobbúlástokra, hogy örömmel mehessek hozzátok.
2 Kor 2,2
mert ha visszaéléstek miatti szomorúságban megyek hozzátok, és kénytelen vagyok titeket a büntetés által megszomorítani, ki fog engem azután fölvidítani, midõn csupán ti, kiket megszomorítanom kellett, szerezhettek nekem örömet?
2 Kor 2,3
Épen azért intettelek titeket elõbbi levelemben, hogy szüntessétek meg a visszaéléseket.
2 Kor 2,3
mert azt fölteszem rólatok, hogy az én örömem nem lesz közönyös elõttetek, s így megjobbúltok.
2 Kor 2,5
Az apostol a vérfertõztetõrõl szól (Kor. I. 5. r.), kit a községbõl kizárt.
2 Kor 2,6
A községbõl való kizárás fenyítéke, melyet a községbõl rajta sokan végrehajtottak, elég neki. A bûnös, úgy látszik, mint különösen a következõ intésbõl, hogy vele szeretettel bánjanak, kitûnik, töredelmesnek mutatta magát; azért parancsolja Pál az õ visszafogadtatását.
2 Kor 2,7
A bûnös megilletõdött az õ gyalázatos tettén való szomorúságtól, töredelmességre indúlt. Igy a büntetés czélja el volt érve; a büntetés neki elengedtethetett.
2 Kor 2,8
A görög szerint: intelek titeket.
2 Kor 2,9
épen oly engedelmesek vagytok-e az õ újra felvételében, mint engedelmesek voltatok kizárásának teljesitésében.
2 Kor 2,10
Ha pedig ti amaz embernek az õ töredelmes érzületéért megengedtetek, én is megengedtem neki, én tehát ezt nem ok nélkül cselekedtem, mert ellenkezõim közöttetek ismét szidalmazhattak volna, hanem midõn megengedtem neki, ez tiérettetek történt, mivel t. i. az õ bûnbánata miatt ti is megengedtetek neki, és én ezt Krisztus Jézus nevében és felhatalmazásából tettem. Lásd Ján. 20,23.
2 Kor 2,11
Beleegyeztem a ti megbocsátástokba, és Jézus nevében feloldoztam õt azon okból is, hogy a sátán hatalmat ne vegyen rajtunk, mi megtörténhetnék, ha mi a bûnöst felette nagy szigor által kétségbeejtenõk; mert tudjuk, hogy a sátán mindent felhasznál birodalma fentartására (Ar. sz. Ján. Teof. Ambr.).
2 Kor 2,12
Troas, tegermelléki város volt Kis-Frígiában. Pál Efezusból való futása után érkezett oda (Apost.cs. 20,1.).
2 Kor 2,12
tér nyílt nekem apostoli mûködésre.
2 Kor 2,13
Lásd a bevezetést a korintusiaknak írt levélhez.
2 Kor 2,14
az Istennek tetszõ evangéliomot.
2 Kor 2,15
mert hivatali mûködésemben mint Krisztus apostola, kedves vagyok Isten elõtt, akár azoknak prédikálok, kik hisznek, akár azoknak, kik hitetlenségökben megátalkodnak; mivel Isten nem az eredmény szerint itéli meg fáradságomat, hanem szándékom szerint.
2 Kor 2,16
halál illata, minek õk a kereszténységet tartják, örök halálra.
2 Kor 2,16
az evangéliom hirdetésére? Én mégis inkább vagyok, mint ama tévtanítók, kik az igaz tanítmányt meghamisítván, titeket elámítani törekszenek. „Oly“ nincs meg a görögben.
2 Kor 2,17
nem önzõ szándékból hirdetjük azt, hanem tisztán, a mint van, és tiszta érzülettel, mint Istentõl kijelentett tanítmányt, lelkiismeretesen az Isten színe elõtt, és mint Krisztus helytartói.
2 Kor 3
2 Kor 3,1
mint elleneimnek közöttetek. Valószinüleg némely hamis tanítók ajánló leveleket hoztak magokkal Palesztinából Korintusba, és ez által pártot szereztek.
2 Kor 3,2
Az én ajánlólevelem ti vagytok, a ti községtek, melyet én alapítottam; a mit értetek cselekedtem, az mélyen be van vésve szivembe, s mindenki megismerheti, mintegy olvashatja rajtatok.
2 Kor 3,3
A ti belsõtökbe, mit mindenki elismerhet, a Szentlélek által a hitet, reményt és szeretetet – a kereszténységet bevéstem (Anzelm.).
2 Kor 3,5
A 4. 5. v. értelme összefüggésben ez: Ha pedig bizodalmam van Istenhez, hogy ti magatok vagytok az én ajánló leveleim, e bizodalmam Krisztustól ered, nem magam erejétõl, mert enmagamtól nem vagyok képes semmi igazi jót gondolni, sõt minden képességem az Isten segélyén alapszik (Justinian).
2 Kor 3,6
ki engemet fölkészített, hogy a Krisztustól alapított új szövetség szolgája (Luk. 22,20.), Krisztus helytartója (Ján. 20,21.), a krisztusi religionak nem a betû-religionak tanítója lehessek. A betû religio az ó szövetség vallása. Igy neveztetik ez, mivel több külsõ szertartása, kevesebb törvénye volt arra, mi a belsõ, lelki átváltozásra szolgálhatott volna, és mivel mintegy külsõ leple, teste volt a szellemnek, melyet Krisztus kijelentett és fölszabadított (lásd Kol. 2,17.), valamint a betû, vagy a szósorozat szellemi értelmet foglal magában, mit meg kell fejteni. A szellem religioja az új szövetség religioja, és azért neveztetik így, mert nem annyira külsõ gyakorlatokból, mint inkább a belsõ, lelki átváltozásra segítõ kegyelemszerekbõl áll. Vesd össze ehhez: Ján. 4. r. 16-ik jegyz. és Apost.cs. 2. r. 5-ik jegyz. A görög szerint: nem a betûnek, hanem a Léleknek.
2 Kor 3,6
a „mert“ szócska kapcsolatáúl pótold ki így: mely lelki religio a legnagyobb jótétemény; mert a betû-religio megöl, a lélek religioja megelevenít. Hogyan öl meg az ó szövetség religioja? Úgy, hogy nemcsak halállal fenyegeti a törvényszegõket, hanem azt nem is akadályozhatja; a mennyiben tanítja ugyan, mi a bûn, de magában véve semmi eszköze nincs arra, hogy a bûnt kerûlni, a törvényt tökéletesen teljesíteni, s magáért a bûnért engesztelést szerezni lehessen, úgy hogy a bûnös kénytelen martalékává lenni a halálnak, melyet megérdemlett. Lásd csupán e törvény elégtelenségérõl Rom. 6,7.8. Gal. 3,21. Az újszövetség religioja megelevenít, mivel kegyelemszerei által nem csak a bûn kerülésére segít hanem azért engesztelést is szerezhet, úgy hogy az ember általa a halálból teljesen kiragadtatik, lélekben és testben feltámadhat. Vesd össze: Ján. 14. r. 5-ik jegyz.
2 Kor 3,7
Az ó szövetség religioja, a törvény, kövekre irottnak mondatik, mivel annak fõrésze, a tíz parancsolat, két kõtáblára volt vésve (Móz. II. 20. r.).
2 Kor 3,7
Midõn Mózes a Sinai hegyrõl visszatért, Istennel való társalgásának következtében orczája oly fényes lett, hogy az izraeliták féltek õrája tekinteni. (Móz. II. 34,29. s követk.).
2 Kor 3,8
A 7. és 8. v. értelme ez: A szolgálat, melyet Isten ily módon rám bízott, dicsõ és fönséges; mert ha már Mózes tiszte, ki a halálthozó betû szolgálatában volt, oly dicsõségre lõn méltatva, hogy orczája fényes lett, nem ugyan mindenkorra, hanem csak rövid idõre, mert a religio is, melynek szolgája vala, csak rövid ideig tartandott: mennyivel inkább méltó az újszövetségi religio szolgájának tiszte arra, hogy dicsõség és méltóság által legyen kitüntetve.
2 Kor 3,9
Kárhoztatás szolgálatának neveztetik Mózes szolgálata, mivel csupán a törvény által a kárhozatot el nem háríthatta. Lásd a 6-ik jegyz.
2 Kor 3,10
Úgy van, a szolgálat, mely az ó szövetségben dicsõ volt, megszûnik az lenni, mivel fényképe elenyészik az új szövetségi szolgák tisztének fölötte nagy dicsõsége mellett.
2 Kor 3,11
E nagy különbségen nem kell megütközni; mert ha az ó szövetség szolgálata, mely nem volt sok ideig tartandó (Galat. 3,19.), annyira megdicsõittetett: akkor annak, a mi maradandó, sokkal inkább meg kell dicsõittetni.
2 Kor 3,13
Mivel tehát reményem van, hogy Isten az én szolgálatomat is megdicsõíti azon áldás által, melyet munkálkodásomra áraszt, tehát mint apostol tartózkodás nélkül, bátran lépek föl, és nem teszek úgy mint Mózes, ki orczájának mulandó fényét az izraeliták elõtt elfödözte, hanem megdicsõítem tisztemet, midõn a keresztény ismeret minden kincsét kitárom. A görög szerint: hogy Izrael fiai ne lássák annak végét, mi elenyészik. Értelme ez: nem teszek úgy, mint Mózes, ki fénylõ ábrázatát befödé, hogy az izraeliták ezen fénynek végét észre ne vegyék, mi bennök félelmet költhetett volna szövetségök mulandósága felõl. – Mózes mindig befödé orczáját a nép elõtt, midõn beszédét elmondotta (Móz. II. 34,33.), hogy, mint az apostol a görög szöveg szerint mondja, a fény eltûnése által Izrael fiai szövetségök mulandóságának gondolatára ne jõjenek. A mélyebb, szellemi okot a 14–16. v. adja elõ. E szerint jelképes cselekvény volt az, mely által ábrázoltatott, hogy az egész mózesi törvény, minden szertartásával, áldozatával, rendszabályával, leple volt a keresztény igazságnak, a magnak héja, melynek le kellett esni, miután Krisztus megjelent, s a szellem ama lepel alól kiszabadúlt. Ezen magasb értelemben fordítja magára Pál a dolgot, mintha mondaná: Én nem rejtem el, mint Mózes, Krisztus igazságát, hanem kitûntetem azt egész dicsõségében.
2 Kor 3,14
De bár mennyire dicsõitem is meg szolgálatomat (lásd 13-ik jegyz.), a zsidók mégsem térnek meg, hanem megátalkodva maradnak. Lásd Zsolt. 68. 24-ik jegyz.
2 Kor 3,14
mert midõn zsinagógájokban az ó szövetséget olvassák, a keresztény igazság, melyet amaz rejt, még mindig el van takarva és titkolva elõttök, a mi igen természetes, mert egyedûl a Krisztusban való hit veheti el e leplet, a mennyiben csak a hivõ láthatja be, mint vonatkozik az egész ó szövetség Krisztusra és az õ országára. Ezzel az apostol egyszersmind a zsidók azon szokására czéloz, melyet õk egész e mai napig fentartanak, midõn a törvény olvasásakor fejökre egy Tallit nevû leplet borítanak.
2 Kor 3,17
mert az Úr lélek, s õ a lélek és igazság religioját adja; a hol pedig lélek és igazság van, ott az ember megszabadúl az ó szövetség minden leplétõl, födelétõl és képeitõl, melyek, magokban véve, nem lélek és igazság, hanem ezeket csak jelképezik, menten a betû szolgaságától (6. v.), és minden szolgaságtól, melyeket a betû-törvény meg nem szûntethetett, a tévely, bûn, gonoszság, kivánság és halál rabszolgaságától.
2 Kor 3,18
S így az igazság állapotába lévén áthelyezve, már itt látjuk mindnyájan az Úr dicsõségét, azaz, épen az õ igazságát közvetlenûl, az ó szövetség képei és szertartásai nélkül, nem ugyan tökéletesen, de mégis úgy, mint a tárgyak tükörben láthatók, és az õ lelke eszközli, hogy az õ egész valójának képét mindig tisztábban és tökéletesebben tûntessük ki magunkon.
2 Kor 4
2 Kor 4,1
Az apostol a 3,7.8. verseire vonatkozik, hol a keresztény lelkipásztori hivatal magas méltóságáról szól.
2 Kor 4,1
Lásd Kor. II. 3,6.
2 Kor 4,2
Pál ama hamis tanítókat tartotta szemei elõtt, kik, hogy magoknak pártot szerezzenek, minden eszközt felhasználtak, ékesszólással léptek föl, csak azt tanították, mi által tetszést reméltek nyerhetni, és más tanitókat, kik Istennek hamisítatlan igéjét adták elõ, mint Pál, álnok utakon rágalmazni és becsmérleni törekedtek.
2 Kor 4,2
hanem midõn az igazságot hirdetem, és ez által magamat, minden, lelkiisméretesen itélõ embernél mint oly tanítót ajánlom, ki csak az Istent tartja szemi elõtt.
2 Kor 4,3
különösen a zsidók elõtt, a lepel miatt (Kor. II. 3,15.) igaztalannak is látszott elõttök.
2 Kor 4,4
a sátán. Lásd Ján. 12,31. s követk. Efez. 6,12.
2 Kor 4,4
kik a sátán szemfényvesztései, a tévely és gonoszság által magokat elámíttatni hagyták, és megátalkodtak.
2 Kor 4,4
hogy a megdicsõült Krisztusról szóló evangéliomi tanítás fénye ne világoskodjék nekik.
2 Kor 4,4
Istentõl Isten, látható alakja a láthatatlan Istenségnek (Filipp. 2,6. Zsid. 1,3.)
2 Kor 4,5
A „mert“ szócska a 2. versre vonatkozik. Nekünk, nekem és az igazi apostoloknak nincs szükségünk semmi ármánykodásra, hogy magunknak párthiveket szerezzünk; mert mi nem magunk dicsõségét keressük, nem magunk tanitását hirdetjük, hanem stb. (Teofil. Oecumen.).
2 Kor 4,5
magunkat pedig, mint olyanokat hirdetjük, kik nektek Jézus erejével szolgálunk, hogy titeket az üdvre segítsünk.
2 Kor 4,6
Az apostol megfejti, mint képezte Isten az apostolokat szolgáivá.
2 Kor 4,6
Lásd Móz. I. 1,3.
2 Kor 4,6
ugyan õ támasztott világosságot sziveinkben, hogy az Isten ismeretének fényét, mely Jézus Krisztus tanításában világoskodik, másokkal is közölhessük (Ambr.).
2 Kor 4,7
Azonban e belsõ világossággal külsõ gyarlóságunk és nyomorúságunk van egybekötve, hogy tanításunk rendkivüli hatása ne nekünk, hanem az Isten mindenhatóságának tulajdoníttassék (Ar. sz. János.).
2 Kor 4,8
következik néhánya a nyomorúságoknak.
2 Kor 4,8
mert Isten fentartja bátorságunkat.
2 Kor 4,9
Vesd össze a 8. 9. versekkel Apost.cs. 14,18. 16,22. s követk. 19,23. s követk.
2 Kor 4,10
Mindig szorongatásban, üldözésben, halálveszélyben vagyunk, mint Jézus, s ez azért történik, hogy egykor a feltámadásban Jézus dicsõ élete a mi testünkön is kinyilváníttassék (14. v.).
2 Kor 4,12
Igy a szenvedés mindhalálig az én osztályrészem, mig ti az által lelki életet, üdvöt, boldogságot nyertek; mivel pedig stb. (13. v.), nem csüggedek el.
2 Kor 4,13
mivel pedig ugyanaz a bizalmam van Isten segélyéhez szenvedéseimben, melylyel a zsoltáros bírt, midõn mondá: Bíztam az Istenben, azért nyiltan megvallottam, hogy õ rajtam segíteni fog: tehát én is bízom az Istenben, és nyiltan kijelentem bizodalmamat.
2 Kor 4,14
A görög szerint: az Úr Jézust.
2 Kor 4,14
A görög szerint: Jézus által.
2 Kor 4,14
nekem veletek együtt dicsõ feltámadást és örök boldogságot fog adni.
2 Kor 4,15
Ez közvetlenûl az elõbbi szavakhoz csatlakozik: és veletek együtt stb.
2 Kor 4,15
mindaz, mit én, mint apostol, teszek és szenvedek, a ti üdvösségtekre szolgál.
2 Kor 4,15
hogy Isten malasztja, mely oly sokakban oly bõven mûködik, Istennek annál nagyobb dicsõitésére szolgáljon, mennél többen ösztönöztetnek arra, hogy Istennek megdicsõülésökért és üdvözûlésökért hálát adjanak.
2 Kor 4,16
mert habár az én testem értetek tett áldozataim és fáradalmaim által fölemésztetik is, de lelkem naponkint megújúl, napról napra új erõt nyer, ha tekinti jövendõ megdicsõülésemet és üdvözûlésemet. – Az Isten szolgájának nincs itt külsõképen nyugodalma, az csak a boldog halál után kezdõdik. A külsõ embernek mindig szenvedés ideje, nagypéntekje van, a belsõ ember mindennap húsvétet, feltámadási ünnepet tart.
2 Kor 4,17
bennünk, a mennyiben reményünk van e dicsõséget megnyerhetni, ha békével tûrünk. – Bármily hajlandó legyen is valaki az õ szenvedését nagynak, sulyosnak és hosszúnak tartani, az mégsem nyom semmit, ha az igazi mérlegre teszszük, s a jövendõ dicsõséggel egybehasonlítjuk. Lásd Rom. 8,18. Péter I. 1,6. s követk.
2 Kor 4,18
a földi szenvedésekre és örömekre. Igyekezzünk tehát helyes látásra szert tenni. A látható dolgok, a földi javak, tisztesség stb. ezt kiáltják: Ne ragaszkodjatok hozzánk, mert mi nem maradhatunk együtt, mivel rajtunk semmi örökkévaló nincs. A ki hegytetõn áll, a völgyben levõ tárgyakat vagy épen nem, vagy alig látja. A ki tehát a földi dolgokat és szenvedéseket magasabb szempontból nézi, alig látja, s alig veszi figyelembe azokat; sõt inkább messzeterülõ kilátásai vannak, melyek õt mindenen túlemelik és megerõsítik.
2 Kor 5
2 Kor 5,1
Lásd az elõbbit. Vigasztalom magamat a jövendõ dicsõséggel; mert tudom stb. Az apostol magáról többes számban szól itt, mint több helyen is.
2 Kor 5,1
a mi testünk. Igen jellemzõleg mondja a görög: sátorlakunk; mert csak addig lakunk abban, míg itt a földön zarándokolunk.
2 Kor 5,1
Ezen örökkévaló ház alatt nem csak azon hely értetik, mely az üdvözûlteknek készittetett mennyországban (Ján. 14,2.), hanem egyszersmind a megdicsõült test is a feltámadás után (Kor. I. 15,35.) Tamás, ar. sz. Ján. Ambr.
2 Kor 5,2
És mindezen remény mellett is óhajtom, a nélkül, hogy elõbb eltemettetném (4. v.), a mennyei lakást megnyerni. Mivel az Úr második eljövetének ideje nem tudatik, bekövetkezhetett volna az az apostol életében is.
2 Kor 5,3
ha különben méltólag felöltözve, nem mezítelenül hagyatva találtatom. Mások így értelmezik: ha különben az igazság ruhájába felöltözve, s jócselekedetekre nézve nem mezítelennek (Jel. 16,15.) találtatom.
2 Kor 5,4
a földi élet különféle nyomorúságai miatt.
2 Kor 5,4
mivel még ezen testben élve szeretném erre a mennyei testet fölvenni, hogy ily módon az én halandó testem rögtön halhatatlanná válnék. Lásd Tessz. I. 4,16.
2 Kor 5,5
E készületrõl, és hogy a Szentlélek miképen záloga a mi dicsõ feltámadásunknak, lásd Rom. 8,11.
2 Kor 5,6
Tehát ezen mennyei lakhelyet várva, minden szenvedés mellett (Kor. II. 4,12. és 18.) sem csüggedek el; mert tudom, hogy az én földi életem csak vándorlás, melyre a valódi élet Isten látásában következik.
2 Kor 5,7
Az apostol fejtegeti az Úrtól távollevõ földi élet állapotát.
2 Kor 5,7
mert itt csak hiszünk az Úrban, de még nem látjuk õt.
2 Kor 5,8
Úgy van, tekintve a mennyei lakásra, bizodalmam erõs, és epedve ohajtok e halandó testtõl megválni, és az Úrnál jelen lehetni.
2 Kor 5,9
És azért mivel megdicsõülni epedve ohajtok, igyekszem úgy az életben, mint a halálban neki tetszeni (Tertull.). Távol vagyunk az Úrtól az életben, jelen leszünk nála a halálban és halál után.
2 Kor 5,10
Lásd Máté 25,26. s követk. Tessz. I. 4. r. Rom. 2,6.
2 Kor 5,11
apostoli tisztem buzgó teljesítése által az embereket igyekszem megnyerni a kereszténységre.
2 Kor 5,11
az Isten tudja, – hogy ez szivemen fekszik.
2 Kor 5,11
de azt is reménylem, hogy a ti lelkiisméretetek is bizonyságot tesz errõl, és üdvösségtekért kifejtett õszinte törekvésem iránt elismeréssel vagytok.
2 Kor 5,12
Értetek tett lelkiisméretes mûködésemnek ezen bizonyitásával csak alkalmat akarok nektek adni, hogy dicsekedhessetek velem, mint apostolotokkal, és védelmezhessetek ellenfeleimnél, kik csak külsõleg látszanak jó apostoloknak és keresztényeknek, a nélkül, hogy bensõleg is azok volnának. Mások így értelmezik: Én ezzel csak azt akarom kezetekre adni, mit feleljetek az én mentségemre és dicsõségemre azoknak, kik némi külsõ elõnyöknél fogva azzal dicsekszenek, hogy Péter, az elsõ apostol tanítványai lehettek, hogy ékesszólással és tudományossággal bírnak.
2 Kor 5,13
Mert egész eljárásomban csak Istent és üdvösségteket tartottam szem elõtt. Ha talán úgy látszik, hogy a magamra mondott dicséretek által a keresztény szerénység határait túlléptem, Istenért tettem ezt, kinek dicsõsége megsértetik az által, hogy szolgáinak méltósága el nem ismertetik. Ha pedig alábbszállok beszédemmel, és a világi ékesszólás pompáját megvetem, ezt azért teszem, hogy magamat gyenge felfogástokhoz alkalmazzam, és nektek alázatosságra és szerénységre nézve példát adjak.
2 Kor 5,14
mert a szeretet, mely Krisztust arra indította, hogy életét adja érettem és mindenekért, megtanít engem, mit kell tennem Isten dicsõségeért és embertársaim üdvéért.
2 Kor 5,14
A Krisztus iránt való szeretet ösztönöz engem; mert így következtetek: Krisztus meghalt mindenkiért, tehát mindenki tartozik meghalni magának, és neki élni, tehát én is az õ dicsõségére, az õ hiveiért.
2 Kor 5,14
tehát mindenki tartozik meghalni bûnös tulajdonaira, gonosz hajlamaira és önszeretetére nézve. – Ezen eszme bõvebb kifejtését lásd Rom. 6. r.
2 Kor 5,15
hogy a kik élnek, ne test szerint, hanem lélek szerint Krisztus parancsa és példája szerint éljenek, ki meghalt, hogy mi az igazság cselekedeteihez emeljük fel magunkat (Anzelm.)
2 Kor 5,16
Annálfogva, mivel minden bûnös, érzéki tulajdonról lemondok, nem is nézek senkire külsõ, érzéki tekinteteknél és viszonyoknál fogva, úgy hogy nem adok elõnyt zsidónak a pogány, míveltnek a tudatlan felett, hanem a régi viszonyokat úgy tekintem, mint elenyészetteket, mindent újnak nézek Krisztusban. Még magán Krisztuson sem tekintem az õ földi viszonyát, hogy õ Ábrahám ivadéka, hanem örökkévaló tulajdonainál fogva tekintem õt, mint mindenek Urát és Megváltóját.
2 Kor 5,17
Ezen új teremtésrõl lásd Ján. 3,3–8.
2 Kor 5,17
a zsidóság és pogányság, a zsidó és pogány érzület; vagy: el kell múlniok.
2 Kor 5,18
Ezen újjászületést Isten viszi véghez Krisztus váltságmunkája, és az én, valamint a többi apostolok békitõ szolgálata által, midõn mi, mint az õ helytartói (20. v.), hirdetjük a bûnbánatot és kereszténységet, és az õ nevében bûnbocsánatot és Szentlelket osztunk. Az Istennel való megbékülésrõl Krisztus által, lásd Rom. 3,23. s követk.
2 Kor 5,19
hogy engesztelést hirdessünk s a bûnbánókra kimondjuk Krisztus nevében.
2 Kor 5,21
bûnáldozattá tette. Héber nyelven a bûnáldozat, azon áldozat, mely különösen a bûnért mutattatik be, egyenesen – bûnnek mondatik.
2 Kor 5,21
hogy igazak legyünk Isten elõtt általa. Lásd Rom. 3,21. s követk. 4,6. s követk.
2 Kor 6
2 Kor 6,1
Mint Krisztus helytartói (Kor. II. 5,20.) és Isten segédtársai (Kor. I. 3,9.) megszenteléstek munkájában.
2 Kor 6,1
hogy hiába ne lettetek legyen keresztényekké, s hiába ne vegyétek a további kegyelmet, melylyel titeket Isten a kezdett munkában meg akar erõsíteni. Hiába veszi valaki a kegyelmet, ugymond sz. Anzelm, midõn azt magában heverteti, s nem visz azzal véghez jócselekedeteket. Ne hidd, ugymond Teofilakt, hogy a hit magában szerez engesztelést, jámbor élettel kell annak egyesûlve lennie.
2 Kor 6,2
Isten Izaiás próféta által (49,8.).
2 Kor 6,2
A kellemes idõ a kereszténység ideje (lásd e helyet összefüggésben a prófétánál), tehát a mi életidõnk. A kathol. anyaszentegyház az alatt különösen a nagyböjti idõt érti, mely a legnagyobb titkok emlékének van szentelve, hogy az mindenek elõtt bûnbánatra és jobbúlásra indítson.
2 Kor 6,2
Ezek az apostol szavai: most van az az idõ, melyrõl a próféta szól; fordítsátok azt hasznotokra.
2 Kor 6,3
Kövessétek az én példámat; mert én is arra törekszem, hogy szabad élet vagy a viszontagságokban való tûrhetetlenség által, valakinek botrányt ne okozzak, hogy apostoli tisztemet megrovás ne érje.
2 Kor 6,5
Lásd Apost.cs. 16,22.
2 Kor 6,5
Lásd Apost.cs. 19. r.
2 Kor 6,6
feddhetlen életmódban.
2 Kor 6,7
igaz élet által, melyben magamat minden részrõl, szerencsében úgy, mint balesetekben védhetem (Anzelm.).
2 Kor 6,8
akár tisztesség, akár gyalázat érjen.
2 Kor 6,8
tartassam bár olyannak, ki tévedésbe visz, mégis igazi apostol vagyok.
2 Kor 6,8
a hitetlenek és ellenkezõk elõtt ismeretlen, de ismeretes az Isten és a ti lelkiisméretetek elõtt (Ambr.).
2 Kor 7,7
folytonos halálveszélyben vagyok.
2 Kor 6,9
védve az Istentõl. Lásd Kor. II. 4,7. s követk.
2 Kor 6,9
Lásd Apost.cs. 14,18. 16,22.
2 Kor 6,10
oly körûlmények között vagyok, mintha mindig szomorkodnom kellene, és mégis mindig örvendezek, mivel az örökkévalóság reménye vigasztal.
2 Kor 6,10
földi javakban.
2 Kor 6,10
lelki javakkal.
2 Kor 6,10
mint a kinek semmije sincs, sem pénze vagy jószága, sem háza vagy telke, sem lakhelye vagy hazája, mégis mindenem van, mivel ezekbõl mitsem kivánok, s így a kivánságnál fogva semmi sem bír engemet, hanem mindenek fölött, mint alattamvaló s hozzám méltatlan dolgok fölött uralkodom, és azokat ennyiben bírom. Csak a ki ily módon szegény, az mondhatja magát gazdagnak; a javaihoz ragaszkodó gazdag nem pénzét bírja, hanem a pénz õt; de a ki lelkében szegény, ki a pénzt és vagyont megvetni tudja, az bírja azt. – Igy tartom fenn magamat minden körûlmények között, mint Isten igaz szolgája (4. v.). Az itt említett erényeket különösen a religio szolgái tegyék sajátjaikká; de a többi keresztényektõl is megkivántatnak azok. A viszontagságokban való béketûrésre, tisztaságra, minden rendetlen szeretettõl ment szivre szüksége van minden kereszténynek.
2 Kor 6,11
Nem szûnhetek meg veletek beszélni; szivem tele van szeretettel irántatok, s ez által mintegy kitágúlt.
2 Kor 6,12
Nem vagyok szûkkeblû irántatok, de ti szûkkeblûek vagytok irántam.
2 Kor 6,14
Ne legyetek viszonyban, bizalmas társalgásban zsidókkal és pogányokkal, zsidó és pogány érzelmû emberekkel. – Egyenlõtlen állatokat nem lehet igába fogni. Lásd Móz. V. 22,10. Kir. III. 22. r. 2-ik jegyz.
2 Kor 6,14
Hogyan illenek össze gonoszokkal erényes emberek, minõknek a keresztényeknek kell lenniök?
2 Kor 6,15
Bélial, héber szó, roszaságot jelent, s jelenti egyszersmind annak kezdõjét, az ördögöt. – Valamint Krisztus nem egyezhet meg Béliállal, úgy az õ hívei sem.
2 Kor 6,16
és a bálványozás szolgáival? Ha a világ három fõbálványának, az önzésnek, dicsvágynak és kéjnek szolgálni akartok, akkor nem lehettek Isten templomai. Jaj annak, ki azt hiszi, hogy Krisztusnak és bûnbálványainak együtt szállást adhat szivében. A ti szivetek vagy Isten temploma, vagy a bálványoké. Ezen bálványokat ki kell irtanotok, mert ti stb.
2 Kor 6,16
Lásd Kor. I. 3,16.
2 Kor 6,16
E szavak betû szerint Isten jelenlétére vonatkoznak az izraeliták között a frigyszekrénye által (Móz. III. 26,12.); fensõbb értelemben jelentik Isten kegyelemteljes betérését az emberekhez (Ján. 14,23.) a hit, remény és szeretet által. Lásd Énekek én. 3. r. 8-ik jegyz.
2 Kor 6,18
A 17. 18. versekben az apostol egyesíti több szentirási helyek értelmét, a nélkül, hogy szorosan a szavakhoz ragaszkodnék, s ez által jelenteni akarja Isten belsõ egyesûlését a kereszténynyel, valamint ennek szükséges különválását a világtól.
2 Kor 7
2 Kor 7,1
Lásd Kor. II. 6,16–18. 4,18. 5,1.
2 Kor 7,1
minden tisztátalanságtól gondolatban, szóban és cselekedetben.
2 Kor 7,1
megszenteltetésünket tökélyre vivén, mint gyermekek, félvén az Istent megbántani.
2 Kor 7,2
fogadjatok be, hallgassatok meg.
2 Kor 7,2
alattomos utakon valamit nyerni senkitõl sem igyekeztünk.
2 Kor 7,3
Lásd Kor. II. 1,6–8. 2,4. 5,13.
2 Kor 7,3
úgy hogy érettetek élünk, halunk.
2 Kor 7,4
A görög szó két eszmét fejez ki, bizodalmat és bátor szivet.
2 Kor 7,4
Azért intelek, mivel bizalmam van készségtekhez, melylyel most dicsekedhetem, s mi nekem oly rendkivül nagy örömet okoz.
2 Kor 7,5
a mi külsõ, testi emberünknek. Pál belsõ, lelki embere megnyugovék Istenben, az Isten akaratján. Miért volt nyugtalan Pál, megmondja fölebb 2,12. s követk.
2 Kor 7,5
kivülrõl harcz veszélyes ellenségekkel (Apost.cs. 20,1.), belülrõl félelem, községtek állapota miatt.
2 Kor 7,6
A megalázott alázatosokat. A görög szó alázatost s megalázottat jelent egyszersmind. Nem minden magalázott nyer vigasztalást az Istentõl, hanem csak az, ki egyszersmind alázatos, a megalázást töredelmes szívvel fogadja.
2 Kor 7,7
nemcsak, mivel kedves segédtársamat ismét láthattam, hanem mivel a tapasztalás, mely õt községtek megjavúlt állapota iránt megnyugtatta, énrám is vigasztalólag hatott.
2 Kor 7,7
hogy minket (engemet) ismét láthassatok.
2 Kor 7,7
az eddigi visszaélések miatt hullatott töredelmes könyeiteket.
2 Kor 7,7
melylyel engemet ellenfeleim ellen védelmeztetek.
2 Kor 7,7
mint a hogy kezdetben megszomorodtam.
2 Kor 7,8
okát adja örömének, – mivel a korintusiak üdvösségökre szomorodtak meg (8. 9. v.).
2 Kor 7,8
Pál itt különösen Kor. I. 4,18–21.-re és az 5. és 6. részre vonatkozik.
2 Kor 7,8
mostan.
2 Kor 7,9
Isten lelke szerint, az Istenért, mivel õt a szent, szeretõ atyát és szigorú bírót megbántottátok.
2 Kor 7,10
A görög szerint: megtérést szerez az üdvösségre, mit soha sem lehet megbánni.
2 Kor 7,10
A bûnös világfiak szomorúsága az ideigvaló dolgok elvesztésén, (közönségesen) az örök üdv elvesztését okozza; (mert e szomorúság azt bizonyítja, hogy szivök teljesen és egészen a földiekhez, a mulandókhoz ragaszkodik).
2 Kor 7,11
Az apostol megmutatja, hogy az általa szerzett szomorúságnak mily üdvös következményei voltak a korintusiakra nézve.
2 Kor 7,11
hogy a visszaélést községtekben megszûntessétek.
2 Kor 7,11
alázatos önmentségteket, mirõl Títus értesített.
2 Kor 7,11
az okozott botrány miatt (Kor. I. 5. r.).
2 Kor 7,11
az isteni büntetéstõl, az örök kárhozattól (Kor. I. 9,24.).
2 Kor 7,11
hogy engem ismét láthassatok.
2 Kor 7,11
az én védésemben.
2 Kor 7,11
a vértörõnek büntetését, ki a községbõl kirekesztendõ vala.
2 Kor 7,12
nem annyira a vérfertõztetõ miatt.
2 Kor 7,12
az õ atyja miatt.
2 Kor 7,12
melylyel mindnyájatok üdvérõl gondoskodunk.
2 Kor 7,13
midön Títustól értesûltem, hogy a levél valóban üdvére szolgált községteknek.
2 Kor 7,15
a legnagyobb tisztelettel és figyelemmel fogadtátok õt, mint küldöttemet.
2 Kor 7,16
E szavak egyszersmind bevezetésûl szolgálnak a következõ részhez, melyben Pál a szeretet adományáról szól. Ez által a korintusiakat megnyerni törekszik.
2 Kor 8
2 Kor 8,1
azon kegyelmet, hogy az anyaközség számára alamizsnát nyerhessenek. – Az anyaközség Jerusalemben az elkeseredett, hitetlen zsidók által javaitól megfosztatott; azért igen nagy szüksége volt a külföldi keresztények segedelmére. Lásd Rom. 15,25–28. Kor. I. 16. r.
2 Kor 8,2
a sok nyomor között, melyekkel megpróbáltattak. Lásd Tessz. I. 1,6. 2,14. Tessz. II. 1,4.
2 Kor 8,2
mivel a nyomorúság nem fosztotta meg õket Isten vigasztalásától.
2 Kor 8,2
A macedoniak igen szegények voltak a gazdag korintusiakhoz képest.
2 Kor 8,2
mi annál dicséretesebb volt bennök.
2 Kor 8,2
sürgetve kértek, hogy segédkezet nyujthassanak az alamizsna gyüjtésében és átküldésében, mely a jerusalemi keresztények részére volt szánva.
2 Kor 8,5
És nemcsak az tették, a mit vártam, hogy t. i. valami alamizsnát adnak, hanem arra is ajánlkoztak, hogy az adományt átviszik Jerusalembe, meg lévén gyõzõdve, hogy e cselekvényök kedves lesz Isten elõtt.
2 Kor 8,6
Oly bõven adtak, reményem fölött, hogy önmagokat is adták stb.
2 Kor 8,6
Lásd Kor. I. 16,1.
2 Kor 8,7
vagy: nyelvek adományában.
2 Kor 8,7
a keresztény tanítmány mélyebb ismeretében.
2 Kor 8,8
hanem hogy mások példája által titeket megpróbáljalak, vajjon igazi, keresztény szeretet van-e bennetek.
2 Kor 8,9
Krisztus önfeláldozó szeretetének példája indítson titeket jótékonyságra.
2 Kor 8,9
mert tudjátok, hogy Krisztus a szegény emberiséget fölvette, holott õ az Istenség gazdagságának birtokában volt (Filipp. 2,6.7.), hogy a megalázások által, melyeket mint ember szenvedni akart, titeket isteni gazdagságának részeseivé tegyen. Szépen mondja nazianzi sz. Gergely: Krisztus szegény lett, hogy minket meggazdagítson, szolga lett, hogy nekünk szabadságot szerezzen. Õ leszállott, hogy minket fölemeljen; õ megkisértetett, hogy mi gyõzzünk; õ felment, hogy az elesetteket magához vonja fel.
2 Kor 8,10
mert nemcsak a segély gyüjtésével, hanem az erre való szándéktokkal is megelõztétek a macedoniakat.
2 Kor 8,11
végezzétek be a segélyadás készséges cselekedetét.
2 Kor 8,12
Nem az adomány nagysága tesz minket kedvesekké Isten elõtt, hanem a készség annak adásában, mi tõlünk telik.
2 Kor 8,13
Nem az a szándék, hogy ti másokon úgy könnyítsetek, hogy magatok, tehetségteken fölül adván, szorúltságba jussatok; hanem hogy némi egyenlõség jõjön létre, s mindenkinek meglegyen, a mire szüksége vagyon. – Ha a gazdagok a szegényeknek adják azt, mit nélkülözhetnek, mindenkinek meglesz, a mire szüksége van, és a valódi egyenlõség létre jõ. Megjegyzendõ, hogy a valódi egyenlõség nem abban áll, hogy mindenkinek ugyanannyi vagyona legyen; hanem abban, hogy kinekkinek meg legyen, a mire (állapotához és viszonyaihoz képest) szüksége van.
2 Kor 8,14
Most küldjetek földi javaitokból a szegény palesztinabelieknek, hogy az õ nagy gazdagságuk a lelki javakban, az õ könyörgésök és érdemeik viszont nektek használjanak, s így mindenkinek meg legyen az, mire testileg és lelkileg szüksége van (Anzelm.). Vesd össze: Kor. II. 9,10. s követk. Mások így értelmezik: Most, midõn a palesztinai keresztények ideigvaló dolgokban szûkölködnek, segítsétek fel õket abból, a mit nélkülözhettek, hogy máskor, midõn majd ti megszorúltok, õk is gyámolítsanak titeket, s így meg legyen az egyenlõség, õk most nyervén meg, a mire szükségök van, ti pedig azután, ha megszorúltok.
2 Kor 8,15
E vers Móz. II. 16,18. vétetett, hol elõadatik, hogy minden izraelitának jutott annyi manna, mennyire szüksége volt. Sz. Pál szerint, a mannának ezen egyenlõ felosztása elõképe volt azon egyenlõségnek, mely a földi és lelki javakra nézve létrejövendõ vala a keresztények között, úgy hogy mindenkinek testi s lelkiképen meg legyen az, mire különösen állapota- és viszonyainál fogva szüksége van. Vesd össze: Apost.cs. 4,34.
2 Kor 8,16
mely bennem vagyon.
2 Kor 8,17
a gyüjtésre tõlem tett felszólitást.
2 Kor 8,18
melyet hirdetett.
2 Kor 8,18
Némelyek a sz. atyák közõl ez alatt Lukácsot, mások Barnabást, mások ismét Szílást értik.
2 Kor 8,19
ki nem csupán azért dicséretes, hanem ki a macedoni egyházaktól útitársamúl is rendeltetett, hogy velem az alamizsnát Isten dicsõségére, és a mint jónak látjuk, átvihessük és kioszthassuk. Az önzés minden gyanújának elháritására, Pál a gyüjtött pénz kezelését csak olyanokra bízta, kiket erre magok a községek választottak.
2 Kor 8,20
Magam voltam azon a községeknél, hogy társakat rendeljenek mellém, kerûlni akarván azt, hogy senki stb.
2 Kor 8,21
Minden alkalmat kerûlni akarunk, mely az embereknek arra szolgálhatna, hogy felõlünk roszat gondoljanak. A görög szerint: nemcsak az Úr elõtt stb.
2 Kor 8,22
melyik hitrokont érti Pál, nem tudatik.
2 Kor 8,22
hogy ti õt jól fogjátok fogadni.
2 Kor 8,24
A 23. és 24. v. értelme ez: Akár Títus, segédtársam, akár a két más küldött (18. 22. v.) tekintetébõl, mutassatok irántok szeretetet szíves fogadás és gazdag alamizsna által, s eképen bizonyítsátok be, hogy igaz az, mivel felõletek dicsekedtem (Kor. II. 7,14.); tanusítsátok ezt nyilván, hogy minden községben tudva legyen.
2 Kor 9
2 Kor 9,1
a szeretet-adományról.
2 Kor 9,2
melynek Korintus fõvárosa volt (Apost.cs. 18,1.12.).
2 Kor 9,3
a szeretet-adományra nézve.
2 Kor 9,3
s bizonyságot nyerjetek arról, hogy készen voltatok.
2 Kor 9,5
az általok igért szeretet-gyüjteléket.
2 Kor 9,5
azaz, hogy az gazdagon legyen kész, mint az áldásnál szokott lenni, nem pedig szûken, mintha fösvény adná.
2 Kor 9,6
Az adakozásban tett bõ vetés gazdag kegyelem-aratást igér az adakozónak.
2 Kor 9,8
Az apostol elejét veszi ezen, támasztható ellenvetésnek: Ha mi oly gazdagon és szivesen adunk, majd elszegényedünk. – Ne tartsatok ettõl; mert Isten megteheti, hogy bõkezûségtek mellett is mindenben bõvelkedjetek, s mindenféle jót tegyetek.
2 Kor 9,9
Ez bizonyítja a Zsolt. 111,9. hol az istenfélõ és adakozó ember boldogsága leiratik. Bõven ad a szegényeknek, és az õ igazsága (kegyessége, bõkezûsége) mindörökre megáldatik az Istentõl.
2 Kor 9,11
A 10. és 11. v. értelme: Valamint Isten a földmívesnek magot is ad vetésre, kenyeret is eledelre: úgy fog tenni veletek is; õ a ti magvatokat, szeretet-adományotokat, mint a vetést, megáldja, és igazságtok terményét, t. i. jótékonyságtok jutalmát megszaporítja, úgy hogy mindenben gazdagok lesztek, és minden jószivûséggel, tiszta szeretetbõl, nem aggódva az elszegényedéstõl, adakozhattok, minek az lesz következése, hogy a kiknek átvisszük az adományt, azok hálát fognak adni Istennek. – A szeretet-adomány mint eszközöl nemcsak segélyt, hanem hálát is, az apostol megmutatja a következõ versekben.
2 Kor 9,14
mely rajtatok is, kik egykor pogányok voltatok, kinyilvánúl.
2 Kor 9,15
hogy ti is részesûlhettetek a kereszténység kegyelmében.
2 Kor 10
2 Kor 10,1
A mi pedig közõletek némelyek viseletét személyem iránt illeti, kérlek titeket stb. Pál ezen és a következõ részekben védi magát ellenkezõi ellen, kik az õ eljárását és apostoli tekintélyét a községben kisebbíteni törekedtek. Ezeket meg kellett alázni és ártalmatlanokká tenni, mielõtt Pál ismét Korintusba jövendett.
2 Kor 10,1
lágyítson meg titeket Krisztus példája.
2 Kor 10,1
Azt mondák ellenkezõi: hogy személyes jelenlétében félénk, tartózkodó (lásd Kor. I. 2,3.), távollévén pedig leveleiben merész.
2 Kor 10,2
Én, Pál, kit csak távollétében tartanak merésznek, kérlek titeket, hogy engedelmesek legyetek, nehogy majd jelenlétemkor is kénytelen legyek merészen föllépni azok ellen, kik azt hiszik, hogy én csak emberi indulatból, hiúságból s egyéb ily okból, nem pedig a Szentlélek ösztönzésébõl és erejével mûködöm.
2 Kor 10,3
Pál az õ keresztény életét és mûködését harcznak nevezi.
2 Kor 10,6
A 4–6. v. értelme: mert azon eszközök, melyeket én életemben és mûködésemben használok, nem emberileg gyengék, hanem istenileg erõsek, a mennyiben minden, még a leghatalmasabb akadályokat is, melyek az evangéliom terjedésének útjában állanak, Krisztus elleneinek minden hatalmát, eszélyességét, ravaszságát és gonoszságát legyõzöm; minden magas terveket, a csupán emberi tudomány minden magas fellegvárait, mindent, mi a nagyság külszinével bír, de ellenkezik az Isten ismeretével, lerontok; minden értelmet kényszerítek, a keresztény igazság elismerésére, s köztetek az engedetleneket kész vagyok megbüntetni is, mihelyt községtek nagyobb és jobb része intéseimnek engedelmeskedik, s így az engedelmesek kiválnak az engedetlenek közõl.
2 Kor 10,7
Ezen isteni büntetõ hatalommal (6. v.) nem látszik egybehangzani különösen az én erõtlen személyem; de ha ti csak a külsõre néztek, igen roszúl jártok. Én nem csupáncsak hogy Krisztusé vagyok, mint minden más (7. v.), hanem én még különös hatalommal is dicsekedhetem (8. v.).
2 Kor 10,7
Krisztus híve.
2 Kor 10,7
hozzáteendõ kapcsolatúl a következõ „mert“ szócskához: és pedig nagyobb mértékben, ama büntetõ hatalom gyakorlására; mert ha stb.
2 Kor 10,8
E szavak közvetkeztében int a trienti sz. gyülekezet (25. ül. 3. fej.): hogy az egyházból való kizárás büntetése, mint azt Pál a vérfertõztetõre mérte, igen óvatosan alkalmazandó, úgy hogy az a hivõk üdvére szolgáljon, és ne romlására.
2 Kor 10,11
jegyezze meg magának az olyan, ki így (10. v.) beszél, hogy én, ha Korintusba érkezem, épen oly erélyesen fogok tenni (büntetni), mint a hogy leveleimben beszéltem, ha nem jobbúl meg amaz engedetlen.
2 Kor 10,12
mert én nem merek úgy beszélni magamról, mint ellenfeleim önmagokról, hanem a mit apostoli büntetõ hatalmamról mondok, annak van alapja; én csak oly kegyelmekrõl szólok, melyekben valósággal részesíttettem (12. 13. v.), s mint valódi érdemmel dicsekszem azzal, hogy nálatok és másoknál hirdetem az evangéliomot (14–15. v.).
2 Kor 10,12
hogy magunkat hiún föléjök emeljük.
2 Kor 10,12
oly elõnyöket tulajdonítván magoknak, minõkkel nem bírnak.
2 Kor 10,12
hanem én csak a szerint itélem meg magamat, a mint valósággal vagyok; és csak arról szólok, mit valóban véghezvittem. A görög szerint: csak magunkoz hasonlítjuk, nem pedig ama tudákosokhoz. A görög itt többféleképen olvastatik.
2 Kor 10,13
Nem akarok nagyobb tevékenységi körrel dicsekedni, mint a minõt nekem Isten kijelölt, hanem csak magam hatáskörérõl beszélek, mely által hozzátok is eljutottam.
2 Kor 10,14
midõn mondjuk, hogy egész hozzátok jutottunk.
2 Kor 10,16
A 15. 16. v. értelme ez: Nagyobb hatáskörrel, mint a milyen nekem jutott, nem dicsekszem, nem, mások munkájával (mint ama tévtanítók tesznek, kik Korintusban tevékenységökkel kérkednek, a hol pedig elõttök én alapítottam meg az evangéliomot); reménylem azonban, hogy köztetek a kereszténység terjedésével, általatok oly bõ dicsõséghez jutok, hogy a mennyire feladatom terjed, azoknak is hirdethetem az evangéliomot, kik rajtatok túl laknak, a nélkül, hogy dicsõséget akarnék aratni ott, hol mások hatáskörükben már mûködtek.
2 Kor 10,18
De az oly dicsekvésnek is, melyet a valóságos elõny és érdem megenged, csak úgy van helye, ha minden dicsõséget Istenre fordítunk, s magát az ember csak az õ kegyelmének eszközeûl tekinti (Jerem. 9,23.24.); mert az öndicséret, melyet az ember magának tulajdonít, mintha azt õ érdemlette volna meg, nem mutatja, hogy milyen hív szolgája Istennek; hanem csak azon dicséret, melyet az Úr ad; õ pedig csak azután adja, miután az ember minden dicsõséget Istennek adott. A görög szerint: kit az Úr ajánl.
2 Kor 11
2 Kor 11,1
Az öndicséret esztelenség, mert minden dicsõség Istent illet; és csak akkor menthetõ, ha Isten dicsõségére és embertásaink javára szolgálhat, mint ez Pálnál történt.
2 Kor 11,2
mert isteni buzgalomból vagyok balgatag tekintélyemet érvényesíteni, hogy titeket Krisztusnak megnyerjelek, kihez titeket, a kereszténységre lett megtéréstek által, mint menyasszonyt, vezettelek a férfiúhoz, hogy a tévtanitók, kik tekintélyemet csökkenteni törekszenek, a tiszta tanitmánytól titeket el ne csabítsanak. Az Istent szeretõ lélek belsõ viszonya Istenhez, gyakran állíttatik elé a sz. irásban a jegyesi szövetség jelképe alatt. Lásd errõl bõvebben az Énekek énekét.
2 Kor 11,3
az eredeti, tiszta keresztény tanítmánytól (Anzelm. Teofil.).
2 Kor 11,4
Ezen aggodalom alapja a korintusiak ingatagsága.
2 Kor 11,4
A tévtanitók többnyire zsidókból lett keresztények voltak, kik Palesztinából jöttek, s az ott tanitó Péter, Jakab s más apostolok tekintélyére támaszkodtak. Lásd a bevezetést e levélhez.
2 Kor 11,4
mert ingadozók vagytok; ha az ily jövevények egészen más tanítmányt hirdetnének is, ti magatokra hagynátok az tukmáltatni.
2 Kor 11,5
E szavak az 1. versre vonatkoznak. Az apostol t. i. jogosúltnak bizonyítja magát, hogy tekintélyét érdemeinek fölemlítése által érvényesítse. A nagy apostolok alatt Péter, Jakab és János értendõk. Lásd Kor. I. 1. és 3. r. Kor. II. 12,11. Galat. 1. r. Mások szerint, Pál itt gúnyolólag szól a tévtanítókról.
2 Kor 11,6
mert ha nincs is ékesen szóló elõadásom, de nem vagyok a kereszténység mélyebb ismeretének hiányával; s én minden részben ismeretes vagyok elõttetek.
2 Kor 11,7
Az által vesztettem-e el tekintélyemet, hogy fáradsággal szereztem meg élelmemet, hogy titeket a kereszténység hirdetése által boldogokká tehesselek?
2 Kor 11,8
Lásd Kor. I. 9. r.
2 Kor 11,9
Vesd össze: Filipp. 4,15.
2 Kor 11,9
Lásd Apost.cs. 18,3.
2 Kor 11,10
A mint igaz, hogy keresztény vagyok.
2 Kor 11,10
melyeknek Korintus volt fõvárosa.
2 Kor 11,11
hogy szeretlek titeket.
2 Kor 11,12
Önzetlenségemet ezután is fogjátok tapasztalni, hogy az általatok tartott és ellátott (lásd a 20. v.) tévtanítóknak ne legyen alkalmok, mit úgy szeretnének, a tanítói tisztet, melylyel õk dicsekszenek, oly módon vinni, mint én viszem.
2 Kor 11,13
mert az oly emberek, kik hivatott tanitóknak adják ki magokat a nélkül, hogy azok lennének, elcsábitják a híveket, igazi apostolok álarczába öltözvén, s külsõleg magokat azokkal egyenlõknek tartván.
2 Kor 11,14
úgy színli magát, mintha jó angyal volna, kinek csak az erényre és szentségre van gondja (Máté 4,1–6. Ján. I. 1,5.). Ebbõl fejthetõk meg a szomorú események, melyek napjainkban, mint az ál-miszticismus következményei, majd egy majd más helyen feltûnedeznek. A sátán az igazság és jámborság színe alatt elcsábítja a szegény embereket, hogy annál könnyebben áldozataivá tegye. – Csupán az alázatosság, a gonosz léleknek legnagyobb ellensége, az anyaszentegyház iránt való hódoló engedelmesség, a lelkivezérek tanácsának hû követése menthet meg tõle.
2 Kor 11,16
Lásd az 1. verset. A görögben nincsen zárjel között. Az öndicséret balgatagságát vegyétek jó néven; az ál-apostolok miatt kénytelen vagyok így beszélni.
2 Kor 11,17
nem Isten rendelése szerint, nem a szerénység és alázatosság szabályai, nem azon példa szerint, melyet õ adott.
2 Kor 11,17
mert minden öndicséret, mint csupán öndicséret, balgatagság. Lásd 1-sõ jegyz.
2 Kor 11,18
külsõ tulajdonaikkal.
2 Kor 11,19
Eltûritek balga tévtanítóitokat, mivel ti magatok bölcsek vagytok, tehát jónéven fogjátok venni az én dicsekvésemet is. Az apostol némi gúnynyal szól, s tulajdonképen azt akarja mondani: Ha bölcsek volnátok, a balgatag tévtanítókra nem hajtanátok; de mivel ezekhez ragaszkodtok, reménylem, hogy az én dicsekvésem balgaságát is el fogjátok tûrni (Anzelm. Teofil.).
2 Kor 11,20
ha egy tévtanító, önzõ czéljaira jóságtokkal visszaél.
2 Kor 11,20
vagyontokat kicsalja.
2 Kor 11,20
vagy ajándékokat fogad el.
2 Kor 11,20
kevélyen viseli magát irányotokban.
2 Kor 11,20
veletek a leggyalázatosabban bánik.
2 Kor 11,21
Szégyenemre mondom, nem voltam oly erõs, mint ama tévtanítók, rajtatok ilyet elkövetni. Az apostol gúnynyal mondja ezt.
2 Kor 11,21
ismét a balgatag öndicséretre kell térnem. Lásd az 1-sõ jegyz.
2 Kor 11,22
A mint õk a zsidó néphez tartoznak, és Izraeltõl (Jákobtól) és Ábrahámtól származnak, úgy én is.
2 Kor 11,23
Ha Krisztus szolgái volnának is, a mint nem azok, nekem a nagyobb fáradalmak miatt, melyeket kiállottam több igényem lehet e névre.
2 Kor 11,23
Bár szivére venné ezt minden keresztény tanító és elöljáró, és a nagyobb tekintélyt ne a külsõ pompában, hanem a Krisztusért viselt nagyobb fáradalmakban keresné. Oh fölséges tisztség! kiált föl sz. Bernárd, ha már dicsekedni kell, az apostol dicsekvése legyen a miénk. Õ kiáltja: Távol legyen tõlem másban dicsekedni, mint a mi Urunk Jézus Krisztus keresztében. Ismerd meg a keresztben, Krisztus fáradalmaiban a te örökségedet.
2 Kor 11,24
A törvény (Móz. V. 25,3.) tilalma volt túllépni a 40 számon. Hogy bizonyosak legyenek, hogy e tilalmat át nem hágták, a késõbbi zsidók mindig 39 ütést szabtak.
2 Kor 11,25
Lásd Apost.cs. 16,22. s követk.
2 Kor 11,25
Lásd Apost.cs. 14,18.
2 Kor 11,25
Lásd Apost.cs. 27,18.
2 Kor 11,25
Huszonnégy órát töltöttem egy hajótörés után a tengeren.
2 Kor 11,26
a zsidók miatt.
2 Kor 11,28
foglalkozásom, kérdeztetésem stb.
2 Kor 11,29
Oly sokak hitbeli erõtlensége, langyossága és szorongása annyira hat rám, mintha magam érzeném. Ha más megbotránkozik, hitében, jócselekedetében, lelkinyugalmában megzavartatik, égek a buzgalomtól, hogy rajta segítsek, s ez nekem igen fáj (Teofil.).
2 Kor 11,30
azzal, mi rajtam gyengének, csekélynek, megvetendõnek látszik. Lásd Kor. II. 12,5.9.10. Ez a bajoskodás, erõtlenség annál dicsõbb, mivel az által Jézus Krisztushoz vagyok hasonló.
2 Kor 11,33
Vesd össze: Apost.cs. 9,24. s követk.
2 Kor 12
2 Kor 12,2
ki egészen Krisztusban élt, egy keresztényt. Pál önmagát érti (5-ik jegyz.), de szerénységbõl nem nevezi meg.
2 Kor 12,2
Ha e levél, mint némelyek állitják, Kr. u. az 59. évben íratott, akkor ezen elragadtatás a 45. évre esik, hét évvel az apostol megtérése után. Ezenfölûl a 45. évben ép azon idõtájon történhetett, midõn Pál küldetést nyert a pogány tartományokba (Apost.cs. 13,5.).
2 Kor 12,2
Az apostol tehát teljes öntudattal bírt elragadtatásáról, de e mellett mi történt testével és lelkével, az titok volt elõtte. Vesd össze: Ezekiel 8,1–3. 11,24.25.
2 Kor 12,2
Három ég vagyon t. i. a levegõég, a csillagos ég, s a szellemi ég, a boldog lelkek lakhelye. Ez utóbbiba ragadtatott Pál apostol.
2 Kor 12,4
A 3. és 4. v. ismétli ugyanazon eszmét.
2 Kor 12,4
és ott oly titkok tudomására jutott, melyeket közönséges emberi nyelven kifejezni nem lehet. Lásd Ján. 3,12.
2 Kor 12,5
a kereszténység terjesztésében kiállott szenvedéseimmel.
2 Kor 12,7
Isten megengedé, hogy a sátán engem keményen zaklasson, s oly hatással legyen rám, mintha szúró tövis lenne testemben. A sátánnak minõ kisértetérõl van itt szó, az értelmezõk különféleképen magyarázzák. A régiek legtöbben az alatt tulajdon jelentésében a test kisérteteit, a tisztátalan kivánságot értik, mivel ez tövis gyanánt rejlik testünkben, s ez életben egészen ki nem irtható. Igen hihetõ azonban a mások véleménye is (ar. sz. Ján. Teofil. Teodor. Ambr. Erazmus), kik az alatt az apostolnak külsõ, folytonos szenvedéseit, nélkülözéseit, üldözéseit értik. Az alább következõ 9. és 10. v. ezen véleményt igen támogatja. A görög hozzá teszi: hogy el ne bízzam magamat.
2 Kor 12,8
ama sátán-küldöttet, ama sátáni kisértetet.
2 Kor 12,9
Az én kegyelmemmel minden kisértetnek ellenállhatsz, mert mennél több a te bajlakodásod, annál hatalmasabbnak mutatkozik az én kegyelmem (jól megértsd: ha az ember nem gátolja a kegyelem hatását). Az erõ alatt itt egyenesen az Isten kegyelme értendõ; de mivel ez mindig az emberrel együtt mûködik, tehát az erkölcsi erõ, az ember fensõbb élete is együtt értetik, úgy hogy jelen szavak egyszersmind ezen értelmet is magokban foglalják: a fensõbb, lelki élet, az erényesség az ily kisértet által tökélyre vitetik; a régi ember természetének elerõtlenitése által az új élet tökéletes erejéhez jutunk (lásd Kor. II. 13,4.). Erre vonatkozólag mondja keresztrõl nevezett sz. János: Habár valaki, kire ilynemû szenvedések várnak, nézete szerint, e szenvedés és nyugtalanság miatt, melybe jut, beszennyezettnek, világosságtól megfosztottnak tartja is magát, de valóban nem úgy áll a dolog; sõt inkább a kisértetek szerencsés alkalmat adnak egészen ellenkezõ eredmény elõidézésére. Mert a lélek, mialatt azokkal küzd, erõt, tisztaságot, világosságot, vigasztalást és más egyéb hasznokat nyer, a szerint, a mint sz. Pál 9. v. mondja.
2 Kor 12,9
hogy Krisztus kegyelme annál hathatósabbnak mutatkozzék rajtam.
2 Kor 12,10
A görög szerint: a bajlódásokban.
2 Kor 12,10
Krisztus kegyelme által.
2 Kor 12,11
A görög hozzá teszi: a dicsekedésben.
2 Kor 12,11
védelmeztetnem ellenfeleim megtámadásai ellen.
2 Kor 12,12
béketûrés által a viszontagságokban.
2 Kor 12,13
nem vettem el tõletek dijt. Ez egy szelíd szemrehányás.
2 Kor 12,14
Harmadszor teszem föl, hogy hozzátok megyek. Lásd Kor. II. 13,1.
2 Kor 12,14
Lásd a 17-ik jegyz.
2 Kor 12,14
mivel én lelki atyátok vagyok, nekem kell rólatok gondoskodnom, nem nektek rólam.
2 Kor 12,16
Pál megczáfolja ellenfeleinek azon szemtelen vádját, mintha õ küldötteit haszonlesõ czélból indította volna Korintusba, hogy ezek titokban eszközöljenek számára segélyezést.
2 Kor 12,17
titkon hasznot húztam-e tõletek? Lásd Kor. II. 7,2.
2 Kor 12,18
hogy hozzátok menjen.
2 Kor 12,18
Lásd Kor. II. 8,6.18.
2 Kor 12,18
Nem viselték-e magokat épen úgy irányotokban mint én?
2 Kor 12,19
Nem annyira magam mentségeûl írom ezt, hanem Isten elõtt, mint Krisztus tanítványa, buzgón és õszintén csak a ti lelketek üdvére gondolva.
2 Kor 12,20
Lásd Kor. II. 1,23. 10,2.
2 Kor 12,20
törvényszerû lelki hatalmam ellen.
2 Kor 13
2 Kor 13,1
Némelyek ebbõl következtetik, hogy Pál azon idõben, midõn ezt írta, már kétszer volt Korintusban. Mások szerint valószinûbb, hogy e kifejezés „harmadszor“ csak a szándékra vonatkozik, melynél fogva másodszor akart menni Korintusba, úgy hogy értelme ez: Ime most már harmadszor teszem föl, hogy hozzátok (másodszor) megyek. Elsõ szándéka az volt, midõn Macedoniába való útja elõtt akart oda menni (Kor. II. 1,15.16.); másodszor macedoniai útja után szándékozott hozzájok menni (Kor. I. 16,5.), harmadszor most Macedoniából.
2 Kor 13,1
köztetek minden kihágás, minden pör elintéztetik.
2 Kor 13,2
A görög szerint: Megmondottam, másodszor is mondom, mintha jelen volnék, és távol lévén most is írom azoknak stb.
2 Kor 13,3
Megmutassam-e nektek, hogy én Krisztus erejével mûködöm, ki elég hatalmas titeket általam megfenyíteni. A görög szerint: nem fogok kedvezni, mivel bizonyságot kerestek a bennem stb.
2 Kor 13,4
mint erõtlen ember.
2 Kor 13,4
és habár én erõtlen embernek látszom az õ szenvedései követésében, de az isteni erõ és teljhatalom által, melyet tõle bírok, és vele egyesûlve gyakorlok, mégis kijelentem magamat köztetek; s így a büntetõ apostol hatalmával fogok köztetek megjelenni.
2 Kor 13,5
mint igaz keresztények, oly hitben vagytok-e, mely jócselekedetekben él?
2 Kor 13,5
elvetemûltek. A görög tulajdonképen: hacsak ki nem álljátok a próbát.
2 Kor 13,6
tulajdonképen: próbátlanok. Értelme ez: ha ti nem tudtok magatoknak bizonyságot tenni, hogy mint keresztények a próbát kiálljátok, midõn hozzátok érkezem, azt mégis el fogjátok ismerni, hogy magamat isteni itélõ és büntetõ hatalommal bíró apostolnak be fogom tudni bizonyítani.
2 Kor 13,7
Nem azt kérem, hogy alkalmam legyen köztetek büntetõ hatalmamról bizonyságot tenni, hanem hogy ti megjobbúlván, közöttetek úgy jelenjek meg, mint a kinek semmi büntetõ hatalma nincs.
2 Kor 13,8
mert én apostoli hatalmamat nem használhatom az ellen, mi igaz, jó és jogszerû, hanem csak, hogy általa az igazság, erény és jámborság elõmozdíttassék.
2 Kor 13,9
Sõt örûlök azon, ha apostoli hatalmamat nem kell használnom, s ti jó keresztények vagytok; csak arra kérlek, hogy tökéletesek legyetek.
2 Kor 13,12
Lásd Rom. 16,16.
2 Kor 13,13
Az Atya Istené.
2 Kor 13,13
Áldással zárja be, úgymond ar. sz. János, levelét az apostol az Atyának szeretetet, a Fiúnak kegyelmet, a Szentléleknek közöltetést tulajdonítván. S ezt méltán; mert az Atyától ered üdvösségünk, ki úgy szerette a világot, hogy érte egyszülött Fiát adá (Ján. 3,16.); a Fiútól jön a kegyelem (Ján. 1,17.), ki azt nekünk kiérdemlette; és a Szentlélek által közöltetik velünk e kegyelem, melyet nekünk Krisztus váltsághalála által szerzett.
SZENT PÁL APOSTOL LEVELE A GALATÁKHOZ.
Galátzia, Kis-Ásiának majdnem közepén fekvõ tartomány volt, s így neveztetett azon gallus népfajról, mely Krisztus születése elõtt a harmadik században oda költözött, és a tartomány õslakóival összeolvadott. Pál az õ második apostoli útjában (Apost.cs. 15,40. 33-ik jegyz.) ment oda (Apost. cs. 16,6.), s hihetõleg már akkor (Kr. u. 52. vagy 53. évb.) több keresztény községet alapított; mert midõn harmadik apostoli útjában (Apost.cs. 18,23. 28-ik jegyz.) ismét keresztûl ment Galátzián (Kr. u. 57. évb.), talált ott tanítványokat, kik megtérésöket hosszabb idõ óta neki köszönték, mint ez jelen levélbõl is (4,13.) kitûnik. Mind a kétszer szivesen fogadtatott, s a galatáknál legnagyobb tekintélyben állott (4,13.14.); de utóbbi ottléte után alig vált el tõlök nehány hónapra (1,9.) Efezusban, hova tõlök ment (Apost.cs. 19,1.), értésére esett, mily nagy rendetlenség támadt közöttök. T. i. zsidóérzelmû tévtanítók jöttek Jerusalembõl, s el akarták hitetni a galatákkal, hogy Pál nem igazi apostol, és Mózes törvényének megszûnését csak azért tanítja, hogy a pogányok tetszését megnyerhesse, holott pedig ezen törvényt minden keresztény köteles megtartani, ha megigazúlást és üdvösséget akar nyerni. E veszélyes tévtanítók megczáfolására írta Pál jelen levelet. Megmutatja ebben elõször, hogy õ valódi apostoli tekintélylyel bír (1. és 2. r.); másodszor, hogy a mózesi törvény, mint ilyen, meg van szûntetve (3–5,13.); harmadszor, hogy a kereszténynek, habár a mózesi törvénytõl fel van mentve, nem szabad rendetlenûl élni, hanem annál inkább szent életre kell törekednie a szeretet, szelídség és minden erények gyakorlata által. A levél szoros eszmelánczolatban van írva, s a tárgyra nézve igen hasonló a romaiaknak írt levélhez.
Gal 1
Gal 1,1
Lásd Rom. 1,1.
Gal 1,1
hivatva; azaz, nem emberek voltak indítói, vagy közvetítõi hivatásomnak. Nem ember hivott engem, nem is az Isten valamely ember által, hanem egyedûl és közvetlen csak az Isten. – Pál azért teszi ezt hozzá, mivel e levélben különösen czélja volt bebizonyítani valódi apostoli tekintélyét. Lásd a bevezetést.
Gal 1,1
Jézus Krisztus által, ki az Atya Istennel együtt mûködött.
Gal 1,1
Lásd Rom. 1,4. Kor. I. 15. r.
Gal 1,2
írjuk ezt.
Gal 1,3
Lásd Rom. 1,7.
Gal 1,4
Krisztusnak kettõs czélja volt halálánál: egyik, hogy érettünk a büntetést szenvedje, másik, hogy nekünk az új, e világtól idegen életre kegyelmet szerezzen. Csak ez utóbbit tartja itt szem elõtt az apostol, úgy hogy szavainak értelme ez: ki meghalt, hogy nekünk erõt szerezzen, magunkat menten tarthatni e világ gonoszságától, gonosz embereitõl. A galaták gonosz embereknek adák át magokat, azért emeli ki az apostol különösen a váltság ama gyümölcsét. A gonosz világ itt a gonoszok helyett vétetik, mint Kor. I. 11,32.
Gal 1,4
Isten akarata a végpont, hova minden visszatér; a váltság munkája is az Isten akarata alatt vagyon, azért Krisztus is fõfeladatának mondá mennyei Atyja akaratának teljesitését (Ján. 4,34. 5,30.).
Gal 1,5
ki áldatik mindörökké; értsd egyszersmind: áldassék. Isten dicsõitése egyszersmind üdvösségünk; mert az által adjuk vissza neki magunkat, mint teremtményei, s élünk ismét õbenne, a mi – rendeltetésünk.
Gal 1,6
Itt kezdi panaszát az apostol, hogy a galaták elhagyták magokat csábíttatni a tévtanítók által (6–9. v.), holott õ bír valódi apostoli tekintélylyel (10. v. s követk.).
Gal 1,6
az evangéliomra, a kereszténységre. A hivó az Atya Isten (Rom. 9,24. Tessz. I. 2,12.); mert senki sem jön a Fiúhoz, hacsak az Atya nem vonzza õt (Ján. 6,44.)
Gal 1,7
Lásd a bevezetést.
Gal 1,8
én, Pál.
Gal 1,8
hogy az isteni tanítmány változhatlanságát mennél élénkebben tûntesse elé, a legvégsõ eseteket teszi föl: hogyha én magam, tulajdon tanítótok, szólanék az ellen, vagyha maga az angyal (mi egyébiránt lehetetlen) hirdetne azzal ellenkezõt: ez esetekben is ki kell az átkot mondani. Átok alatt az apostol az egyházból való kizárást érti, mi annyiban romlás, átok, a mennyiben a kizárt egyén minden üdveszközöktõl megfosztatik, és romlásra adatik (Kor. I. 5,5.). Igy értették e szót mindnyájan az akkori zsidók. Az apostol szavaiban egyébiránt igazolása foglaltatik az átoknak, melyet az egyház a tévtanítókra kimond. A mit Pál tett a Szentlélekben, az egyház is teheti ugyanazon Lélekben, sõt tennie kell, a mint Pálnak tennie kellett. Az átok Krisztus testületének állományában oly szükséges, mint a szeretõ hivás az isteni irgalom szárnyai alá; mert a mely testület megrögzött és javíthatlanúl megromlott tagjait nem szakasztja el, végre maga is megromlik és elvesz.
Gal 1,9
Tehát az átvett, az igazi tanítóktól áthagyományozott tanítmány, próbaköve az igazságnak és valódiságnak (Tertull.).
Gal 1,10
Az apostol e verssel kezdi meg értekezése elsõ pontját (lásd a bevezetést.). A tévtanitók azt vetették szemére, hogy õ nem valódi apostol, s a megigazúlásról való tanítmányára nincsen isteni megbizása, hanem csak azért hirdeti, hogy a pogányoknál s az ezekbõl lett keresztényeknél magát behízelegje. Erre felel a fönebbi szavakkal: Vajjon most (miután megtértem a Krisztus szolgájává hivattam) embereknek, s nem inkább Istennek vagyok-e szolgálatára? t. i. a mint elõtte felelõs lehetek; és úgy tanítok-e, hogy csak az embereknek, tessem? Épen nem; mert ez az emberi kegyvadászat egy hû szolga kötelességével nem fér meg. Én isteni tanítmányt hirdetek, és valódi apostol vagyok; mert (11. v.) stb. Pál megmutatja, hogy apostoli tekintélylyel bír; a) Krisztustól a neki tett kijelentésbõl; hogy õ nem embertõl, nem apostoltól vett oktatást, hanem õt maga Krisztus tanította (11–24. v.); b) ezen tekintélye a legelsõ apostoloktól is elismertetett (2,1–10.); c) e tekintélye onnan is kitûnik, hogy Péter, midõn ennek viselete egy ízben megrovást érdemelt, eltûrte az õ ellenmondását (2,11–21.).
Gal 1,12
Krisztus Jézus közvetlen tanítása által.
Gal 1,13
Lásd Apost.cs. 8,1. s követk. 9,1. s követk.
Gal 1,14
kitünõ voltam sok zsidó kortársam és hitfeleim között, a mennyiben a törvény és atyáink õsi hagyományai mellett náloknál inkább, vakon buzgólkodtam. Akkor nem arra volt gondom, akarja Pál mondani, hogy a kereszténységet a keresztények által közelebbrõl ismerni tanúljam, egészen azzal foglalkoztam, hogy a zsidóságban megerõsödjem.
Gal 1,15
A görög szerint: tetszett Istennek. Minden kegyelem tisztán Isten adománya érdemünk nélkül (Ágost.) Lásd Rom. 3,24.
Gal 1,16
A 15. és 16. v. értelme ez: Midõn pedig Istennek, ki engem gyermekségemtõl mások fölött szent szolgálatára kiválasztott, és késõbb, hogy kereszténynyé legyek, ingyen kegyelmébõl bensõleg meghivott… midõn, mondom, Istennek tetszett, belsõ kijelentése által az õ Fiáról s ennek üdvintézetérõl engemet megtanítani, hogy az evangéliomot hirdessem a pogányoknak: akkor (a nyert kijelentés után), még mint mikor zsidó voltam is, kevesebbet tanácskoztam az emberekkel Jézus tanítása felõl. – A test és vér itt az embert jelentik (Máté 16,17.).
Gal 1,17
Mit tett Pál Arábiában, errõl mitsem tudunk; valószinûleg csupán magába vonúlva, imádságnak, elmélkedésnek, üdvének élt, apostoli mûködés nélkül.
Gal 1,17
Lásd Apost.cs. 9,20–25.
Gal 1,18
Az értelmezõk legtöbbjei nem Damaskusban való tartózkodásától, hanem megtérésétõl számitják, tehát beszámítva Arábiában és Damaskusban való mulatását. Damaskusban üldöztetett a zsidóktól (Apost.cs. 9,19–26.), onnan tehát elfutott (Kor. II. 11,33.), és Jerusalembe ment (Apost.cs. 9,27.).
Gal 1,18
nem hogy valamit tanúljak, miután Istentõl voltam tanítva, hanem hogy az apostolok fejedelmét lássam és tiszteljem (Ar. sz. Ján. Teod. Ambr. Jerom.).
Gal 1,18
nem tovább, mert a görögországi zsidók meg akarták ölni (Ap.cs. 9,29.).
Gal 1,19
a jerusalemi egyház püspökét (Apost.cs. 15,13. 21,18.). Az Úr atyjafiát, azaz, rokonát, lásd Máté 1,25.
Gal 1,20
Az apostol esküvel bizonyítja, hogy semmi emberi tanításban nem részesûlt.
Gal 1,21
hogy Tarzusba, szülõvárosomba mehessek (Apost.cs. 9,30.).
Gal 1,24
Mivel e gyülekezetek engem személyesen épen nem ismertek, annál kevésbbé vehettem tõlök oktatást.
Gal 2
Gal 2,1
E szó „azután“ követlenûl az elõbbihez csatlakozik, a miért a tizennégy év azon idõtõl számitandó, midõn Pálnak Szíriába és Cilíciába kellett mennie (Galat. 1,21.). Az apostolnak tehát Jerusalemben azon tartózkodása értendõ, mely az apostoli zsinat (Apost.cs. 15. r.) idejére esik; mert e közt és amaz út közt épen tizennégy esztendõ telt el (Vesd össze: Apost.cs. 9,30. 19-ik jegyz. Apost.cs. 15. r. 1-sõ jegyz.). Ennek összefüggésérõl az elõbbivel, lásd 1. r. 16-ik jegyz.
Gal 2,2
Az Úr sugallata folytán. Apost.cs. 15,2. szerint Pál és Barnabás az antiokiabeliektõl küldettek; de ezzel nem ellenkezik, hogy Pál egyszersmind természet fölötti módon is ne szólíttathatott volna fel (Béda).
Gal 2,2
Lásd a 9. v.
Gal 2,2
nehogy jövendõ mûködésem sikeretlen legyen, vagy a mit eddig tettem, sikeretlennek látszassék. Ha t. i. a tévtanítók alaposan az állíthatták volna, hogy az apostol tanítása a többi apostolokéval nem egyez meg, akkor õ minden hitelét, s így mûködésének minden eredményét elvesztette volna (Jerom.). Szépen mondja sz. Ágoston: Még magának, Krisztustól az égbõl meghivott Pál apostolnak sem hitt volna az anyaszentegyház, ha tanitását az apostolok elé nem terjeszti, hogy velök egyességben maradjon.
Gal 2,3
Azonban az apostolok távol voltak attól, hogy a mózesi törvény kötelezettségének megszüntérõl szóló tanításomat megróják; sõt még Títust sem rendelék körûlmetéltetni, ki pedig születésénél fogva pogány volt.
Gal 2,4
tedd hozzá: s engem Títus körûlmetéltetésére bírjanak. A zsidó érzelmû tévtanítók, kik magokat az egyházaknál be tudták színleni, hogy kikémleljék, mint vagyunk a Mózes törvénye iránti szabadsággal, hogy minket ismét a törvény szolgálata alá hajtsanak, ezek követelték ugyan Títus körûlmetéltetését, de én nem engedtem nekik.
Gal 2,5
tisztán s menten a zsidó törvény vegyületétõl.
Gal 2,6
tekintélyeseknek mondom, mivel most azok; azelõtt, még mint halászok, természetesen nem voltak olyanok, de én arra nem nézek, valamint kegyelmei osztásánál Isten sem néz a külsõ viszonyokra (Ambr. Anzelm.).
Gal 2,6
nem voltak más véleményben mint én.
Gal 2,7
midõn abból, mit én Krisztus által lett közvetlen hivatásomról és áldásos mûködésemrõl eléjök adtam, megismerték, hogy hivatva vagyok pogányok apostolává, valamint Péter különösen a zsidók apostola volt. Jól megértsd. Ezzel nem a hatalomnak, hanem az apostoli munkának megosztása van kimondva, a mennyiben Pál különösen a pogányoknak, Péter különösen a zsidóknak hirdette az evangéliomot (Jerom.). Péter mindig feje maradt az anyaszentegyháznak, a pogányságból áttért egyházaknak is; valamint õ volt az, ki a pogányvilágnak az üdvintézményt megnyitotta (Apost.cs. 10. r.) és azután Romában, a pogányvilág fõvárosában székhelyét megalapította.
Gal 2,9
isteni fölruháztatásomat a pogányok apostolságára, hivatásomat arra, hogy a pogányokat sikerrel tanítsam.
Gal 2,9
Jakab, mint a jerusalemi egyház püspöke, és az Úr rokona, Kéfás (a szirt-erõs férfiú, Péter) mint az anyaszentegyház feje, János, mint szeretett tanítvány (lásd a bevezetést János evang.) kitünõ tekintélyben állottak.
Gal 2,9
közös mûködésre a közös hit alapján.
Gal 2,10
a szegény anyaközségrõl. Lásd Kor. I. 16,1. Kor. II. 8,1. s követk.
Gal 2,11
Lásd Apost.cs. 15. r. 29-ik jegyz. Ennek összefüggésérõl az elõbbivel, lásd Galat. 1. r. 16-ik jegyz. A görög szerint: midõn Péter stb.
Gal 2,11
nyiltan, mindenek elõtt.
Gal 2,12
némely zsidó-érzelmû keresztények a jerusalemi községbõl.
Gal 2,12
a pogányságból megtértekkel; tehát mint ezek, nem tett különbséget az ételek között, vajjon tiszták-e, vagy tisztátalanok (lásd Rom. 14. r.).
Gal 2,13
Sz. Jeromos és elõtte több egyházi írók, sz. Pétert mentegetni igyekeztek, hogy a zsidó érzelmûek iránti kimélõ elnézésbõl tett így, és azt vélték, hogy sz. Pál megrovása nem annyira sz. Pétert, mint a zsidókat illeti, kiknek ez által tudtúl akarta adni, hogy a szertartási törvény kötelezettsége megszûnt; de az összefüggéssel és a szöveg szavaival megegyezõbb sz. Ágoston és a legtöbb atyák és értelmezõk azon véleménye, hogy sz. Péter cselekedete csakugyan méltó volt megrovásra. A feddésre méltó abban állt, hogy a Jerusalembõl jöttekkel ugyanazon érzelmûnek akart mutatkozni. Mivel pedig ezek nem csupán gyenge hitûek valának, kik Mózes törvényét csak azért tartották, mivel már megszokták (Rom. 14. r.), hanem alattomban becsúszott hamis hitrokonok is, azaz, oly zsidóérzelmûek, minõket sz. Pál ezen egész levelében szeme elõtt tart, zsidókból lett keresztények, kik azonban a szertartási törvényt az üdvre föltétlenûl szükségesnek tartották: így sz. Péter engedékenysége tényleges helyeslése volt az õ hamis elveiknek, melyek a pogányokból megtérteket azon gondolatra viheték, hogy a szertartási törvény csakugyan szükséges, és õket kényszeríteniök kellett (14. v.) hasonlóképen zsidómódon élni. Ebbõl láthatjuk, hogy azon eszélyes engedékenység, melylyel sz. Pál gyakorta élt (Apost.cs. 16,3. 18,18. 21,23. s követk.), hogy a zsidó érzelmûeket meg ne botránkoztassa, egészen másnemû volt; mert õ csak a gyengehitûek iránt volt engedékeny, kik a zsidótörvényt csak szokásból tartották, a nélkül, hogy az üdvre szükségesnek hitték volna: de soha sem volt ama gonosz szándékú zsidóérzelmûek iránt, kik az üdvöt a zsidótörvénytõl föltételezték; ezeknek egy perczig sem engedett (5. v.).
Gal 2,14
A görög szerint: Péternek. Lásd a 9. v.
Gal 2,14
Te zsidóból lettél keresztény, és mégsem élsz zsidómódon, nem tartod meg a szertartási törvényt átalán, különösen pedig az ételekre nézve, sõt inkább élsz keresztény szabadságoddal: hogyan akarod tehát a pogányokból lett keresztényeket ama törvény megtartására kötelezni? – Sz. Péter eljárása valóban kényszerítõ volt a pogányokból lett keresztényekre nézve; mert miután õ, mint az apostolok feje, ama hamis hitrokonok véleményét tettleg helyeselte, tekintélye által indíttatva, amazoknak hinniök kellett, hogy a mózesi törvény kötelezõ. Egyébiránt megjegyzendõ itt sz. Péter alázatossága, ki hallgatva tûré el a megfeddést. Szépen mondja sz. Gergely: Péter nem gondol arra, hogy õ nyerte a mennyország kulcsait. Ah! ha valaki minket tetteink miatt megró, mennyire fellázad elménk és szivünk; azt gondoljuk magunkban, mily nagyok vagyunk, s oly erényeket képzelünk magunkban, minõkkel nem bírunk. Péter ellenben valódi erényekkel bírt, és alázatos maradt – a megfeddésnél is.
Gal 2,15
A mi következik e rész végeig folytatása Pál apostol szavainak a galatákhoz.
Gal 2,16
A 15. 16. v. értelme, összefüggésben az elõbbivel, ez: Nincs igazad, hogy a pogányokból lett keresztényeket a zsidó szertartási törvény megtartására kényszeríted. Mi ugyan, mint született zsidók, szigorúan megtartottuk a törvényt, és nem voltunk bálványimádók, de tudjuk, hogy bárminõ törvény cselekedetei által, akár a szertartási törvény megtartása, akár csupán az erkölcsi szabályok gyakorlata által, Istennek tetszõ állapotba nem juthatunk, hanem csak a Jézus Krisztusban való élõhit által és az õ üdvintézményének osztatlan elfogadása által. A megigazulásról, a hitrõl, a törvény elégtelenségérõl, lásd Rom. 1,17. 3,20. s követk. 7,1. s követk.
Gal 2,17
Az apostol még egy okot hoz fel, hogy a pogányokból lett keresztényeket miért nem lehet ezzel terhelni. Ha azért vagyunk bûnösök, hogy a megigazúlást a hitben helyezzük, és a szertartási törvényt nem tartjuk, akkor Krisztus maga is bûnös és elõmozdítója a bûnnek, mert õ tanított minket így. Ezt állítani pedig, távol legyen tõlünk! (Jerom. ar. sz. Ján. Anzelm.). Következetlenség volna tehát ily terhet rakni valakire.
Gal 2,17
E vers összefüggését az elõbbivel így kell pótolni. Épen ellenkezõleg áll a dolog; mert nemcsak hogy nem vagyunk bûnösök, midõn a törvénynek megigazúlást nem tulajdonítunk, hanem épen akkor lennénk, ha ezt tennõk, ha ismét be akarnók hozni azt, mi már eltöröltetett.
Gal 2,19
Ez a „mivelhogy“ megfejti, mennyiben szûnt meg a mózesi törvény.
Gal 2,19
mivelhogy önmagában elégtelen a törvény, mely engem Isten elõtt kedvessé nem tehetett, lemondtam a törvényrõl, de nem hogy törvény nélkül éljek, hanem hogy új lélekben szolgáljak az Istennek. Vagy: a keresztény törvénynél fogva lemondtam a mózesi törvényrõl, de nem hogy stb. A törvény elégtelenségérõl lásd Rom. 8,3. a törvénynek való meghalásról lásd Rom. 6,1–6.
Gal 2,20
Krisztusba lévén beoltva, vele meg is haltam a kereszten, meghaltam az egész régi valóra, a régi törvényre, a régi bûnös kivánságra nézve; élek még ugyan, mint ember, de nem is annyira én, mint Krisztus él énbennem, a mennyiben õ kegyelme által minden gondolatomat, érzésemet, kivánságomat, akaratomat, cselekvésemet vezérli. Mint ar. sz. János megjegyzi: Pál nem mondja: én Krisztusnak élek, hanem a mi sokkal több: Krisztus él énbennem. Mintha azt mondaná, értelmezi sz. Gergely a görögöt: Az én (bûnös) sajátságom bennem mintegy kialudt, mivel nem élek többé testileg; de valósággal nem haltam meg, mivel lelkiképen Krisztusban élek. A beoltásról Krisztusba, megfeszíttetésünkrõl és eltemettetésünkrõl õvele, lásd Rom. 6,1. s követk.
Gal 2,20
Ezen életem pedig a földön, melynek lelke Krisztus, az õ áldozathalálában és egész váltságmunkájában való hitbõl származik; a hit annak alapföltétele. Krisztus azért teszi magát az én valóm éltetõ lelkévé, mivel én magamat hitben neki egészen átadom. Igy szól a menyasszony is az Énekek énekében: Az én szerelmesem enyém, és én övé vagyok.
Gal 2,21
Elismerem a váltság munkájának nagy jótékonyságát, és nem tartom azt hasztalannak, mint azok, kik a megigazúlást a mózesi törvény megtartásától föltételezik. Ezek ugyan hasztalannak tartják, mert ha a törvény megigazúlást szerez, akkor Krisztus halálára nincs szükség.
Gal 3
Gal 3,1
Itt kezdõdik az értekezés második pontja, melyben megmutattatik, hogy a törvény nem szerezhet megigazúlást, és a Krisztusban való hitnek tartozik engedni. Az apostol ezt három okkal bizonyítja, ezek: a) a galaták tulajdon tapasztalása, kik kénytelenek megvallani, hogy lelki ajándékaikat nem a törvény, hanem a hit által nyerték (1–6. v.); b) Ábrahám példája, ki a hit által igazúlt meg, s kinek a népek megáldatásáról tett igéret szintén csak a hit által vala teljesülendõ, nem pedig a törvény által, mely csak elõkészület volt (7. v. 4,21.); c) az õ szabad házastársa, Sára, ki prófétailag elõképezte azt, hogy a keresztények szabadok lesznek Mózes törvényétõl, a miért a galaták óvakodjanak fölvenni a zsidó törvényt (4,21–5,12.).
Gal 3,1
Hogyan engedhettétek magatokat a tévtanítók által rábeszéltetni a tiszta tanitmány elhagyására, miután én nektek Jézus Krisztust és a tõle jövõ üdvösséget oly élénken adtam elé, mintha õ köztetek feszíttetett volna meg?
Gal 3,2
Vajjon a Szentlelket ajándékaival együtt a körülmetélés és egyéb törvényszerû cselekedetek által nyertétek-e, vagy inkább a hit elfogadása által? – Az anyaszentegyháznak ezen zsenge korában a Szentlélek gyakran különös ajándékok, u. m. jövendölés, nyelvek által mutatkozott a keresztelteken és bérmáltakon. Lásd Apost.cs. 2,4. Kor. I. 12. r.
Gal 3,3
Lásd az elõbbi jegyzetet.
Gal 3,3
A test alatt az érzéki szertartások, a mózesi törvény cselekvényei értetnek (Teodor. Jerom.). Vesd össze: a bevezetést.
Gal 3,4
Tehát elpártolástok által az a sok viszontagság, melyet a hit miatt szenvedtetek, mind hiba legyen?
Gal 3,4
és ha még nem lenne egyéb rosz. A rosszabbról lásd Péter II. 2,21. Zsid. 6,4.
Gal 3,5
Lásd a 3-ik jegyz.
Gal 3,6
Az összefüggésrõl, lásd az 1-sõ jegyz.
Gal 3,6
A görög szerint: A mint Ábrahám is hitt az Istennek stb. Ábrahám hitte, hogy Isten teljesíteni fogja a számos maradékról, és a népeknek, maradékai egyike által leeendõ megszentelésrõl neki tett igéretet. Lásd Rom. 4,3. s követk. és a 25-ik jegyz.
Gal 3,7
hogy azok, kik a hitbõl merítik lelki életöket, Ábrahám követõi, s ennyiben az õ lelki utódai.
Gal 3,8
Isten, az írás szerzõje.
Gal 3,8
És mivel Isten tudta, hogy a hit által egykor minden nemzetek megigazúlnak, mondá Ábrahámnak: A te ivadékodban, és az õ iránta való hitben, mely hasonló a te hitedhez, egykor a föld minden népei megüdvözûlnek (Jerom. Anzelm. ar. sz. János, Ágost.).
Gal 3,10
Az áldás, t. i. a megigazúlás és minden kegyelem, melyet az szerez, csak a hitbõl származik (9. v.); mert ki a törvényszerû cselekedetek megtartására, a szertartások gyakorlatára és az erkölcsi törvény teljesitésére támaszkodik, és ez által reméll megigazúlást az Istentõl, az ilyen nem kerûli el az átkot, a kárhozatot, mivel a törvény (Móz. V. 27,26.) mindenkit megátkoz, ki azt tökéletesen nem teljesíti. Mivel pedig ez az emberi gyarlóságnál fogva s egyszersmind Krisztus kegyelme nélkül, melyet hit által nyerünk, nem lehetséges, tehát mindaz, ki egyedül csak a törvény megtartására támaszkodik, magára vonja az átkot. Mily rettentõ szó ez az úgynevezett divatszerû becsületesek, igaz emberek nagy számára nézve. Mily gyakran halljuk a széles uton járó nagy tömegtõl: Mire való ez vagy ama hit? Csak legyen mindenki becsületes ember, és teljesítse kötelességét, ez által megigazúl és üdvözûl. Az apostol épen erre felel: Épen a törvény, melytõl ti hit nélkül megigazúlást és üdvösséget vártok, kárhoztat el titeket, mert mivel azt nem teljesítitek úgy, mint kivántatik, annak átka alá estek. Ha Krisztust birnátok, az átok eltávoznék tõletek (13. v.); de a benne való hit nélkül a törvény megboszúlja magát rajtatok. Ti ugyan szeretitek vélni, hogy a törvényt teljesítettétek, de az a nap, mely egykor mindent világosságra hoz, ki fogja tûntetni, kiállják-e a próbát cselekedeteitek, vagy talán, mivel azok gyalázatos önzéssel vannak beszennyezve, nem egyebek, csillogó vétkeknél. Vesd össze: Rom. 7. r.
Gal 3,11
az nyilván való Habak. 2,4. versébõl is: Hitbõl el az igaz. Lásd annak értelmezését Rom. 1,17.
Gal 3,12
Az apostol megmutatja továbbá a törvény természetébõl, hogy az nem szerezhet megigazúlást.
Gal 3,12
A törvény, magában véve, nem szerezhet megigazúlást, mert mint ilyennek semmi köze a hithez; nem mondja: a ki hiszen, élni fog (boldog lesz itt és mindörökké), hanem (Móz. III. 18,5.): a ki megtartja a parancsokat, élni fog. E követelés által, hogy a parancsok megtartassanak, a csupán törvényhez ragaszkodó emberre ki van mondva az itélet, mert azokat az Üdvözítõben való hit nélkül tökéletesen nem teljesítheti (10. v.); a helyett tehát, hogy megigazúlna, átok alá, büntetés alá esik, míg a hivõnek nemcsak azon meggyõzõdése van meg, hogy Krisztus a büntetést kiszenvedte, hanem kegyelmet is nyer, hogy a törvényt teljesíthesse. – Jól megjegyzendõ: Midõn itt mondatik, hogy a törvénynek semmi köze a hithez, ezzel nem az állittatik, hogy a törvény korszakában a hit nem kivántatott, és hogy az ó szövetségi jámborok hit nélkül s azért kegyelem nélkül is voltak, sõt inkább az apostol gyakran világosan mondja, hogy az õ hittanának már az ó szövetségben meg van alapja (Rom. 4.); hanem az apostol csak azért használja itt e kifejezést, mivel a csupa törvényrõl, magában véve, akar szólani, úgy a mint azt az akkori zsidók felfogták és felfogniok kellett. Ha t. i. a Krisztus elõtti zsidók oly törvénynyel bírtak, mely a Messiásban való reményt, tehát hitet és kegyelmet is foglalt magában, az õ korabeli zsidóknak, kik a Messiást elvetették, egyedül a puszta törvény maradt meg, hit és kegyelem nélkül.
Gal 3,13
Itt következik a részletesebb fejtegetés.
Gal 3,13
midõn a büntetést szenvedte a mi törvényszegéseinkért (Rom. 3,26. 18-ik jegyz.).
Gal 3,13
átkozottnak neveztetik, mint ki a fán függött (Móz. V. 21,23.), mivel a bûnt magára vette, és szenvedte azt, mint a valósággal átkozottnak kellett szenvednie.
Gal 3,14
Átokká lett, hogy stb.
Gal 3,14
t. i. hogy azt mindnyájan, zsidók és pogányok, a megigért Szentlelket vegyük a Jézus Krisztusban való hit által, ki nekünk az õ kereszthalála által a Szentlelket s az õ kegyelemkeresztségét kiérdemlette. Ábrahám áldása tehát a Szentlélek kiáradása minden népekre, Jézus Krisztus váltságmunkájának következtében. Joel 2,28. Izai. 44,3.
Gal 3,15
A mi itt következik, az közvetlenûl Ábrahámnak az elõbbi versben említett áldásával van összefüggésben. Az apostol t. i. megmutatja, hogy ezen áldás az Ábrahámnak tett igéretnél fogva következik be, nem pedig a törvénynél fogva, és hogy ez az igéret nem hiúsítja meg, mintha nem történt volna. Az apostol ezzel tanitásának, mely a hit által való megigazúlásról szól, csak más fordúlatot ad. Midõn t. i. azt mondja: az áldás az igéretnél fogva következik be, ez egyértelmû ezen állitással: Az üdvözûlés a hit által jõ; mert az áldás az üdvözûlés, és az igéret a népeken csak hitök által teljesûl be. Isten ugyan soknak hitetlensége mellett is teljesíti igéretét, de a kiben az teljesedik, mégis csak a hit által teljesedhetik (8. v.). A 15–18. v. értelme pedig ez: Atyámfiai! az emberi életbõl terjesztek elétek egy hasonlatot: Ha már az oly szerzõdést, melyet az emberek egymással érvényesen kötnek, senki sem tekinti érvénytelennek, s nem változtatnak azon, mennyivel inkább fordúl elé ez eset azon szövetséggel, melyet Isten köt az emberekkel; az Isten tehát szövetséget kötött Ábrahámmal, és neki s benne az õ ivadékának azon igéretet tette, hogy benne, vagy inkább ezen ivadékában t. i. ez egyben, nem sokakban utódai közõl (és pedig hit által) a népek meg fognak áldatni, következik tehát, hogy ezen szövetség, melyet Isten megerõsített, érvényességgel bír, és hogy a népek áldása az igéretnél fogva (és az abban való hitben) következik be, és nem a törvénynél (s annak megtartásánál) fogva. A törvény ugyan 430 évvel késõbb adatott Mózes által, ámde ez nem semmisíti meg a szövetséget, mintha abban az igéret nem is tétetett volna, és a népek áldásának a törvény s ennek megtartása által kellene jõnie; mert ha a népek áldása (az örökség) az által jõne, akkor természetesen nem jõne az igéret (és az abban való hit) által; hanem Isten azt határozottan az igérethez (és abban való hithez) kötötte, midõn Ábrahámnak megigérte, hogy benne, vagyis, az õ ivadékában, Krisztusban (és pedig a hit által 8. v.) minden nemzetek megáldatnak, õ tehát ezen igéret és az abban való hit által, a népeket megnyeri magának. Ezen hely értelmét így fogják fel a sz. atyák Ágost. Jerom. Anzelm.
Gal 3,15
A görög szerint: senki sem bontja fel.
Gal 3,16
az mondatott Ábrahámnak: Tebenned (Móz. I. 12,3.) és a te ivadékodban (Móz. I. 22,18.) minden népek megáldatnak. „És a te ivadékodban“ annyit tesz, mint „azaz, a te ivadékodban“; mert Ábrahám csak annyiban volt a népek áldása, a mennyiben õsatyja volt a Messiásnak (Cornel. a Lapide).
Gal 3,16
Az apostol itt hiteles értelmezést ad arról, hogy a Szentlélek ezen igéket „és a te ivadékodban“ (Móz. I. 22,18.) Jézus Krisztusról értette.
Gal 3,17
Tulajdonképen Ábrahám idejétõl a törvényadásig 645 év folyt el, az izraeliták bevonulásától Egyiptomba Kánaánba lett érkezésökig 430 év; az apostol tehát nem az igéret idõpontjától, hanem az egyiptomi lakástól számítja az éveket, hihetõleg, mivel az igéret az õsatyák egész idõszakán át ismételtetett, és nem csupán Ábrahámnak, hanem Izsáknak és Jákobnak is kevéssel az Egyiptomba költözés elõtt (Móz. I. 28,14.) adatott.
Gal 3,18
t. i. a népek bírása, uralma, nemesítése az õ utóda, Krisztus által (Rom. 4. r. 14-ik jegyz.), tehát az áldás, a népek áldása.
Gal 3,19
Az apostol maga teszi az ellenvetést magának: Ha a népek áldása, a népek megigazúlása, boldogúlása, azon igérettõl függ, hogy Krisztusban mindenek megáldatnak, és az abban való hittõl: minek adatott tehát a törvény? Ha minden áldás az igéretben való hitbõl ered, akkor a törvény egészen fölösleges volt.
Gal 3,19
azért, részint hogy erõsen eléjök adja, mi a bûn, és az izraelitákat vétkességök öntudatára vezesse, részint hogy a büntetéssel való fenyegetések által az érzékiség durva kitöréseinek elejét vegye, és az erõs, szertartási szolgálat által õket fegyelemben tartsa. A törvénynek ezen hozzáadása Izraelre nézve azután szükséges volt, midõn néppé növekedett: mert ekkor engedetlen és féktelen ifjú fejlett belõle. Valamint a gyermek, míg hiszen és szeret, a hitben és szeretetben bírja törvényét, az ifjúnak pedig a fejlõdõ akaratosság és önzés mellett szigorúbb külsõ törvényekre és a szoktatásra van szüksége: így Izraelre nézve is, míg az õsatyák gyermekded korszakában élt, nem volt szükség világos törvényre, mert a hitben és szeretetben bírta törvényét; de midõn néppé növekedett, Egyiptomban idegen istenek felõl okoskodott, és nyomorú önzésben elvadúlt, akkor a hithez a külsõ törvénynek is hozzá kellett járúlnia, hogy a népet figyelmessé tegye vétségére és fegyelemben tartsa. Megjegyzendõ, mi a görögben van: hogy a vétségek miatt adatott hozzá; mert a törvény által a hit nem lõn megszûntetve, sõt inkább ez a törvény idejében is megkivántatott (Rom. 4. és 10. r.), és csak a hit volt az, mi akkor is megigazúlást szerzett.
Gal 3,19
míg eljõ Ábrahám azon ivadéka (16. v.), kinek Isten az õ törzsatyjában megigérte, hogy általa és a benne való hit által minden népek megáldatnak (ar. sz. Ján.). Az idõben, mikor Krisztus megjelent, a külsõ törvény czélja el volt érve. Az izraeliták az által nemcsak nagy vétkességök öntudatára jutottak, hanem annak durvább kitöréseiben is fékeztettek; mert az által annyira elidegenedtek a bálványozástól s az avval együttjáró gonoszságoktól, hogy inkább készek voltak minden kínzást elszenvedni, mint a bálványoknak hódolni.
Gal 3,19
Az mi itt a 23. vers végeig következik, az értelmezõk által sokféleképen fejtegettetik. Legegyszerûbbnek látszik az eszmét abban keresni, hogy a törvény közvetve, az igéret közvetlenûl adatott, s ebben van elõnye az igéretnek. – Hogy a törvény angyalok által adatott, ezt mondja sz. István is (Ap.cs. 7,53.). Mivel a törvény az õ szertartásaival, áldozataival és szokásaival nem volt maga a valóság, hanem csak jelvénye, elõképe a valóságnak, igen természetes volt, hogy az Isten nem közvetlenûl hanem csak képviselõje által jelent meg, hogy angyalokat választott eszközeiûl. De az angyalok sem szólottak közvetlenûl a néppel, hanem egy közbenjáró által.
Gal 3,19
Ez a közbenjáró Mózes, mint önmagát nevezi (Móz. V. 5,5.), és Pál õt más helyeken fölfogja (Zsid. 8,5.6.). Némely sz. atyák az alatt Krisztust értik, de az elsõbb értelmezés helyesebb; Krisztusra azért sem igen alkalmazható, mert nem gondolhatjuk õt úgy, mint az angyalok személye alatt mûködõt, ki minden angyalok fölött vagyon (Cornel. a Lap.).
Gal 3,20
A törvény t. i. közbenjáró által adatott, kinek, mint ilyennek, két féllel volt dolga, Istennel és a néppel; ellenben az igéretet tevõ Isten, csak maga, egy, a közvetlenûl cselekvõ.
Gal 3,22
A 21. és 22. v. értelme ez: Vajjon a törvény Isten igéretét meghiusíthatja-e, s az abban való hitet haszontalannak mondhatja-e (17. v.)? Épen nem. Ez csak akkor lehetne, ha a törvény képes volna a bûn által meghalt embert föleleveníteni, neki a megigazúlásra és megszentelésre isteni életerõt adni; de mivel erre nem képes, mivel csak szertartásai vannak, és csak kötelességeket szab, tehát megigazúlást nem eszközölhet, így természeténél fogva tehetetlen arra, hogy a népeknek igért áldást megszerezze. Sõt inkább legnagyobb részben a törvényt tartalmazó ó szövetségi szentirásnak rendeltetése és ereje csak abban áll, hogy az embernek megmutassa a bûn alatt levõ fogságát (Rom. 1,20. s követk. 3,9. s követk.), s e mellett czélja az, hogy a népek áldását, a megigazúlást a Jézus Krisztusban való hit által keresse, mit csakugyan a hivõk nyernek meg (Anzelm).
Gal 3,23
Az apostol részletesebben fejtegeti a következõ három versben, mint volt a törvény csak elõkészület az evangéliomhoz. Jelen versek értelme ez: Mielõtt az evangéliom megérkezék, mi a törvény oltalma alatt voltunk az evangéliomért, mely egykor kejelentendõ vala. A törvény tehát minket üdvös fegyelem alá fogott, hogy egykor a hit korszaka bekövetkezhessék; mivel már bekövetkezett, megszûnik a törvény fegyelme.
Gal 3,23
az evangéliom és az abban való hit. A hit már az ó szövetségben is megkivántatott (lásd a 30-ik jegyz. vége felé); de mivel Krisztus még nem jelent meg, az inkább a remény sajátságával bírt. Csak miután õ megjelent, akkor szûnt meg az õ eljövetének reménye, hanem abban hinni kellett; azért neveztetik a keresztény tanítmány – hitnek.
Gal 3,23
A törvény õrzött a bûnös kivánság durvább kitöréseitõl (30-ik jegyz.).
Gal 3,24
azaz, elõkészített a keresztény korszakra, az evangéliomra. Jellemzõleg mondatik a törvény nevelõ mesternek, vagy fegymesternek, mert részint fékezi vétkességünket, részint a magasb dolgokra elõkészít (Anzelm. Teofil.).
Gal 3,25
Miért? okát a következõ adja: mivel a hit Isten fiává tesz, ki a törvényt szeretetben teljesíti. A hit ismét a gyermekdedség aranykorszakába vezet vissza (Máté 18,2.3.), melynél fogva az ember föltétlen odaadással hódol az Atyának; az Atyának tehát nem szükség többé a gyermek makacsságát, mely már elenyészett, fegyelemben tartani. Lásd a 30-ik jegyz.
Gal 3,26
Vesd össze: Rom. 8,15.
Gal 3,27
Az apostol okát adja, hogy a hit miért tesz Isten fiává. A hitnél fogva vagytok megkeresztelve, s a hitben vettétek föl Krisztus alakját, így tehát Krisztus testvérei s ez által Isten fiaivá is lettetek. – A Krisztusban való hit teljes megadás Krisztus iránt, s mindaz iránt, mit õ tanít, és igér (lásd Rom. 1. r. 24-ik 25-ik jegyz.), így tehát a keresztséget is magában foglalja, mely a természeténél fogva bûnös embert újjáteremti (Ján. 3. r. 7-ik jegyz.). E kifejezésrõl: kik Krisztusban (Krisztusra) vagytok megkeresztelve, lásd Rom. 6,33. A Krisztusba öltözésrõl szépen mondja ar. sz. János: Valamint a testnek a lélek adja meg azt az ékességet, a nemesebb alakot, mely durvaságát elfödi: úgy Krisztus is a keresztség által a mi lelkünknek lelke lett; így jöttünk Krisztussal rokonságba, úgy hogy õáltala, ki természeténél fogva Isten Fia, mi kegyelembõl Isten fiaivá lettünk.
Gal 3,28
pogány. Rom. 1,16.
Gal 3,28
Ti mindnyájan, bárminõk legyenek külsõ viszonyaitok, ugyanzon hit részeseivé váltok; mert ti mindnyájan egy testté lesztek, lelkesítve az egy Krisztus által (Jerom. ar. sz. Ján.). Ha tehát semmi külviszonynak sincs befolyása arra, hogy valaki Isten fiává legyen: akkor ti, galaták, (akarja az apostol mondani) igen balgák vagytok, ha a zsidó törvényt még kötelezõnek tartjátok. Pál itt ismét kifejezi ama nagy eszmét, hogy a Krisztusban újjá született új emberiség csak egy embert képez, valamint a régi természeti emberiség is Ádámban csak egyet. Mily tartalomdús, mily eredménygazdag gondolat ez, könnyû belátni. Ha egyek vagyunk Krisztussal, akkor az õ életét kell magunkon kitüntetni. Ha valamennyi ujjászülött csak egy ember Krisztusban, akkor szoros egyesség van a vitézkedõ, a szenvedõ és diadalmaskodó egyház között, közösség a kegyelmekben és érdemekben. Mily vigasztaló tanítmány ez!
Gal 3,29
Ha ti Krisztussal egy titkos testet képeztek, akkor ti Ábrahám fiai is vagytok, mert Krisztus Ábrahám fia; és mivel fiai, örökösei vagytok Ábrahámnak, annak, mi neki örökségûl igértetett, a népek áldásának, a megigazúlásnak. – Miért keresitek tehát, oh galaták, a zsidóvallást a törvényben? nem az igazi zsidók vagytok-e, ha Ábrahám fiai vagytok? Igy mutatja meg Pál finomúl, hogy a galaták mint egyesíthetik a zsidóságot és kereszténységet, a nélkül, hogy a mózesi törvénynek hódoljanak. Hogy ez a keresztényekre nézve nem kötelezõ, még bõvebben megmutatja a 4. részben.
Gal 4
Gal 4,1
A népek áldásának öröksége, melyrõl közvetlen elõbb volt szó, alkalmat ad az apostolnak a törvény elõkészítõ tulajdonát még bõvebben fejtegetni.
Gal 4,3
A zsidók, mint Ábrahám fiai, már születésöknél fogva örökösei valának a népáldás igéretének, s ennyiben urai mindazon kegyelmeknek, melyeket ez áldás magában foglal, a megigazúlásnak, megszentelésnek és üdvözûlésnek; de õk csak annyiban voltak örökösök, a mennyiben a kisdedek örökösök. Valamint a gyermek az õ felügyelõi alatt vagyon, s ebben nem különbözik a szolgától: úgy a zsidóknak is felügyelõjök, a törvény alatt, mely csak elõkészítõ vallási intézmény volt (lásd Galat. 3,19.), szolgálatban kellett maradniok egész a meghatározott ideig. – E világ elemei, vallástani elemei, érzéki kezdemények, minõk a zsidók szembeötlõ szertartásai voltak.
Gal 4,4
Midõn végét érte az idõ, hogy mi a szolgaság állapotából a hitnek és Isten fiainak szabadságába áthelyeztessünk (Anzelm. Teofil.). Az idõ Krisztus megjelenésekor érte végét, a mennyiben Isten a zsidókon a törvény által mindazt elérte, mit elérni akart. Azok jobb része a makacsságból kivetkezett, a vétkesség öntudatára jutott, s epedõ óhajtással várta az igért Megváltót; a roszabbakon ugyan ezeket nem érte el, de ennek õk magok voltak okai. Az idõ vége közvetlen itt ugyan a zsidókra vonatkozik, de együtt értetnek a pogányok is. Ezek is megértek. Az õ legrégibb atyáik elszakadtak az Istentõl, az õ hív szolgáinak kis családjától, mely a vízözön után megmaradt; azért Isten is eltávozott tõlök és önmagokra hagyta õket. Ennek azonban nem annyira büntetésûl, mint inkább eszközûl kellett szolgálni megtérésökre; mert a kevélység jobban meg nem aláztatik, s erõtlenségének elismerésére semmi által inkább nem vezettetik, mintha önmaga kisérli meg saját erejét. A pogányok sok évszázadon át kisérlették erejöket, és nem találtak nyugalmat. Fáradoztak saját útaikon, nagyok lettek uralkodásban, mûvészetben és tudományban; de nem találtak nyugtot. Krisztus idejében volt az, hogy minden útjokat lefutván, belátták, hogy az ember nélkülözni kénytelen az igazságot, hacsak azt Isten nem adja neki. Ekkor a pogányok órája lejárt, az idõ rájok nézve is beteljesedett.
Gal 4,4
Az apostol csupán asszonyból lett születésérõl szól, mivel Krisztus férfiú hozzájárulása nélkül fogantatott.
Gal 4,4
Lásd Máté 3. r. 24-ik jegyz.
Gal 4,5
a törvény átkától (Galat. 3,13.).
Gal 4,5
hogy mi az õ váltságmunkájának érdemei által a hitben és keresztségben ismét megnyerjük a fiúságot. Lásd Galat. 3,26.27. Az ó szövetségi igazak is megnyerék a fiúságot; de a tökéletes fiúvá-fogadtatás csak Krisztusnak váltsághalála után történt meg (ar. sz. János, Anzelm. Ágost.).
Gal 4,6
azaz: a fiúság (5. v.) következése az, hogy a gyermeki viszony ismét helyreáll az Isten és emberek között, a mennyiben a Szentlélek, ki az Atyától és Fiútól származik, gyermeki érzületet önt belénk, mely különösen az Istennel való társalkodásban, az imádságban nyilatkozik. – Az imádság a gyermeki közlekedés az Atya és fiú között, a kötelék mindkettõ között; az imádság kezesség arra, hogy Isten fiai vagyunk. Tehát alkalmasan említhette föl ezt az apostol a gyermeki érzület többi tulajdonai helyett (Máté 18,3.). Vesd össze: Rom. 8,15. s követk.
Gal 4,7
A görög szerint: Isten örököse, Krisztus által. Értelme ez: És ez a további következés, hogy a hivõk egész gyülekezetében a szolgai viszony annyira megszûnt, hogy nincs többé szolga a mózesi törvény fegyelme alatt, hanem mindnyájan gyermekek, kik mind azt az örökséget, a népek áldását, megigazúlását, örök boldogságot Istentõl Krisztus Jézus érdemei által megnyerik.
Gal 4,8
az egyetlen igaz Istenrõl helyes fogalommal nem bírtatok (Rom. 1,23.). Az apostol itt az egykoron pogány galatákat szólítja meg, kik a zsidó érzületû tévtanítóktól zsidó szokásokra hagyták magokat csábíttatni.
Gal 4,9
tanítva vagytok magától az Istentõl, megvilágosítva a Szentlélek kegyelme által (ar. sz. Ján. Ambr. Tamás).
Gal 4,9
Lásd a 2. v.
Gal 4,9
mint megtéréstek elõtt.
Gal 4,10
Ti megtartjátok a zsidó ünnepeket, a szombatot, az újhold ünnepét a hónapok kezdetén, a húsvéti, pünkösti, sátoros ünnepeket, az ötvenedévet, mint a zsidó törvényben rendelve van. – Hogy ez által az apostol a kereszténység titkainak emlékezetére rendelt keresztény ünnepeket nem vetette el, önmagától értetik.
Gal 4,12
Legyetek, mint én, függetlenek a mózesi törvény rendeléseitõl; mert én is, bár születésemnél fogva izraelita, olyan vagyok, mint ti, s úgy viselem magamat, a mennyire szabad, mint pogány. Atyámfiai! kérlek titeket, térjetek meg, én nem haragszom; miért is haragudnám, miután nem sértettetek meg engem (Jerom.)?
Gal 4,13
testi bajok között, igénytelen külsõben. Vesd össze: Kor. II. 12,7–10. 11,6. Kor. I. 2,3.
Gal 4,13
A görög szerint: mindazáltal a mi engem testemben megkisértett stb.
Gal 4,15
Hova lesz a ti (akkori) boldogságtok, ha engem most elhagytok?
Gal 4,17
Ama tévtanitók, kik titeket a mózesi törvénynyel akarnak terhelni, nem jó szándékkal s nem jóra ohajtanak titeket megnyerni; hanem el akarnak fordítani tõlem és az igaz tanítmánytól, hogy ti azok buzgó párthivei legyetek.
Gal 4,18
Igyekezzetek mindig csak jót és jó szándékkal tenni. A görög szerint: Dicséretes dolog, ha mindig a jóban buzgólkodtok.
Gal 4,18
buzgólkodjatok most is a tiszta tanítmányért.
Gal 4,19
Oh kedves gyermekeim! a legnagyobb áldozatok, a legszorongatóbb gondok által nyertelek meg a kereszténységre; most, midõn elpártoltatok, ha ismét azokat kellene is szenvednem, azon vagyok, hogy újra megnyerjelek, míglen Krisztus érzületét és cselekvését egészen magatokévá tettétek. Lásd Rom. 13. r. 17-ik jegyz.
Gal 4,20
Szeretnék személyesen köztetek lenni, hogy kitanúlván teljesen, mily érzületben vagytok, a szerint alkalmaznám szavaimat, s majd így, majd úgy intézném elõadásomat; mert zavarban vagyok irántatok, nem tudom, hogy bánjam veletek, mig nem látlak, s nem hallok felõletek (Jerom. ar. sz. Ján. Tam.).
Gal 4,21
Ennek összefüggésérõl az elõbbivel, lásd 3,1. Pál a harmadik okot hozza fel azon állitása mellett, hogy a keresztények fel vannak mentve Mózes törvényétõl. Tanítja t. i. hogy már az ó szövetségben egy esemény ezt prófétailag képletben megmutatta. Ábrahámnak, úgymond két felesége volt: Sára, sajátképen való neje, a szabad; és Ágár, a szolgáló. E két feleség által a két szövetség volt elõképezve, Sára által az új, mely a szabadság frigye, Ágár által az ó, mely a szolgálat szövetsége (lásd Galat. 3,19.); azért mentettek föl a keresztények az ó szövetség szolgai szertartásaitól (21–31. v.), és a galatáknak õrizkedniök kell a törvény visszafogadásától, és azon hamis tanitóktól, kik méltók az isteni büntetõ itéletre (Galat. 5,1–12.).
Gal 4,22
Lásd e történetet Móz. I. 16. és 21. r. és a többnejûség okáról az õsatyák idejében Krón. I. 1. r. 7-ik jegyz.
Gal 4,23
Izmael, Ágár szolgáló fia, a természet rendes folyama szerint született; mert Ágár fiatal volt, még foganhatott és szülhetett; Izsák Sárának a hitestársnak fia, természet fölötti módon az adott igéret folytán (Móz. I. 17,15–21.) fogantatott és született; mert Sára élemedett és magtalan volt (Móz. I. 18,11.). Izmael a test gyermeke vala, Izsák a kegyelem szülötte.
Gal 4,24
Az Ábrahám két feleségének és ezek két gyermekének történetében a betûszerinti mellett még más, mélyebb jelentés is vagyon. Képletesen az a két szövetséget jövendölte meg: Ágár szolgálóban, az ó, Sárában, a szabad hitestársban, az új szövetséget; Ágár fiában a zsidókat, Sára fiában a keresztényeket; mert valamint Izmael csak a természet folyama szerint volt Ábrahám fia, úgy a zsidók is csak természeti származás szerint fiai Ábrahámnak, tagjai a választott népnek; ellenben valamint Izsák az igéretnél fogva, a természet rendes folyama ellenére, Isten egyenes közbejötte által lett Ábrahám fia, úgy a keresztények Isten akaratja és az õ újjáteremtõ kegyelme által (Ján. 1,13. 3,5.) lesznek Ábrahám lelki fiaivá (Rom. 9,6–9.), Isten lelki országának választott tagjaivá (Jerom. ar. sz. Ján. Teod. Anzelm.).
Gal 4,24
Egyik t. i. az ó szövetség a Sínai hegyén adatott, és szolgákat nemzett, t. i. a zsidókat, kiknek a törvény szolgaságát föl kellett venniök, és mint szolgáknak, nagy büntetésekkel való fenyegetés által félelemben, s földi javak igérete által, rendben tartatniok; ez a szövetség a szolgáló Ágár által volt elõképezve.
Gal 4,25
Az apostol megfejti, mint jõ a Sínai hegyrõl a szolgaság; mert Sínai egyik hegye Arábiának, azon országnak, honnan a rabszolgák hozattak, és azért hasonló a mostani Jerusalemhez, a zsidó egyházhoz, mely a törvénynek szolgál. A görög, más olvasás szerint: „mert Ágár a Sínai-hegy Arábiában, mely megfelel a mostani Jerusalemnek; mert szolgál fiaival együtt.“ Értelme ez: Az ó frigyet jelképezheti Ágár, mert Ágár a rabszolgaság honából származik; s így megfelel a törvény rabszolgasága alatt élõ mostani zsidó-egyháznak.
Gal 4,26
Az egyik szövetség, ugymond az apostol (24. v.) Ágár által volt elõképezve; a másik, az új szövetség, a keresztény anyaszentegyház, a fensõbb Jerusalem, Sára, a szabad hitestárs által ábrázoltatik. Ez annyiban mondható anyánknak, a keresztények anyjának, a mennyiben a keresztény anyaszentegyház elõképe volt. – Az új szövetség fensõbb Jerusalemnek neveztetik, mivel az ó szövetséget, a régi, földi Jerusalemet, fensõbb, szellemi módon visszaadta (Máté 5,18. Ján. 4,23.).
Gal 4,27
Sára igen alkalmasan neveztethetik anyánknak; mert valamint õ, bár magtalan volt, mégis szült, úgy a szent gyülekezet is, mely a keresztény anyaszentegyházzá alakúlt, kezdetben majdnem tagok nélkül volt, azután pedig gazdagabb lett gyermekekben, mint a zsidó egyház, és a próféta azért kiáltá neki örvendezve: Vigadj, te egykori magtalan! mert habár elõbb elhagyatva voltál Istentõl, most mégis jobban meg vagy áldva gyermekekkel, mint az, ki Istennel, hitestársával egyesûlve volt. Isten gyakran neveztetik az izraeli nép hitestársának (Izai. 54,5. 9-ik jegyz.). A fönebbi prófétai hely Izaiásból 54,1–3. vétetett, hol azok bõvebb értelmezése látható a jegyzetekben.
Gal 4,28
Mi, atyánkfiai, épen úgy gyermekei vagyunk Isten egykor csekély, mintegy magtalan, de most nagyszámú gyülekezetének, Isten eszközlése által, mint Izsák is, nem természetes módon, hanem az igéretnél fogva, Isten akaratából születtünk (lásd a 27-ik jegyz.).
Gal 4,29
ki isteni erõ által született.
Gal 4,29
De valamint már akkor üldözte Izmael Izsákot, úgy tesznek most is a zsidó (szolgai) érzelmû s érzékiségbe merûlt tévtanítók, és általán a zsidók az igaz keresztényekkel. Minden idõben fennáll az érzéki emberek harcza a Krisztus szerint született és élõ emberekkel. Mennyi példája van ennek idõnkben is, midõn az igazhitûek engedelmessége, a jámborok együgyûsége, a religio tisztelendõ titkai épen úgy kigúnyoltatnak, mint egykor Izmael Izsákot kicsúfolta! Lásd Móz. I. 21,9.
Gal 4,30
De mit mond az írás eme tévtanítókra és zsidókra nézve átalán? Ezek kizáratnak az örökségbõl, a népek áldásából, a megigazúlásból és üdvözülésbõl.
Gal 4,31
Igy mi, keresztények, mentek vagyunk a zsidók törvényeitõl, mert, mint az anyaszentegyház tagjai, a szabad Sára fiai vagyunk.
Gal 4,31
E szavak a kompluti görög szövegben a következõ részhez vannak csatolva, mely azon intelemmel kezdõdik, hogy e dicsõ szabadságot megõrizzük.
Gal 5
Gal 5,1
a mózesi törvény igája alá.
Gal 5,2
Ha ti a körûlmetélést és az ó törvény többi szertartásainak gyakorlatát az üdvre elengedhetlen föltételûl tartjátok (Apost.cs. 15,1.), akkor a Krisztus által véghezvitt váltság kegyelmében nem részesûlhettek; mivel akkor ti Krisztus váltságmunkáját elégtelennek tartjátok, így nincs igaz hitetek, nincs fogékonyságtok az õ kegyelmére (Anzelm.).
Gal 5,3
A ki körûlmetélés által az ó szövetség tagjává lesz, köteles az egész törvényt teljesíteni; de mivel ezt a Krisztusban való hit és az õ kegyelme nélkül senki sem teheti, s az ily körûlmetélt ezt megveti, azon büntetés alá esik, mely a törvényszegõket fenyegeti.
Gal 5,4
Lásd a 2-ik jegyz.
Gal 5,4
ti ez esetben a megigazúlás kegyelmét, melyet a keresztségben a Jézus Krisztus érdemei iránt való hit által nyertetek, ismét elvesztettétek.
Gal 5,5
mert mi, igazi keresztények, nem a mózesi törvény megtartása által, hanem a mennyiben hiszünk, és a Szentlélek sugallata szerint élünk, ennyiben várjuk a megigazúlást, melyet mindenki reméll. De e hitet amaz esetben elvesztettétek, tehát a kegyelmet is.
Gal 5,6
Pál ismétli még egyszer, hogy csak a szeretetben nyilatkozó hit, a tevékeny hit szerez megigazúlást. A kereszténységben nem határoznak a külsõ viszonyok, vajjon zsidó volt-e elõbb valaki, vagy pogány, hanem csak az, vajjon hiszen-e, és hitét (Isten és embertársai iránti) szeretettel bizonyítja-e? A mi itt szeretetnek mondatik, Kor. I. 7,19. az isteni törvények megtartásának neveztetik. A szeretetrõl lásd Kor. I. 13. r.
Gal 5,7
Jó úton voltatok, szép elõhaladást tettetek a keresztény életben.
Gal 5,8
hogy a mózesi törvények megtartása szükséges az üdvösségre.
Gal 5,8
nem Istentõl vagyon.
Gal 5,9
Nehány tévtanító az egész hivõ községet megronthatja.
Gal 5,10
Bízván az Úrban, titeket gyámolító kegyelmében, reménylem, hogy ti stb.
Gal 5,10
hogy ti, miután e levelet elolvassátok, velem egy értelemben lesztek.
Gal 5,10
szenvednie kell annak méltó büntetését.
Gal 5,11
Ennek értelme, összefüggésben az elõbbivel, ez: Ha azt mondanák is nektek, hogy én magam a körûlmetélést és a zsidó törvényt szükségesnek tartom az üdvösségre (vesd össze: Apost.cs. 16,3.), ne higyétek; mert ha ezen véleményt hirdetném, lehetne-e többé ok az üldözésre, melyet a zsidóktól mindenfelõl szenvedek? Akkor megszûnnék, a mi õket botránkoztatja, azon tanítmány, hogy csak a váltság munkájában való hit tesz megigazúlttá.
Gal 5,12
Adná Isten, hogy ezen tévtanítók is kizáratnának a gyülekezetbõl. Némelyek (Ambr. ar. sz. Ján. Teofil.) szerint, értelme ez: Bárcsak e tévtanítók nem csupán körülmetéltetnék, hanem egészen megcsokíttatnák, férfiatlanná tétetnék magokat! Az apostol szent haragjában szól így.
Gal 5,13
csak e szabadsággal ne éljetek vissza a gonosz kivánság gerjesztésére, hanem legyetek szabadok a lelki szeretet által, melylyel egymásnak szolgáltok. – A lelki szeretet itt ellenében áll az érzéki kivánságnak; azonban a „lélek“ szó nincs meg a görögben. A keresztény szabadság tehát a szolgálatra kész szeretetben áll. Szépen használja az apostol e szavakat: szeretet által szolgáljatok. Mert a szeretet csakugyan szolgálat, a mennyiben a ki szeret, nem azt teszi, mi neki tetszik, hanem mi másoknak tetszik, azt cselekedni pedig, mi másoknak tetszik, annyit tesz, mint szolgálni, mint ar. sz. János megjegyzi. Igy a szeretetnek ugyan szolgálati tulajdona van, de azért a legszabadabb érzelem az, melylyel az ember csak bír, sõt tulajdonképen csak az szabad és mûködik szabadon, a ki szeret; mert csak a szeretet adja meg az akaratnak ama mentességet minden gátló befolyástól, melynélfogva mindent könnyen s úgyszólván küzdelem nélkül teljesíthet. – Itt kezdõdik a harmadik pont (lásd a bevez.), melyben az apostol megmutatja, hogy a keresztényeknek, habár a mózesi törvény által nem köteleztetnek is, nem szabad élniök féktelenûl, hanem lélekben és szeretetben kell az új törvényt teljesíteniök.
Gal 5,15
A heves összeütközés közönségesen kölcsönös romlással végzõdik.
Gal 5,16
Midõn pedig elõbb (13–15. v.) arra intettelek, hogy szabadságtokkal vissza ne éljetek, hanem a törvényt szeretetben teljesítsétek, ezzel azt akarom mondani: hogy élteteket a kereszténység lelki szabályai és a Szentlélek sugallata szerint intézzétek, akkor nem fogtok leroskadni a bûnös kivánság ingerei alatt, s így a testnek tetteit sem fogjátok cselekedni.
Gal 5,17
A kivánság ellenkezik a jobb, lelki érzülettel, s ez amavval; s mivel ezek folytonos ellenkezésben vannak, azért nem szabad mindent tennetek, a mit akartok, a mennyiben akaratotokat, meglehet, néha a bûnös kivánság is vezérli.
Gal 5,18
nem vagytok a kényszerítõ és rettentõ, még kevésbbé a vádoló és kárhoztató törvény alatt (Anzelm. Teofil.). Azaz: a törvénynek nem szükség most valamit külsõleg fenyegetések által kicsikarni; még kevésbbé fog az titeket vádolni és kárhoztatni; hanem mivel titeket a szeretet szelleme, a Szentlélektõl közlött keresztény érzület vezérel, mindent önként és könnyen, örömmel és szeretettel tesztek, s valameddig e szellemi érzülethez hívek maradtok, helyesen tesztek. Úgy vagytok, mintha nem is volna törvényetek.
Gal 5,19
az érzéki ember cselekedetei.
Gal 5,19
Az apostol a bujaság minden nemét össze akarja foglalni. A görögben a házasságtörés is ki van fejezve.
Gal 5,21
az örök boldogságot el nem nyerik.
Gal 5,22
a szellemi, az Isten Lelkétõl élesztett ember cselekedetei.
Gal 5,23
A görög szerint ez erények vannak: szeretet, öröm, békeség, türelem, kegyesség, jóság, hûség, szelídség, mérséklet.
Gal 5,23
Az ily cselekedetekért a törvény nem vádolhat s nem kárhoztathat. Lásd a 18. v.
Gal 5,24
kik valóságos hivei Krisztusnak, nem csupán névszerinti keresztények.
Gal 5,24
Lásd Rom. 6,6.
Gal 5,25
Ha az Isten Lelke az õ kegyelme által a mi lelkünknek élete, intézzük a szerint külsõleg is tetteinket. – Akarod tudni, vajjon az Isten Lelke lelkesít-e téged? Vizsgáld meg a mit teszesz és kerülsz, és ha ez öszhangzásban van az õ rendeleteivel és sugallásaival, reményed lehet, hogy az éltet.
Gal 5,26
Ne legyünk dicsvágyók, hogy különös elõnyöket tulajdonítsunk magunknak mások fölött, õket mintegy kihívjuk, hogy velünk hasonlóan cselekedjenek, s e vagy amaz elõny miatt kölcsönösen irígykedjenek. – E világ paradicsom lenne, ha csupa alázatos emberekbõl állana. Csak a kevélység és hiúság szerzik benne a zavarokat és rendetlenségeket. Sértünk másokat, mivel tulajdon büszkeségünk megsértettnek tartja magát. Mást kisebbítünk vagy megvetünk, mivel azt képzeljük, hogy mások magasztalása minket megaláz.
Gal 6
Gal 6,1
emberi gyarlóságból.
Gal 6,1
már nagyobb elõhaladást tettetek a lelki életben.
Gal 6,1
Vigyázz, nehogy kevély önelbizottság által te is ugyanazon kisértetbe és bûnbe essél. – Gyakran olvassuk az atyák életében, hogy azok, kik tanítványaikat egy vagy más vétségért igen is keményen büntették, az által csakhamar magok is megkisértettek, hogy megtanúlják, mint kell az elesteken szánakozni, õket vigasztalni és fölemelni. A valódi jámborság, úgymond sz. Gergely, szánalommal van mások vétségei iránt, a képmutató pedig felbõszûl azok ellen.
Gal 6,2
Egyik legyen türelemmel a másik vétkei, tökéletlenségei és gyarlóságai iránt.
Gal 6,2
a szeretet törvényét. A ki nincs türelemmel mások gyarlóságai iránt, megérdemli, hogy az övé iránt se legyenek. Az Isten gyakorta megengedi, hogy velünk épen oly módon bánjanak mások, mint mi velök bántunk.
Gal 6,3
Az apostol elõadja az indokot, miért kell béketûréssel lennünk? – mert mindnyájan semmik vagyunk, egyikünknek sincs érdemünk, s mindent csak Isten kegyelmébõl bírunk.
Gal 6,4
Kiki vizsgálja meg cselekedeteit, s ezen vizsgálat által igyekezzék mindig jobbá lenni; akkor õ, mint önmagának bírája és megjobbítója, dicséretes lesz Isten elõtt, s nem fogja dicsõségét mások gyarlóságaiban keresni, magát náloknál tökéletesebbnek képzelvén. (Vesd össze: Kor. II. 10,12.).
Gal 6,5
Kiki csak önmagát bírálja meg, mert csak tulajdon hibáiról felelõs; mások vétkeirõl csak akkor, ha azokra bûnös alkalmat adott, s így azokat sajátjaivá is tette.
Gal 6,6
Méltányos, hogy földi javaiban részesítse az ember azt, ki õt vallási tanítás által lelkiekben részesítette.
Gal 6,7
Istenbõl nem lehet csúfot ûzni.
Gal 6,8
Mert ki a test bûnös kivánságának enged, jutalma halál és romlás, örök kárhozat lesz; de ki a Szentlélektõl lelkesíttetve, a lélek törvényei szerint él, részese lesz az örök boldogságnak. Lásd Rom. 8,6.
Gal 6,9
ha mindvégig kitartók leszünk.
Gal 6,10
Csak egy idõnk van jót cselekedni, s ez az idõ igen rövid, azt tehát fordítsuk hasznunkra. Senki se legyen kizárva szeretetünkbõl; de mivel a szeretetnek, mely mindent elrendez, magának is rendezettnek kell lennie, azt parancsolja az apostol, hogy szeretetünket különösen hitfeleinkre, a keresztényekre áraszszuk.
Gal 6,11
Az apostol figyelmezteti a galatákat saját szeretetére, mely õt arra indította, hogy levelét saját kezével írja, holott különben leveleit másnak szokta tollba mondani. Lásd Rom. 16,22.
Gal 6,12
Lásd Galat. 5,11.
Gal 6,13
az ó törvényt. Lásd Apost.cs. 15,10.
Gal 6,13
dicsekedve mondhassák testetek körûlmetélése után, hogy ti az õ tanításaikat követtétek.
Gal 6,14
A tévtanítók dicsekszenek külsõ szertartásos szolgálatjokkal, hogy másokat is arra csábíthassanak; én ezen külsõ szolgálatnak semmi becset nem tulajdonítok, hanem csak Jézus Krisztus keresztének, az õ kereszthalálának, mi által én bûnbocsánatot és oly kegyelmet nyertem minden jóra, hogy a világ minden javaival és gyönyöreivel rám nézve teljesen megfeszítettnek, megholtnak látszik, s a világnak én is annyiban meg vagyok feszítve és halva, a mennyiben gyalázatot, kínokat és keresztet Krisztussal örömest szenvedek a világon. Szépen mondja sz. Ágoston: Az apostol dicsekedhetett volna Krisztus bölcseségében és erejében; de õ keresztében dicsekszik; mert a hol az alázatosság, ott van a dicsõség; hol az erõtlenség, ott a hatalom; hol a halál, ott az élet. Ha ezt elakarod nyerni, amazt ne vesd meg.
Gal 6,15
Miért nem akar Pál külsõ dolgokkal, külsõ szertartásos szolgálattal dicsekedni, ennek az az oka, mert a keresztény életben, a Krisztussal való egyességben, minden arra czéloz, hogy az ember új teremtmény, újjászületett, megújult legyen Isten kegyelme által. Vajjon valaki körûlmetélten a zsidósághoz, vagy körûlmetéletlenûl a pogánysághoz tartozott-e, ez nem jõ tekintetbe, mert a zsidóság és pogányság megszûnt a kereszténységben.
Gal 6,16
„és“ annyit tesz, mint „azaz.“ Lásd Efez. 1,1. Kolossz. 2,8.
Gal 6,16
azaz: a keresztényeken, t. i. a lelki ország azon választottjain, kik, mint a Szentlélek új teremtményei, Istentõl származnak. Azok, kik csak testi származás által erednek Izraeltõl (Jákobtól), a földi ország választottai, a zsidók.
Gal 6,17
Egyébiránt kiméljetek meg engem, s ne legyetek többé terhemre és szomorúságomra, mert a nélkül is meg vagyok feszítve (14. v.). Némely szentek, mint szerafikus sz. Ferencz, szienai sz. Katalin, Jézus sebhelyeit valósággal viselték testeiken; azonban, úgy látszik, sz. Pál nem ez értelemben szólt magáról, hanem, mint a sz. atyák átalán vélik, képletes értelemben. Az apostol szenvedéseirõl lásd Kor. II. 4,10. 11,23. s követk.
SZENT PÁL APOSTOL LEVELE AZ EFEZUSIAKHOZ.
Efezus, a sziget-tengernél Kis-Ásiának igen népes, virágzó és gazdag kereskedõvárosa vala. A világhirû Diana-templom itt volt, itt a pogány bûbájolás és titoküzlet fõhelye, úgy, hogy a zsidó szemfényvesztõk és varázslók közõl is sokan tódultak oda, s titkos tanításaik, mesterségeik és csalásaikkal annál könnyebben boldogultak, mennél nagyobb kiváncsisággal kapkodtak akkor a pogányok mindazon, mi új vallási tanokért epedõ tudásvágyukat kielégíteni igérkezett. Pál Efezusba akkor jött elõször, midõn második téritési útjában Korintusból Jerusalembe ment, de ott nem sokáig tartózkodott (Apost.cs. 18,1.19.). Ez akkor történt meg, midõn harmadik téritési útjában (Apost.cs. 18,23.) ismét Efezusba jött (Apost.cs. 19,1.). Ez idõtájban Kr. u. 54. mások szerint, 57. évb. alapított keresztény egyházakat Efezusban és körûle, azokban két évnél tovább tanítván a zsidókat és pogányokat, mígnem a Demeter által támasztott lázadás következtében (Apost.cs. 19. r.) kényszerûlt Macedoniába futni. Mikor innét Korintuson keresztûl Jerusalembe utazott, hogy e város szegényeinek az alamizsnát elvigye, az ottani zsidóktól törvényszegésrõl vádoltatott és fogságra vettetett. Ámbár magát védelmezte, mindazáltal sem a fõtanács, sem a helytartó nem szolgáltatott neki igazságot; kénytelen volt tehát a császárra hivatkozni, és így, mint fogoly, Romába vitetett (Apost.cs. 21–28. r.). Itt elsõ fogságának ideje alatt (Apost.cs. 28,30.) részint örvendetes, részint szomorító hireket võn a kis-ásiai egyházak állapotáról. Epafras (lásd a bevez. a Kolossz. levélhez) értesítette õt a tévtanokról, melyek Kolosszában terjedni kezdettek; ellenben az efezusi egyházak dicséretes elõmenetérõl is értesûlt. Apostoli buzgalma mind a kettõre kifejtette tevékenységét. Mivel bizonyos Tichikus épen készülõben volt Romából Kis-Ásiába visszautazni, Pál megragadván ezen alkalmat, két levelet adott át neki, egyet a kolosszaiakhoz, melyben õket a veszedelmes tévtanítóktól való óvakodásra figyelmezteti; és egyet az efezusiakhoz, hogy õket a keresztény érzületben megszilárdítsa. Az írásértelmezõk alapos véleménye szerint, ez utóbbi levél nem csak az efezusiaknak, hanem az efezusi anyaegyháztól függõ fiókegyházaknak is iratott, s e szerint valóságos apostoli körlevél volt az, mely az anyaegyháztól veszi nevezetét. Erre mutat valamint általános tartalma, úgy különösen azon körülmény, hogy nem intéztetnek benne az efezusi lakosokhoz üdvözletek, mit Pál el nem hagyandott, ha levelét csak e város egyházához írta volna. – Az apostol nem czáfol világos szavakkal valamely tévtanokat, azonban észre lehet venni, hogy ittott a zsidók és pogányok titokûzletét tartja szemei elõtt, kik állitólagos fensõbb ismereteikkel igyekeztek ámítani; mert levelében a kereszténységet úgy tûnteti elõ, mint az egyetlen üdvözítõ titkot, mely már általa a pogányoknak is kijelentetetett, s így a keresztény titok erejét a pogányokénak erõtlenségével állítja szembe. – E levélnek két szakasza van, egyik elméleti, mely hitágazatokat foglal magában, másik gyakorlati, mely erkölcsi tanokat tartalmaz. Az elsõben (1–3. r.) elõadja Krisztus titkának fölötte nagy jótékonyságát, melynélfogva mindazok, kik hisznek, megigazúlnak és üdvözûlnek (1,3–2,10.), azután megmutatja, hogy a keresztény titok czélja a zsidókat és pogányokat Istennek egy családjává egyesíteni (2,11–22.); végre azon vallomást teszi magáról, hogy õ különösen a pogányok megtéritésére van hivatva, ide czéloz minden igyekezete és imádsága (3,1–21.). A második szakasz átalános intéseket ad elõbb keresztény jámborságra és életre (4,1–5,20.), azután rendszabályokat ad, mint viseljék magokat bizonyos életviszonyokban (5,21–6,24.). – E levél Romában iratott az apostol elsõ fogságában (Kr. u. a 61. és 63. vagy 62. és 64. évben), s gyönyörû emléke az õ lelki erõsségének, mely azt bizonyítja, hogy õ a bilincsekben is szabad volt, és csak azon egyre törekedett, hogy Krisztusnak mindenkit megnyerjen. Napjainkban, midõn a világ álbölcsesége oly fennen dicsekszik magasb ismereteivel, s egyedûl üdvözítõ tanképen akarja magát érvényesíteni, különös fontossággal bír e levél, mert az evangéliomi igazságnak egyedûl boldogító ereje a legragyogóbb fényben van benne elõtüntetve.
Ef 1
Ef 1,1
„és“ annyi, mint „azaz“.
Ef 1,2
Lásd e bevezetésrõl Rom. 1,7.
Ef 1,3
Áldott legyen az Atya Isten stb.
Ef 1,3
ki nekünk, Jézus Krisztus érdemei, az õ élete, kínszenvedései és halála által, minden lelki ajándékokat, megigazúlást, megszentûlést és boldogságot adott. (Ar. sz. Ján. Jerom. Ágost.).
Ef 1,5
Megjegyzendõ, hogy a választottság és eleve rendelés egyértelmû, s itt a kereszténységre való hivatást jelenti (11. v.), úgy hogy értelme ez: ki minket öröktõl fogva akarata szerint a kereszténységre hivott, hogy szeretetben szentek és ismét az õ gyermekei legyünk az isteni kegyelem által, melyet nekünk Jézus Krisztus szerzett. Itt tehát nem azon választottságról és eleve-rendelésrõl van szó, mely az örök üdvöt magában foglalja, és a mi jócselekedeteink elõrelátásának következménye, hanem csak arról, melynek helye van mindazoknál, kik átalán a kereszténységre hivattak, nem tekintve azt, vajjon hivatásukhoz méltólag éltek-e vagy sem (Corn. a Lap.).
Ef 1,6
„Fiában“ nincs a görögben. Értelme ez: mi által (t. i. hogy fogadott fiaivá tett) dicsõ fényben tûnik elõ a megváltás kegyelme, melyet nekünk az õ szerelmes Fia szerzett.
Ef 1,7
Lásd Rom. 3,21. s követk.
Ef 1,7
az õ bõséges kegyelme következtében, melyet õ szerzett.
Ef 1,8
mely kegyelem (t. i. a Szentléleké) túláradólag mutatkozik a bölcseség és ismeret által, melyet az isteni dolgokban birunk, a nélkül, hogy azt természeti úton tanúltuk volna (Corn. a Lap.).
Ef 1,9
Az apostol így nevezi a keresztény üdvintézetet (Máté 13,11. Rom. 16,25.) kétségkivül ellentétben a pogány titkokkal, melyek sokat igértek, de mitsem adtak, sem helyes fölvilágosítást az Istenrõl, erényrõl és örökkévalóságról, sem bûn-eltörlést és üdvözûlést. Ugyanez mondható a mai bölcsészet üres zajáról s érthetlen titkairól. Lásd a bevezetést.
Ef 1,10
Az idõk teljességérõl, lásd Galat. 4,4.
Ef 1,10
és mindent, az angyalokat, embereket és természetet új állapotba helyezze, t. i. az angyalokat közelebb viszonyba az emberekkel (lásd Ján. 1,51.), az embereket az újjászületés állapotába (Ján. 3,5.), a természetet a szabadság állapotába (Rom. 8,19. s követk.) helyezze.
Ef 1,10
Krisztus által, kitõl van minden üdv.
Ef 1,11
kinek érdemei által mi is, izraeliták, mi, zsidókból lett keresztények stb. Az efezusi egyházban zsidókból lett keresztények is voltak.
Ef 1,11
Lásd az 5-ik jegyz.
Ef 1,12
hogy mi, egykori zsidók, õt még inkább magasztaljuk.
Ef 1,12
az ó szövetség igéreteinél fogva. Lásd Luk. 2,38. Máté 11,13.
Ef 1,13
pogányok, pogányokból lett keresztények.
Ef 1,13
kinek érdemei által ti is, pogányságból megtért keresztények, miután tanításomat hallottátok, és Jézus Krisztusban hittetek, a Szentlelket adományaival együtt (lásd Apost.cs. 2,4.) vettétek, s így pecsétjét, mintegy látható jelét vettétek annak, hogy Isten fiai vagytok. Ez a jel, a mennyiben felfogásunktól függ, mely gyakran csalódhatik, nem tökéletes bizonyosságú mindenkor. Lásd Rom. 8,16.
Ef 1,14
ki bizodalmat ad nekünk az örök boldogság elnyerésére. Lásd Kor. II. 1,22. 5,5.
Ef 1,14
mely Lélek a mi tulajdonunkat, az örök boldogságot, melyet a bûn által elvesztettünk, visszaváltanunk segít.
Ef 1,17
az Isten, kit Jézus Krisztus szent emberisége imád.
Ef 1,17
ama dicsõ állapot teremtõje, melyben Jézus szent emberisége az Atya jobbjára helyeztetett, s melyben a kegyelem által újjászületett emberek mindnyájan részesek.
Ef 1,17
hogy Szentlelke által õt, t. i. az õ dicsõségét, melyben részt veendõk vagytok, nektek jelentse ki, hogy az által a keresztény érzületben és életben megerõsödjetek (Ambr.).
Ef 1,18
hivatástoknál fogva, mint keresztények, mit reméljetek, s mily rendkivül nagy a dicsõség, melyet a keresztények várhatnak.
Ef 1,20
A 19. 20. v. értelme ez: hogy átlássátok, mily végtelen erõt tûntet ki Isten rajtunk, hivõkön, egykoron azon hatalomnál fogva, melyet Krisztuson kijelentett az által, hogy õt halottaiból feltámasztotta, és az Isten jobbjára emelte. Az apostol azon mindenhatóságról szól, mely által Isten a mi elporlandó testünket életre támasztja fel Jézus Krisztus feltámadása következtében. Ennek következtében, mert benne támadnak fel egykor mindenek, és az õ feltámadása némileg már a mi feltámadásunk volt. Lásd errõl Kor. I. 15. r. „Az õ jobbján ülni“ annyi, mint isteni kormányzásában részt venni. Lásd Máté 20,21. Márk 16. r. 12-ik jegyz.
Ef 1,21
minden angyalok és mind a fölött, mi csak méltósággal bír ezen és a más világon. A fejedelemség, hatalmasság stb. jelentik az angyalok különféle fokozatát, minõt az anyaszentegyház kilenczet (úgynevezett kilencz angyali kart) számlál. Hogy az angyalok különféle erõkkel és adományokkal bírnak, s e szerint közöttük bizonyos rangfokozatnak kell lenni, kitûnik már a többi teremtett lényekbõl, melyek fölötte nagy különféleséget nyilvánítanak, s bizonyos osztályokra oszlanak. Lásd Dán. 10. r. 24-ik jegyz. A fönebbi helybõl egyébiránt kitûnik, hogy az angyalok Krisztus szent emberiségének alá vannak vetve, és hogy Krisztus, mint ember is, királya és ura az égnek és földnek, az angyaloknak és embereknek (ar. sz. Ján. Terofil.). Mily nagy méltóságra emeltetett benne az emberiség!
Ef 1,22
Lásd Zsolt. 8,8.
Ef 1,22
Lásd Kor. I. 12,12. s követk.
Ef 1,23
t. i. mely (az anyaszentegyház) Krisztust (a fõt) teljessé teszi; a mennyiben a fõ csak a hozzája csatolt test által nyeri meg teljességét, bevégzettségét (Ar. sz. Ján. Ambr. Anzelm.). Jegyezd meg itt bensõ egyesülését Krisztusnak az anyaszentegyházzal (a hivõk összeségével). Õ és vele a hívek együtt képezik az új nemzedéket, a második, az új embert, mint Ádám és a természeti emberek a régi nemzedéket, az elsõ, a természeti, a bûn következtében kegyelem nélküli embert. A kettõnek e bensõ egyesülésébõl megfejthetõ, mint kell annak, mi Krisztusban véghezment az õ hívein is véghezmenni (Efez. 2,5.6.), s mindenöknek, az életnek, szenvedéseknek megdicsõûlésnek közösnek lenni. Mily végtelen vígasztalás a keresztényekre nézve, Krisztussal egyesûlni, s vele egykor mindabban részt venni, mivel õ bír!
Ef 1,23
ki viszont mindenben mindennek teljessége; mert valamint a test a fõt, úgy a fõ a testet egészíti ki. Krisztus teljessé teszi az õ testének minden tagjait mindenben, a mennyiben Szentlelke által mindent betölt és elevenít, és minden jóra képessé tesz (Jerom.).
Ef 2
Ef 2,1
Értsd az 5. és 6. versbõl: Krisztusban minden kegyelemre hívott. A kereszténységnek az elõbbi részben elõterjesztett nagy jótékonyságát, hogy olvasóinak még szembetûnõbben elõadja, az apostol õket elõbbi állapotuk megfontolására viszi, melybõl a Krisztusban való hit által megszabadúltak (1–10. v.).
Ef 2,1
Lásd Rom. 5,21. 6,23. 7,5. Az embernek csupán természeti élete, halál (Luk. 15,24.32.), mivel nincsen élete Istenben, nincs ereje a jóra, és mivel az örök halálra, az örök kárhozatra siet.
Ef 2,2
mint az érzéki vágyakban merengõ világfiak szoktak cselekedni.
Ef 2,2
a sátán érzése szerint és ösztönzésébõl, ki, mint e világ fejedelme (Ján. 12,31. Kor. II. 4,4.), e világot, t. i. a földet, tehát annak légkörét is lakja, s ebben mintegy a világ fölött uralkodik.
Ef 2,2
ki teljes hatalmat és uralmat gyakorol azok fölött, kik az evangéliom igazsága ellen makacsúl megátalkodnak. A sátánnak nincs a hivõk felett hatalma; mert ez elvétetett tõle Krisztus által (Luk. 10,18.). Csak roszra kisértheti õket (Péter I. 5,8.), de nem árthat nekik, ha Isten kegyelmével a kisértetet legyõzik. Az ördög, úgymond sz. Ágoston, lánczra kötött eb, csak azokat marhatja meg, kik hozzája közelednek.
Ef 2,3
mely bûnökben forogtunk mi is, zsidókból lett keresztények.
Ef 2,3
testi kivánságunkban, mely a szellemi ember fölött túlsúlylyal bírt. Lásd Rom. 7,23.
Ef 2,3
születésünknél fogva mi bûnösök, Istennek nem tetszõk. Lásd Rom. 5,12.
Ef 2,6
A 4–6. versek értelme ez: Isten az õ végtelen szeretetébõl (Ján. I. 4,19.) minket, a bûnben megholtakat, Krisztus kereszthalála által, melyet ez önként vállalt magára, megváltott, és Krisztusnak föltámadásában és mennybemenetében nekünk is föltámadást és mennybe jutást ajándékozott; a mennyiben azon kegyelemmel, melyet nekünk Krisztus szerzett, tisztán és szentûl élhetünk, s dicsõséges föltámadást és mennybemenetelt nyerhetünk.
Ef 2,7
Istennek czélja e feltámasztásnál és mennybevitelnél az, hogy végtelen szeretetét az egész örökkévalóságon át kitûntesse.
Ef 2,8
Ez az 5. versre vonatkozik.
Ef 2,8
Lásd Rom. 3,24.25.27.
Ef 2,10
Következik a további ok, melynél fogva a megigazúlás csak Isten önkéntes kegyelmébõl és nem tõlünk származhatik. A megigazúlás t. i. újjáteremtés. Ki teremtheti magát újra? Ehhez Teremtõre van szükség.
Ef 2,10
Lásd Ján. 3,3. Kor. II. 5,17. Rom. 3. r. 14-ik jegyzet.
Ef 2,10
melyekre Isten az újjászületésben és kegyelmének folytonos segélye mellett képesekké tett minket, hogy azokat gyakoroljuk.
Ef 2,11
Pál még egyszer emlékezteti olvasóit elõbbi nyomorúlt állapotukra a pogányságban (lásd az 1-sõ jegyz.), s ezzel átmegy az elsõ szakasz második pontjára, melyben megmutatja, hogy a kereszténység által pogányok és zsidók Istennek egy családjává egyesûltek (lásd a bevezetést e levélhez). Egykor nem tartoztatok a választottakhoz (11. 12. v.), hanem most igen (13. v.); mert a kereszténységben a zsidók és pogányok egy választott családdá lesznek (14–22. v.).
Ef 2,11
testi érzületûek; mert vannak olyanok is (Rom. 2,10.14.), kik, a mennyiben Krisztushoz tartoznak, megigazúlást is nyerhetnek. Lásd Rom. 2. r. 18-ik jegyzetét.
Ef 2,11
a zsidókról, kik csak testileg voltak körûlmetélve; mert van lelki körûlmetéltetés is (Rom. 2,29.). Körûlmetéletlen! a pogányok csúfneve volt a zsidók között (Birák 14,3. Izai. 52,1.).
Ef 2,12
az Istennek tetszõ, a választott nép társaságából.
Ef 2,12
nem volt részetek a szövetségekben, melyeket Isten az izraelitákkal kötött (Móz. I. 15,18. Móz. II. 24,8. s követk.).
Ef 2,12
nem volt reményetek megnyerni a zsidóknak igért üdvöt.
Ef 2,12
Itt nem a jobb pogányokról van szó, hanem azokról, minõk átalán voltak, a bálványozókról s minden vétekbe merûltekrõl. Ezeknek természetesen nem volt részök a választott nép Istentõl nyert javaiban és kegyelmeiben, de volt amazoknak. Vesd össze: Rom. 2. r. 18-ik jegyz. Pál az egykori pogányokhoz szól. Nem vagyunk-e mi is pogány érzületûek? Meg lehetünk keresztelve, s mégis vissza eshetünk a pogányságba – az Istenrõl való elfeledkezésbe, a teremtmények bálványozásba, gonoszságba.
Ef 2,13
azaz, mint keresztények. Mi, keresztények, Jézus Krisztusban vagyunk, a mennyiben õvele egyesûlünk, bele oltatunk. Lásd Rom. 6,5.
Ef 2,13
Lásd Rom. 3,25.
Ef 2,14
õ a békeférfiú. Lásd Luk. 2,14. Ján. 14,27.
Ef 2,14
zsidót és pogányt.
Ef 2,14
ki a választó-falat, t. i. a zsidók és pogányok között fenálló ellenségeskedést megszûntette megtestesülése és egész váltságmunkája által. Zsidók és pogányok között a szertartási törvény miatt volt ellenségeskedés. A pogányok ezt súlyos igának tekintették, s azért gúnyolták a zsidókat, míg ezek épen e törvény miatt jobbaknak tartották magokat, és a pogányokat tisztátalan bálványozásuk miatt megvetették.
Ef 2,15
A törvény helyébe, mely csak parancsokat, de kegyelem szereket nem adatott azok teljesitésére (Ján. 1,17.), tanitásait, különösen a hitrõl szóló tanitást tette, mi által az ember Isten elõtt tisztává, szentté és boldoggá lehet (Ar. sz. Ján. Teofil.).
Ef 2,15
hogy a zsidókat és pogányokat egy nemzedékké, egy új választott néppé átalakítsa.
Ef 2,16
egy anyaszentegyházban mind a kettõt egyesítvén.
Ef 2,16
a mennyiben kereszthalála által minden ellenségeskedésnek véget vetett (lásd Luk. 2. r. 14-ik jegyz.), s ennélfogva a zsidók és pogányok közötti ellenkezést is megszûntette.
Ef 2,17
pogányoknak és zsidóknak. Lásd Izai. 9. r. 15-ik jegyzetét.
Ef 2,18
ki Isten fiaivá alakítja át mindazokat, kik hisznek (Rom. 8,14.15.).
Ef 2,19
Tehát ti, pogányokból lett keresztények, nem csupán kivételképen (lásd a 16-ik jegyz.), mint átvonuló jövevények vétettettek föl a választott nép közé, hanem teljes polgárjoggal bírtok, és Isten családjának tagjai vagytok. (Ar. sz. Ján. Anzelm. Teofil.).
Ef 2,20
Ti Isten épitménye vagytok, alapítva a Krisztus által véghezvitt váltságról való tanitmányra, melyet az apostolok hirdettek, a próféták megjövendöltek; az anyaszentegyház épûletének fõszegletköve pedig, mely mind a két oldalfalat, zsidókat és pogányokat, összetartja és egyesíti, maga Jézus Krisztus. Lásd Máté 21,42.
Ef 2,21
Jézus Krisztus tartja össze az egész épületet, a mennyiben az egy hit és szent szeretet Lelke által mindent egybekapcsol; õ általa növekedik az épület, a mennyiben mindig több több hivet vesz föl kebelébe (Rom. 6,5.) mindig több embert alakít át érzülete szerint, míg felépûl a szent, lelki templom, melynek egyes kövei az élõ keresztények, kik az Úrban élnek és mûködnek.
Ef 2,22
lelki lakhelylyé, szellemi kövekké, a Szentlélek által lelkesített keresztényekké. Lásd Ezek. 40. r. 1-sõ jegyzetet.
Ef 3
Ef 3,1
a pogányok fölvétetése végett (Efez. 2,11–22.).
Ef 3,1
Pál akkor Krisztus tanitásáért volt fogoly Romában. Lásd a bevezetést.
Ef 3,1
a pogányok apostola. Itt kezdõdik az elsõ szakasz harmadik pontja. Lásd a bevezetést.
Ef 3,2
hallottatok a kegyelembõl rám bizott azon tisztrõl, hogy apostolotok legyek.
Ef 3,3
Lásd Galat. 1,12.
Ef 3,3
Lásd Efez. 1,9.10. 2,11–22. E titok az átalános megújulás Krisztus által, különösen tehát a pogányok hivatása is. Itt az apostol különösen ezt tartja szemei elõtt (6. v.).
Ef 3,5
Hogy egykor minden népek be fognak lépni Isten anyaszentegyházába, a régi próféták gyakran megjövendölték ugyan, de hogy ez hit által, a mózesi szertartási törvény elfogadása nélkül történhetik meg, ez eleinte, mielõtt sz. Péter arról oktatást nyert, még a sz. apostolok elõtt is titok volt. Lásd Apost.cs. 10,28. 21-ik jegyzetet.
Ef 3,6
részesek az Isten országának minden jótéteményeiben, egybeforradtak Krisztus testével (Efez. 1,23. 2,15.16.).
Ef 3,6
részesek a megigért javakban.
Ef 3,6
Mind ez a Krisztussal való közösségöknél, egyesülésöknél fogva, melybe az által léptek, hogy hittek az evangéliomban.
Ef 3,7
melyet a pogányoknak hirdetni az én szolgálati tisztem, melyre engem Isten önkéntes kegyelmébõl választott, és mindenhatóságánál fogva képessé tett. Vesd össze: Kor. I. 15,10. Kor. II. 3,5.6.
Ef 3,8
Lásd Kor. I. 15,8.9.
Ef 3,8
Lásd Rom. 11,33. s követk. 16,25. s követk.
Ef 3,9
a keresztény üdvintézetrõl.
Ef 3,9
A görög szerint: ki mindent Jézus Krisztus által teremtett. Lásd Ján. 1,3.10. Zsid. 1,2.10. Kor. I. 8,6.
Ef 3,10
A görög hozzáteszi: most.
Ef 3,10
A fejedelemségek és hatalmasságok a különrendû angyali lények (Efez. 1,21.). Nekik vala kijelentendõ az oly csodálatosan alapított anyaszentegyház által Isten végtelen bölcsesége. Vesd össze: Péter I. 1,12. Mi fönebb (7-ik jegyz.) a prófétákról mondatott, hogy a pogányok fölvétetését az anyaszentegyházba közelebbrõl nem tudták, itt a szent angyalokról is értendõ (Jerom. Ambr. Anzelm.). Azért mondja ar. sz. János: Pál az angyalok evangélistája volt, õ világosította fel ezeket; és sz. Tamás sz. Cirill nyomán ezt tanítja: Pál tanitásából értették meg a szent angyalok a pogányok hivatásának közelebbi körûlményeit.
Ef 3,11
mely bölcseségnek, Isten örök végzése folytán, Krisztusban és Krisztus által kellett teljesednie.
Ef 3,12
Lásd Efez. 2,18. Kiben mi az élõ hit által bizalommal közeledtünk az Atyához, s tõle mindent bizton várhatunk.
Ef 3,13
mivel pogányok apostola vagyok (1. v.), ti különösen szivemen feküsztök.
Ef 3,13
hogy ily tanítóitok vannak. – Az apostol arról aggódott, hogy az efezusiak az õ szenvedéseibõl majd azt fogják következtetni, hogy a kereszténység nem isteni intézmény, s ebbõl alkalmat vehetnek a hittõl elpártolni. – Minden idõben vannak gyenge keresztények, kik a szorongatások által, melyeket Isten anyaszentegyháza vagy az õ szolgái szenvednek, könnyen zavarba jõnek, és meggyõzõdésökben megtántorodnak. Az ilyenek vegyék szivökre az apostol szavait. Mások a görögöt így: hogy el ne csüggedjek bajaim miatt stb.
Ef 3,14
hogy el ne csüggedjetek.
Ef 3,15
Valamint Isten, úgymond sz. Jeromos, az egyedûl jó másokat jókká tesz, az egyedûl halhatatlan halhatatlanságot ad, úgy engedi az egyedûli Atya másoknak is, hogy atyák lehessenek. – Megjegyzendõ, hogy itt az atyaság nem csupán természeti, hanem erkölcsi értelemben is vétetik, s ennélfogva az elöljárók, tanitók is atyáknak neveztetnek. Családatyák! tanúljátok meg az Atya Istentõl kötelességeiteket. Minden atyaság ezt vegye mintaképûl. Szeressetek, és tegyétek magatokat szeretetre méltókká, mint õ, hogy ama tiszteletben és engedelmességben részesûljetek, mely titeket megillet. Mások a görögöt így: kitõl mennyben és földön minden nemzedék veszi nevét (eredetét, lételét, valóságát).
Ef 3,16
hogy hatalma és jósága szerint.
Ef 3,16
A belsõ ember az ember lelke, mely a jobbat akarja. Lásd Rom. 7,22. Lelkünknek meg kell erõsíttetni a Szentlélek által, különben legyõzetik a bûnös kivánságtól és elcsügged a szenvedésben.
Ef 3,17
Krisztus lakást vesz tanítványaiban; ezek pedig csak az igazi hivõk (Ján. 14,23.).
Ef 3,17
kevesen vannak a szeretetben eléggé megerõsödve; szeretik ugyan a jutalmazó Istent, de kevéssé vagy épen nem a megfeszítettet. Ha ezt szeretnék, akkor a szenvedéseket is szeretnék, hogy egyedûl hozzája lennének hasonlók. Lásd Ján. 14,23.
Ef 3,18
a Krisztus által véghezvitt váltság titkában. E titok szélessége, hogy minden ember számára van; hosszasága, hogy minden évszázadon át tart, s egész az örökkévalóságig terjed; magassága, hogy minket a föld kérgébõl kivesz, s egész az égbe, sõt Isten kebelébe emel; mélysége, hogy még a holtak országáig is leér (Efez. 2,5. Kor. I. 15,21. ar. sz. Ján. Teofil. Oecumen.). E bõséges értelmû helyet mint fejtegetik a szent atyák másféleképen is, lásd Corn. a Lap. könyvében.
Ef 3,19
Isten ember! Isten megfeszítve! Isten a mi eledelünk! ki foghatja fel a szeretetnek ezen titkait?
Ef 3,19
hogy az által minden isteni adományokban részesûljetek.
Ef 3,20
azon erõ szerint itélve, mely már most is mûködik bennünk.
Ef 3,21
hogy az egész anyaszentegyháztól, és egyességben Krisztussal, kivel ez egy titkos testet képez (Efez. 1,23.), tiszteltessék, áldassék és magasztaltassék.
Ef 4
Ef 4,1
mivel Isten ily kegyelemre hivott titeket, és én apostolotok vagyok (3. r.).
Ef 4,1
az Úrért, az evangéliomért. Lásd Efez. 3,1. Ki szereti a szenvedõ kérését megvetni?
Ef 4,1
méltólag az üdvintézethez, melybe fölvétettek, méltólag a jövendõ boldogsághoz. Szerzetesek! világi papok! mindnyájan keresztények! nem lehet eléggé ismételni elõttetek: Járjatok, éljetek illõleg hivatástokhoz; éltetek legyen mindig öszhangzásban állástok szentségével, a kegyelmekkel, melyeket nyertek, a reménynyel, melyet az örökkévalóságra nézve tápláltok. Itt következik a levél második szakasza. Lásd a bevezetést.
Ef 4,2
Lásd Rom. 12,16. Galat. 5,22. 6,2.
Ef 4,3
Igyekezzetek a külsõ állapot, nem stb. minden különbözése mellett az egy vallási érzületet köztetek fentartani a kölcsönös egyetértés által. Ki az egyetértést, a békét szereti, nem ragaszkodik makacsúl téves véleményéhez, hanem örömest veszi az oktatást, hogy szeretve intõ felebarátjával egy értelemben legyen. Hol a béke köteléke szét van szaggatva, ott egyenetlenség támad a véleményekben, szakadás a vallási meggyõzõdésekben, megátalkodás a tévelyben.
Ef 4,4
Az egyetértés alapja ez: Ti mindösszesen csak egy testet képeztek (Rom. 12,4.5.), melynek tagjai ti, hivek, vagytok, melynek feje Krisztus; ugyanegy Lélek éltet titeket (Kor. I. 12,4.), ugyanegy remény táplál, hogy egykor üdvözûltök (Rom. 8,17. s követk.).
Ef 4,5
Ti mind egy Úréi, Krisztuséi vagytok, ki titeket, egykoron a bûn rabjait, szolgáiúl vett meg; ti mind ugyanegy hitigazsággal birtok, ugyanegy keresztségben egészen egyenlõ fogadást tettetek, hogy a világról lemondván, egészen Krisztushoz akartok tartozni. Jól megjegyzendõ, hogy nem közönyös dolog, ilyen vagy olyan vallási meggyõzõdéssel bírni, hitvéleményre nézve egymástól eltérni. Az apostol határozottan egységet kiván a lélekben, a vallási meggyõzõdésben, és egy hitrõl szól úgy, mint egy Úrról, és egy Lélekrõl, jelentvén ez által, hogy a hitnek épen úgy egynek, önmagában öszhangzónak, tökéletesnek, épnek, az egész igazságot magában foglalónak kell lenni, mint az Úr és a Szentlélek. Bárcsak az apostol e szava megszivleltetvén, véget vethetne minden vallási szakadásnak.
Ef 4,6
ki minden által és mindenben mûködik, a mennyiben az õ Lelke mindent áthat és lelkesít, és nemcsak az embert élteti (Rom. 5,5.), hanem minden életnek alap-oka a természetben is (Zsolt. 103,30.).
Ef 4,7
Mindenkinek van a kegyelmébõl bizonyos mértéke, mint azt Krisztus a közjó elõmozdítására hasznosnak találta. Lásd Ezekiel 40. r. 6-ik jegyz. és különösen Kor. I. 12,4. s követk.
Ef 4,8
E kegyelemosztalékra vonatkozólag, már a zsoltáros mondotta: A gyõzõ felmenvén a magasságba stb. Azt akarja Pál mondani: hogy már a zsoltáros megjövendölte e kegyelem osztását; mert habár õ betûszerinti értelemben csak egy gyõzõrõl szól, ki foglyokat áldozatajándékúl visz a frigyszekrényhez Sion hegyére, s ott hadi zsákmányt osztogat (lásd Zsolt. 67,19. és a jegyz.): de magasb értelemben, egyszersmind a gyõzõ Krisztust is értette; mintha így énekelt volna: Krisztus fölment mennyekbe, a foglyokat magával vitte, és mennybõl kegyelmeket osztogatott. – A fogságot, melyet Krisztus fogva vitt, a sz. atyák kétféle értelemben fogják föl; elõször értik az ellenségeket, kiket Krisztus fogságba ejtett, ezek a bûn, halál, gonosz lélek, pokol, világ (ar. sz. Ján.); azután értik a foglyokat, kiket Krisztus ezen ellenségektõl megváltott, és magával diadalmasan vitt fel az egekbe, t. i. az emberek lelkeit, különösen az ó szövetségi jámborokéit, kiket Jézus Krisztus a pokol tornáczából magával vitt fel az egekbe (Jerom.). Az ajándékok, melyeket Jézus az embereknek adott, vagy melyeket, a zsoltáros kifejezése szerint, az emberek javára vett, a Szentlélek ajándékai, kit mennybemenete után a földre küldött.
Ef 4,10
A 9. 10. v. értelme ez: Midõn pedig a zsoltáros azt jövendöli, hogy Krisztus az égbe ment, azzal egyszersmind mondja, hogy Krisztus lejött a földre, és leszállott a pokol tornáczába; õ a mennybe menõ, az onnan mindenkit ajándékkal boldogító alatt érti az egyszersmind emberré lett, az elhunyt õsatyák lelkeit a pokoltornáczából kiszabadító és az égbe felvivõ Istent (mert Krisztusnak, az Isten Fiának mennybemenete föltételezi az õ leszállását a földre, és munkájának véghezvitelét rajta és benne (Ján. 3,13.). E szavakat „a föld alsó részeibe“ némelyek egy jelentésüeknek veszik ezzel: „a földre“; hanem ez erõszakolt értelmezés. Mert minthogy az apostoli hitvallásnak egyik ágazata az, hogy Krisztus leszállott a pokoltornáczába, hogy az õsatyákat magával mennybe fölvigye, nincs kétség benne, hogy a föld alsó részei a pokol tornáczát jelentik, annál is inkább, mert a héber nyelvszokás szerint, a föld alatti hely halálországának gyakorta mondatik (Bölcs. 1,14. Sirákf. 51,9. Baruk 3,19.). E szavakat „minden egek fölé“ így értelmezi sz. Jeromos: minden angyali lények fölé a legfelsõ egekbe magához az Istenhez. „Hogy betöltsön mindeneket,“ azaz, hogy az egekben székelvén, elküldje a Szentlelket, és eláraszszon kegyelmével mindeneket (Anzelm.). Az apostol bõvebben értelmezi a „fölmenetelt,“ s ez által megfejti, mint vihette Krisztus fogva a foglyokat. Ha t. i. a pokoltornáczába leszállott, az abban levõ jámborok lelkei voltak a foglyok, kiket Jézus fogságukból kiváltott, s mint tulajdonait, magával vitt.
Ef 4,11
kik az evangéliomot mindenütt hirdessék, és gyülekezeteket alakítsanak (Máté 28,19.).
Ef 4,11
kik a jövendölés és irás-értelmezés ajándékával bírtak (Kor. I. 12,29.). Ezek fölléphettek ugyan, de mindenütt csak az apostolok hatósága alatt.
Ef 4,11
az evangéliom hirdetõiûl. Ezek alatt különösen a diakonusok értendõk (Apost.cs. 6,1. s követk.), kik az apostolok oldalánál voltak és alattok tanítottak. Igy tanított Lukács Pál alatt, Márk Péter alatt. Azért mai napig is a diakonusok olvassák az evangéliomot az istenitiszteletnél (Ambr. Teofil. Anzelm. nagy Gerg.).
Ef 4,11
az elõbb nevezettek oly egyházszolgák, kik nem voltak lekötve egy községhez; a pásztorok és tanítók alatt ama püspökök vagy papok értendõk, kik állandó minõségben intézték a község lelki ügyeit.
Ef 4,12
a hívek.
Ef 4,12
gyakorlatára, a tanításra, az áldozat bemutatására és a szentségek kiszolgáltatására. Lásd Apost.cs. 13. r. 4-ik jegyz.
Ef 4,12
a keresztény gyülekezetek, az egyház alapítására, terjesztésére és vezérletére.
Ef 4,13
s az egyházi elöljárók ezen rendeltetése addig fog tartani, mígnem minden népek egy hitet vallanak egy anyaszentegyházban, az Isten Fiának, mint Megváltónak ismeretére mindnyájan eljutnak, és keresztény érzületre nézve a tökélyt elérik; – tehát világ végezetéig fog tartani. – Krisztus férfikora itt ellentéte a gyermekkornak (Kor. I. 3,1.), s jelenti a tökéletesség állapotját ismeretben és erényben, valamint a gyermekkor a szilárd elvek (14. v.) s az érett cselekvés hiányát jelenti. A gyermek (itt tökéletlen értelemben véve) benyomásai által határozza el magát, s majd így, majd úgy gondolkodik és cselekszik.
Ef 4,14
kikkel elhitethetünk, a mit akarunk.
Ef 4,14
Az apostol ama tévtanítókat tartja szemei elõtt, kik mindenféle mesterfogások, szép szavak, látszólagos tudományosság az írás elferdítése által igyekeznek párthiveket szerezni tanaiknak.
Ef 4,15
szorosan ragaszkodván az igaz tanításhoz, s ezt Isten és emberek iránti szeretetben gyakorolván.
Ef 4,15
Krisztus lelkében, érzületében, hogy az által hozzája, mint a test fejéhez (Efez. 1,22.23.) mindinkább hozzá forradjunk.
Ef 4,16
azon egynek lelke által, ki mindent isteni érzületre hangol, a keresztény anyaszentegyház minden tagjait összetartja, és gyarapodást szerez azon segély által, melyet a tagok egymásnak nyujtanak hatáskörük mértéke szerint, úgy hogy az anyaszentegyház épen ezen kölcsönös segélynél, azaz, szeretetnél fogva, növekedik egy tökéletes épületté. Vesd össze: Kor. I. 12,12.15–27. Zsolt. 121. 5-ik jegyz.
Ef 4,17
A görög szerint: mint a többi pogányok is.
Ef 4,18
távollévén a szent, az isteni élettõl.
Ef 4,18
A görög szerint: megátalkodottsága miatt.
Ef 4,19
arról, hogy másképen élhessenek, azon balhitnél fogva, hogy tisztán élni lehetetlen.
Ef 4,21
ha mégis általa Jézus igaz, valódi tanítása szerint nyertetek oktatást.
Ef 4,22
Lásd Rom. 6,6.
Ef 4,22
azon kivánságok által, melyek a hamis tanítmány tévelyébõl származnak és tévútra visznek. Az apostol, megjegyzi sz. Jeromos, nem mondja: a régi embert, ki már megromlott, hanem: ki romlandó, mivel a régi ember, az az ember, ki a bûnös kivánság uralma alatt van, mindig nagyobb romlásra rohan, míg emberbõl állattá, sõt ennél is alább sülyed.
Ef 4,23
A ti egész lelki emberetek szerint. Jobbúljatok meg ismeretben és akaratban. A lélek megújulásának ez életben kell eszközöltetni; a test megújulása pedig a közfeltámadásban fog megtörténni. A bûnösök megújulnak a valódi megtérés által.
Ef 4,24
keresztény emberré (Jerom. Anzelm.), Krisztus szellemébe, érzületébe. Azt gondoljátok és tegyétek, mit Krisztus gondolt és tett volna helyeteken.
Ef 4,24
ki Istenhez hasonló újszülött (Ján. 3,3.5.6.).
Ef 4,24
A lélekben újjászületett ember két tulajdonnal bír, igazsággal és szentséggel, t. i. az õ lelki állapotja helyesen van elrendezve, benne ismét visszatért a régi jó rend, úgy hogy a test a léleknek, a lélek Istennek engedelmeskedik; s ezen megigazúlt állapot szent életben és minden erények gyakorlatában jelentkezik. Az apostol mondja: valóságos szentségben, ellentétûl a farizeusok álszentségével.
Ef 4,25
az igazságért, melynek életünkben uralkodnia kell.
Ef 4,25
egy test tagjai, kiket Jézus szellemének, az igazság és szeretet szellemének kell lelkesíteni.
Ef 4,26
Ha fellobban is a harag bennetek, ne vétkezzetek az abban való megmaradás által, múljék el az, mielõtt a nap leszállana. Van igazságos harag is, a szent fölhevülés az Isten és emberek bántása miatt; hanem az mindig a szeretettel jár együtt, s csak a bûnös jobbulására czéloz.
Ef 4,27
Akkor adunk helyet az ördögnek szivünkben, midõn a bûnös harag által belõle a szeretet eltávozott.
Ef 4,29
Lásd Máté 12,36.
Ef 4,30
Ne tegyetek olyat, mi a bennetek lakó isteni Léleknek ellenére vagyon.
Ef 4,30
ki, a meddig õt bírjátok és el nem vesztitek, biztos jele örök üdvösségteknek. A váltság napja itt az itélet napja, melyen az igazak dicsõségesen feltámadnak, és örök boldogságba jutnak.
Ef 4,32
Krisztus érdemeiért. Lásd Ján. I. 4,10.11.
Ef 5
Ef 5,1
Kövessétek tehát az Istent, jót akarván (Efez. 4,32.), mint ezt tenniök kell a gyermekeknek, kik szülõiktõl szerettetni ohajtanak. Lásd Máté 5,48.
Ef 5,2
Lásd Ján. 13,34. 15,13.
Ef 5,2
Isten elõtt kedves, engesztelõ-áldozatúl. Lásd Kor. II. 2,14.
Ef 5,4
egy keresztény viseletéhez.
Ef 5,4
hálás emlegetése a kereszténység jótéteményeinek.
Ef 5,5
mivel a fösvény az õ kincsét teszi istenének, minden figyelmét, szándékát és cselekvését arra fordítja, annak mindent, testét, életét sõt üdvét is föláldozza.
Ef 5,6
mintha a nevezett vétkek csak jelentéktelen dolgok volnának. – Minden szenvedély igyekszik magát igazolni. A fösvénység és tisztátalan szeretet is azon van, hogy magát mentegesse. A fösvény pénz és vagyon után lihegõ rendetlen vágyát eszélyes gondosságnak nevezi önmaga és övéi iránt; a fajtalan az õ tisztátalan szeretetének a barátság nevét adja, vagy azt könnyen megbocsátható gyengeségnek tartja. De vajjon csupán gyengeség-e az, mit a különben oly jóságos de egyszersmind igazságos Isten minden idõben oly szembetünõleg büntetett?
Ef 5,6
e gonoszságok miatt.
Ef 5,6
Lásd Rom. 1,18. s követk.
Ef 5,8
tudatlanok az igaz tanítmányban; akkor ez még megbocsátható volt nektek.
Ef 5,8
felvilágosítva, tanítva vagytok, mint keresztények.
Ef 5,9
A felvilágosított értelem gyümölcse, hatása, ismertetõjele jóságban, szentségben és igazmondásban áll.
Ef 5,10
mi illik a kereszténységhez. A görög szerint: mi kedves az Úr elõtt.
Ef 5,11
az istentelenség kártékony cselekedeteiben.
Ef 5,11
gyõzzétek meg az így cselekvõket büntetésre méltó voltukról.
Ef 5,13
Mindazon cselekedetek pedig, melyek megrovást érdemelnek, a világosság, a kereszténység igaz tanítmánya által, olyanokúl fognak megbélyegeztetni, ismertetni; mert a világosság mindent napfényre hoz. Valamint a napfény, akarja mondani az apostol, megismerhetõkké teszi a tárgyakat, úgy a keresztény tanítás mindazt, mi gonosz, a maga utálatosságában tûnteti elé és ismerteti meg.
Ef 5,14
Azért a mindent napfényre hozó világosságra vonatkozólag mondatik: Bûnös! ébredj föl bûnálmodból, s világosodjál föl Jézus Krisztus kegyelemnapja által. A sz. apostol, úgy látszik, Izaiás 60,1. versére gondolt.
Ef 5,16
Ragadjatok meg gondosan minden alkalmat, hogy jót cselekedjetek, és érdemekben gazdagúljatok.
Ef 5,16
ne legyetek gondatlanok; mert ez élet ideje különben is sok veszélyt és kisértetet hoz, melyek az erény gyakorlatát nehezítik, bûnre visznek, és érdemeinket csökkentik.
Ef 5,18
A részegeskedéssel együtt jár a bujaság; mert az bûnös lángra, testi örömekre s elbizott vakmerõségre gyujt, mi által tág ajtó nyílik minden testi vétekre.
Ef 5,20
mint keresztények, Krisztus szellemében és érzületében (Galat. 3,28.), vagy Krisztus által (Ján. 16,23.).
Ef 5,20
az Atya Istennek.
Ef 5,21
az alsóbbrendûek a felsõbbeknek, az alattvalók a feljebbvalóknak legyenek alávetve engedelmességgel; a feljebbvalók az alattvalóknak szolgálatra kész szeretettel, önfeláldozó uralommal (Máté 20. r. 17-ik jegyz. Ján. 13,12–15.); Krisztus félelmében, azaz, gyermeki félelembõl, hogy meg ne bántassék Krisztus, ki az õ híveiben él.
Ef 5,22
kinek képviselõi a férfiak, vagy, az Úr iránt való szeretetbõl.
Ef 5,23
Lásd Kor. I. 11,3.
Ef 5,23
Lásd Efez. 1,22. 4,15.
Ef 5,23
Õ, megváltója az anyaszentegyháznak. Pál azt akarja ezzel jelenteni: Valamint Krisztus, mint megváltó, anyaszentegyházának csak javáról gondoskodik, úgy gondoskodjék a férj is feleségérõl. Ez pedig azért annál inkább engedelmeskedjék férjének. Vesd össze: Énekek éneke 2. r. 29-ik jegyzetet.
Ef 5,26
Krisztus az anyaszentegyházért (az emberekért) adta magát mindhalálig, hogy ez által megnyerje nekik az újjászületés kegyelmét, mi a vízkeresztségben (Ján. 3,5.) a keresztelési igék elmondása által (Máté 28,19.) vitetik véghez, és a kereszteltet tisztává és szentté teszi, valamint õt további szentségre képesíti (ar. sz. Ján. Teod. Anzelm. Tamás). A görögben nincs meg „az élet“ szó.
Ef 5,27
Krisztus vég czélja: anyaszentegyházát dicsõségben tûntetni elé, hogy minden szeplõtõl, mindentõl, mi elrútíthatná, egészen és teljesen tiszta legyen. Az anyaszentegyház ugyan már most is szent sok tagjaiban, szent tanításában és kegyelem-szereiben; de tökéletes szentsége az idõk végezetével fog bekövetkezni, mikor mindaz, mi tisztátalan, az itélet által tõle elválasztatik, s õ a mennyországba olvad át. – A fönebbi kép a menyasszonyról vétetett, ki legszebb ékszereiben vezettetik võlegényéhez. Vesd össze: Énekek éneke 4. r. 12-ik jegyz.
Ef 5,30
A 28–30. v. értelme ez: Valamint Krisztus az anyaszentegyházat úgy szereti, mint testét, hasonlóképen a férfiak is úgy szeressék feleségöket, mint tulajdon testöket, mint önmagokat; a mennyiben az asszony egy testté lesz a férfiuval, mint az anyaszentegyház egy testté lett Krisztussal (Efez. 1,23.). Mivel testét mindenki szereti, azaz, táplálja, ápolja: igen természetes, hogy minden férj tartozik feleségét szeretni, táplálni és ápolni.
Ef 5,31
nem bensõ egyesülésért.
Ef 5,31
ketten elválhatlanúl, mint egy test, egymáshoz tartoznak, mint fõ a testhez, mint test a fõhöz. Ez idézet Móz. I. 2,24. versébõl vétetett, Máténál is 19,5. a házassági frigy felbonthatlanságáról használtatik.
Ef 5,32
A házasság nagy titok (jelentõség- és kegyelemteljes külsõ jel), nemcsak azért, mivel az egy férfiú és egy nõ egyesûlése, hanem mivel Krisztust és az õ jegyesét, az anyaszentegyházat, s a közöttök létezõ szellemi frigyet, házasságot is jelképezi. A házasság tehát az õ jelentõségét és mintaképét a Krisztus és az anyaszentegyház közötti frigytõl bírja, s a minõ ez, olyannak kell lenni amannak is. Krisztus szövetsége az anyaszentegyházzal bensõ, szeretetteljes, szent, elválhatlan: a földi házasságnak is ilyennek kell lennie, ha fensõbb jelentõségét és szellemi kenetességét nem akarja elveszteni. Megjegyzendõ: Ha a házasság titok, szentség, külsõ jele a láthatlan malasztnak: akkor a férfi és nõ szövetsége leszen a külsõ jel, a láthatatlan malaszt pedig azon ajándékban áll, melynél fogva oly szövetség létesûl közöttök, mint a minõ Krisztust egyesíti anyaszentegyházával.
Ef 5,33
Pál átalánosan fejezi be intelmét, mondván: Mivel Krisztus és az õ egyháza a ti elõképetek, tehát minden férj úgy szeresse feleségét, mint önmagát, és minden nõ adja meg férjének az illetõ tiszteletet.
Ef 6
Ef 6,1
úgy, mint az Úr parancsolja, keresztény módon; tehát nem Istentõl tiltott, vétkes dolgokban, mint Heródiás leánya cselekedett (Máté 14,1. s követk.).
Ef 6,4
túlságos szigor által.
Ef 6,4
adjatok nekik keresztény nevelést, tanítsátok a kereszténységben, s szoktassátok keresztény életre.
Ef 6,5
azaz: emberi uraitoknak, elõljáróitoknak az emberek között. A lelki, láthatatlan Úr Krisztus, az Isten.
Ef 6,5
félvén akaratjok ellen cselekedni.
Ef 6,5
egyedûl csak szolgálatotokra ügyelve.
Ef 6,5
mintha magának Krisztusnak szolgálnátok. Vesd össze: Kor. I. 7,21. s követk.
Ef 6,7
Minden tevékenységünknél azon gondolat lelkesítsen, hogy tulajdonképen Jézus az, kinek szolgálunk.
Ef 6,9
szolgáitoknál is az Úrra tekintsetek, és szeretettel bánjatok velök.
Ef 6,9
mivel tetteitekrõl ti is azon Úrnak vagytok felelõsek, ki a ti szolgáitoknak is Ura; ez majd épen úgy bánhatik veletek, miután elõtte a külsõ viszonyok, személyes tekintetek mitsem érnek.
Ef 6,10
Legyetek erõsek az Úr hatalmas kegyelmével, melyet, vele egyességben lévén, nyertek. – Isten eléggé hatalmas, hogy minket kegyelmével gyámolítson, s egyszersmind jóságos is, hogy azt valósággal megtegye. Csak azért vagyunk oly erõtlenek, mivel a restség és ingatagság tart fogva bennünket.
Ef 6,12
nemcsak az emberi gyarlóság ellen. Nem az emberek ellen van küzdelmünk, hanem a pokol hatalmasságai ellen, kik e világon uralkodnak annyiból, a mennyiben Isten vétkeink büntetéseûl hatalmat enged nekik, hogy az embereket kisértsék és fenyítsék.
Ef 6,12
a világban, mely a tévely és bûn sötétségében fetreng. Ján. 1,5.
Ef 6,12
Lásd Efez. 2,2.
Ef 6,13
a kisértet napján.
Ef 6,14
álljatok erõsen, az igaz hithez ragaszkodván, s a tanítás szerint igazán élvén.
Ef 6,15
legyetek mindig készen az evangéliomi tanítást, mely egyedûl megnyugtató, mindenütt vallani és terjeszteni.
Ef 6,16
A hit oltalom, paizs a sátán tüzes nyilai ellen. Mert mikor ez bujaság által törekszik elcsábítani, a hit megnyitja elõttünk a pokol mélységét, hogy lássuk a kínokat, melyek a paráznákra várnak. Ha gazdagság fényével akar vakítani, a hit föltárja az eget, hol az állhatatosak számára a legnagyobb javak készen vannak.
Ef 6,17
az örök üdvösséghez való reményt (Tessz. I. 5,8.).
Ef 6,17
Lásd Máté 4. r.
Ef 6,18
azaz, nem csupán szájjal, hanem szívetek mélyébõl. Lásd Máté 26,41. Luk. 18,1. s követk.
Ef 6,19
tartózkodás nélkül.
Ef 6,20
Lásd Efez. 3,1.
Ef 6,24
Szószerint: romolhatlanúl szeretik.
SZENT PÁL APOSTOL LEVELE A FILIPPIEKHEZ.
Filippi, Nagy Sándor atyjáról, Fileprõl, így neveztetve, Macedonia jelesebb és gazdagabb városainak egyike volt. Pál második apostoli útjában (Apost.cs. 15,40.) ment oda, miután mennyei jelenés által megintetett, hogy hirdesse az evangéliomot Macedoniában (Apost.cs. 16,9. s követk.). Ott elõször csak néhány asszonynyal beszélt a keresztény hitrõl, azután csakhamar egy kis községet is alapított, melynek tagjai legnagyobb részben pogányok voltak azelõtt (Apost.cs. 16,12. s követk.). Rövid ott tartózkodás után, Tesszalonikán, Athénén, Korintuson és Efezuson át Jerusalembe utazott (Apost.cs. 17. és 18. r.). Midõn pedig ezután nem sokára harmadik térítõ útjára indúlt (Apost.cs. 18,23.), és Efezusból az üldözés elõl futván, ismét Macedoniába jött volna, a többi városok között újra meglátogatá Filippit is (Apost.cs. 20,6.), de hosszabb ideig sehol sem maradt, hanem azon utat tette Jerusalembe (Apost.cs. 20. r. és 21,15.), mely után a zsidók üldözésének áldozata lõn, s mint fogoly, elõbb Cezareába, azután pedig Romába vitetett (lásd a bevezet. az efezusi levélhez). Midõn a filippiek értesûltek az apostol fogságáról, kihez igen ragaszkodtak, bizonyos Epafroditus által pénzsegélyt küldöttek neki Romába (Filip. 4,18.), valamint már elõbb is Tesszalonikában (Filip. 4,16.) és Korintusban (Kor. II. 11,9.) szíves adományaikkal segélyére voltak. E követség alkalmával történt, hogy az apostol bõvebben értesûlt a filippi hívek állapotáról is. Némelyek között veresengés támadott (Filip. 2,3. 4,2.3.), és az igaz tanítmányra nézve eltértek egymástól. T. i. az ó törvényhez ragaszkodó keresztények közõl némelyek ide is belopóztak, kik a pogányságból áttérteket azzal akarták terhelni, hogy a körülmetélést fölvegyék, és a mózesi törvényt megtartsák, mint mely az üdv elnyerésére szükséges. Ez elég fölhivás volt Pálnak, hogy filippi, szeretett híveit a fenyegetõ veszélyre figyelmeztesse, és óvakodásra intse. Midõn Epafroditus betegségébõl, melybe azalatt esett, fölgyógyulván, Filippibe visszaindúlt, sz. Pál általa küldötte el e levelet, melyben fõleg arra inti a filippieket, hogy egyértelmûek legyenek alázatos szeretetben, és hogy a kártékony tévtanitóktól óvakodjanak. E levél az apostol elsõ fogságának vége felé iratott Romában (Filip. 2,24.), Kr. u. 63. vagy 64. évben (Apost.cs. 28,30.) a legszivélyesebb szeretet s legbensõbb jóakarat szellemében.
Fil 1
Fil 1,1
minden keresztényeknek. A keresztény Krisztusban vagyon. Lásd Rom. 6,5.
Fil 1,1
A püspökök alatt itt, mint Apost.cs. 20,28. egyszersmind a felszentelt papok is értetnek. A diakonusokról lásd Apost.cs. 6,5.6.
Fil 1,2
Lásd Rom. 1,7.
Fil 1,5
Hálát adok Istennek és örvendek, hogy az evangéliomot oly készséggel fogadtátok, és oly állhatatosan teljesítitek, mit az rendel (Teodoret.). Az apostol átalán szól az egyházközségrõl; mert egyes tagokkal nem volt egészen megelégedve.
Fil 1,6
Krisztus Jézus napja az itéletnap, mely minden egyes emberre nézve a halál után azonnal bekövetkezik. Lásd Rom. 13,11. Máté 24,43. s követk.
Fil 1,7
A mint méltó, hogy ily bizodalmam legyen irántatok fogságomban is, mi által az evangéliom védelmeztetik és megbizonyíttatik; értetek mondom ezt, mindnyájotokért, kik oly szivesen részt vesztek sorsomban, mi nekem örömemre szolgál. – Az apostol fogsága az evangéliomi igazság védelmére és megbizonyitására szolgált; mert ott alkalma volt a zsidók vádai ellen magát védeni, és az evangéliomot tovább terjeszteni (13. v.). A görög szerint: s ti mindnyájan részt vesztek velem e kegyelemben. Értelme ez: Méltán van hozzátok ily bizodalmam, mivel szerettek engem, s fogságom alatt oly szivesen részt vesztek a nekem jutott kegyelemben, azaz, szenvedéseimben, lánczaimban, gyámolítván engem szíves adományotokkal.
Fil 1,8
Pál esküszik; az eskü tehát nincs mindig megtiltva. Lásd Máté 5,37. A „mert“ szócska a 6. versre vonatkozik. Erõs bizodalmam van, hogy üdvözûlni fogtok; mert az Isten tudja, mennyire szeretlek titeket. Irántatok való forró szeretetem alapja bizodalmamnak, hogy egykor üdvözûlni fogtok; mert a kiket szeretünk, azokra nézve a legjobbat reméljük (Corn. a Lapide).
Fil 1,8
hasonló az én szeretetem ahhoz, melylyel titeket Jézus Krisztus szeretett.
Fil 1,9
Kérlek titeket, hogy a szeretetben mind Isten, mind embertársaitok iránt gyarapodjatok, valamint a keresztény igazságoknak alapos ismeretében is.
Fil 1,10
hogy a tiszta igaz tanítmányt a tévtantól és csalástól megkülönböztessétek, és a szerint cselekedjetek.
Fil 1,10
Lásd az 5-ik jegyz.
Fil 1,11
Az igazságnak, a megigazúlt és megszentûlt állapotnak gyümölcsei a jócselekedetek. Ez Krisztus Jézus által eszközöltetik, mert mi jót csak az õ kegyelmével tehetünk, melyet a keresztfán szerzett. E jó cselekedetek Isten dicsõségére, az õ magasztalására szolgálnak, épen mivel jók, és az õ mûvei.
Fil 1,12
fogságom.
Fil 1,13
az én bilincseim, melyeket Krisztusért viselek (Anzelm.).
Fil 1,13
a legfõbb törvényszéknél, melyre Pál hivatkozott (Apost.cs. 25,11.), a császárnál, és az igazság kiszolgáltatására rendelt udvar tiszteinél.
Fil 1,13
a hol Pál érintkezésbe jött.
Fil 1,14
Némelyeknél az állhatatos bátorság, melyet Pálon láttak, eredményezhette ezt; másokra az hathatott, hogy Pállal szeliden bántak, s magának is reménye volt teljesen megszabadúlhatni.
Fil 1,17
A 15–17. v. értelme ez: Némely keresztények az evangéliomot irígységbõl hirdetik, azaz, mivel irígylik tekintélyemet, attól megfosztani, s helyemre magok lépni szeretnének; mások vetélkedési viszketegbõl, azaz, nem az igazság iránti tiszta szeretetbõl, s az emberek üdveért égõ buzgalomból, hanem csak hogy vitatkozhassanak, mint ékesenszóló férfiak, hírt nyerjenek és pártot szerezzenek. Ez által õk fogságomat még azon lelki fájdalommal is tetézik, hogy Istentõl nyert hivatalom tõlök megvettetik, és látom, hogy a romlás útján vannak. Mások a Krisztust tiszta szándékból, irántam való szeretetbõl hirdetik, hogy hivatalomban engem támogassanak.
Fil 1,18
olyanok által, kik az evangéliomot alkalmúl használják, hogy magoknak hírt, tekintélyt szerezzenek. Lásd az elõbbi jegyzetet. Mások szerint: színbõl.
Fil 1,18
Tiszta szándékból, õszinte érzûlettel.
Fil 1,18
E megrovásra méltó tanitók tehát nem voltak tévtanitók; mert a tévely terjedésének egy igazi apostol sem örûlhet.
Fil 1,19
a fájdalmak, melyeket nekem ezen tanitók szereznek, és átalán az én egész kínos helyezetem.
Fil 1,20
A 19–20. v. értelme ez: Mert én tudom, hogy az én szenvedéseim, ha engem a ti könyörgéstek és a Szentlélek malasztja gyámolítani fog, nekem az örök üdvöt megszerzik, a mennyiben erõsen meg vagyok gyõzõdve, hogy akár élve kiszabadúljak innen, akár meghaljak, nem vesztem el az örök üdvöt; sõt inkább biztosan reménylem, hogy Krisztus énrajtam, életemben úgy mint halálomban, meg fog dicsõíttetni: életemben a kereszténység terjedése által, miben érdemet szerzek az üdvre; halálomban ezen üdv elnyerése és valódi élvezete által.
Fil 1,21
mert benne, általa, érte élek én (Galat. 2,20. Kol. 3,3.4.), és ha meghalok, még tökéletesebben egyesûlök vele; tehát életemnek és halálomnak üdvösségemre és az õ dicsõitésére kell szolgálnia (Anzelm. Teof. Tamás).
Fil 1,24
A görög szerint: szükségesebb.
Fil 1,25
a kereszténységnek (Rom. 10,8. 16,26.) és vallóinak örömére.
Fil 1,26
hogy annál inkább fogjátok magasztalni Jézus Krisztust, ha megszabadúlván, hozzátok visszatérek. A 22–26. v. értelme, összefüggésben az elõbbivel ez: Életem és halálom által reménylek üdvözûlni (21. v.). Ha élni maradok, még többet munkálkodhatom; ha meghalok, Krisztussal legbensõbben egyesûlök, azért nehéz választanom. Az utóbbi jobb lenne, de az elõbbi nektek hasznosabb, és ez meg is fog történni, hogy apostoli tanitásom által még inkább elõhaladjatok a kereszténységben, s mindnyájan a keresztények, különösen pedig ti örvendjetek szabadúlásomon, ha ismét hozzátok érkezem.
Fil 1,27
hogy egyetértõk legyetek szeretetben egymás között, egy érzelmûek, egy hitûek, és buzgólkodjatok a hitért, melyet az evangéliom követel.
Fil 1,28
a zsidóérzelmû tévtanitóktól. Lásd Filip. 3,2. s követk.
Fil 1,28
mely rendíthetlen állandóságtok az igaz hitben ama tévtanítók tehetetlenségét bizonyítja és jövendõ romlásukra van, rátok nézve pedig gyõzedelmetek és leendõ jutalmatok bizonysága az, és pedig Istentõl adott bizonysága.
Fil 1,29
Ez állhatatosságot keresztény hivatástok követeli; mert a keresztény életre, nemcsak a hit kegyelme adatott nektek, hanem a kitartás is e hitért való szenvedésekben.
Fil 1,30
ugyanazon harczotok van a hit elleneivel, mint nekem volt közöttetek (lásd Apost.cs. 16,19. s követk.) és még most is van Romában.
Fil 2
Fil 2,1
Ha a keresztény intés, ha a szeretet baráti szava, ha a Szentlélek egyesûlése, mely közöttünk fennáll, vagy a szives könyörûlet nálatok valamit tehetnek: akkor tegyétek teljessé stb.
Fil 2,3
Pál a tévtanitókra és ezek párthiveire gondolt itt, kik magokat mélyebb belátásuaknak képzelvén, másokat lenéztek.
Fil 2,4
kiki nem saját elõnyét, hanem felebarátja üdvét tartván szem elõtt.
Fil 2,5
Ezen alázatos, önfeláldozó szeretetre az inditó ok Jézus példája.
Fil 2,7
Ugyanazon önmegtagadó, magát megalázó szeretet legyen tulajdonotok, mint a minõ Krisztusé volt. Õ mind a mellett, hogy isteni természettel és valósággal birt, s nem lett volna önhittség isteni tulajdonokat sajátjaiúl tartani: kivetközött e végtelen fönségbõl, s fölvévén az emberi természetet, az emberekhez egészen hasonló lett, a bûnt kivéve, és külsõleg csak mint ember jelent meg (Ar. sz. János Teofil. Ágost.), Mások így értelmezik: Õ ugyan birtokában volt isteni természetének, de nem akart azzal kérkedni, azt mutogatni, mint zsákmányát a gyõzõ diadalmenetén: hanem elrejté stb.
Fil 2,8
Lásd Rom. 8,3.
Fil 2,9
õt szent emberisége szerint is. Mint Isten nem volt fölebb magasztalható (Ar. sz. János. Ambr. Anzelm. Ágost.).
Fil 2,9
oly méltóságot, mely minden méltóság fölött vagyon.
Fil 2,10
Jézus elõtt, elismervén Jézust, az õ messiási, megváltói méltóságát.
Fil 2,10
az üdvözûlteké mennyben, az embereké földön, a szenvedõké a tisztító tûzben, az elkárhozottaké pokolban legyenek ezek emberek vagy gonosz lelkek; mert az elkárhozottak kénytelenek Jézust, mint urokat, birájokat és büntetõjöket elismerni (Anzelm.).
Fil 2,11
ugyanazon dicsõséggel, méltósággal és hatalommal bir, mint az Atya. Megjegyzendõ: hogy leveleiben az apostol az Atyát többnyire együtt nevezi a Fiúval, a nélkül, hogy a Szentlelket említené, mivel ez az Atya és Fiú Lelke, azért alattok már értetik. A görög szerint: hogy Jézus Krisztus az Úr az Atya Isten dicsõségére, t. i. az Atya megdicsõitésére, a mennyiben a Fiú uralma által, az által, hogy a teremtmények a teremtõ Isten alá vettetnek, az Atyának visszaadatik azon dicsõség és tisztelet, melytõl a bûn õt megfosztani oktalanúl törekedett.
Fil 2,12
Mivel tehát Jézus nektek oly fönséges példát adott az önmegtagadásra és alázatosságra, intelek titeket azon engedelmességnél fogva, melyet mindenkor, jelenlétemben úgy mint távollétemben, mutattatok, hogy hasonló viselet által igyekezzetek elnyerni üdvösségteket, nem vakmerõ bizodalommal, mintha arról már bizonyosak volnátok, hanem azon szent aggodalommal, hogy azt el is veszthetitek. – E félelem a jámborokat nem teszi kislelküekké, hanem inkább megerõsiti õket, mert vigyázókká teszi, és megóvja az eleséstõl, míg az igen nagy bizakodás elõször kevélységre visz, azután veszedelembe dönt (Bernárd, Ágost.).
Fil 2,13
E vers adja okát, miért kell a kereszténynek félelemmel és rettegéssel üdvét munkálnia? – mivel üdvözülésünk Isten kegyelmétõl függ, a mennyiben kegyelem nélkül jót nem is akarhatunk, annál kevésbbé vihetünk véghez valósággal; a kegyelem pedig Isten önkéntes ajándéka, melyet Isten el is vonhat tõlünk. – Isten elvonja magát a kevélyektõl, az önmagokban bizóktól, a vakmerõktõl, a megátalkodott bûnösöktõl; az alázatosoknak pedig kegyelmet ad, és megtartja õket abban.
Fil 2,15
rosz szándék nélküli, tiszta, ártatlan.
Fil 2,15
Lásd Máté 5,16.
Fil 2,16
az igaz tanítmányhoz hivek maradván.
Fil 2,16
hogy itélet napján (Máté 25,34. s követk.) meg legyen az a dicsõségem, hogy nem hiába fáradoztam üdvözítésteken. Lásd Kor. I. 1,8. 5,5. 9,24.
Fil 2,17
És ha vértanú-halállal kell is meghalnom, mialatt megtérésteket és megerõsbülésteket a hitben Istennek áldozat gyanánt bemutatom: örvendek stb.
Fil 2,17
örvendek mindnyájotokért.
Fil 2,19
Reménylem pedig, Jézus úgy fogja intézni, hogy Timoteust stb.
Fil 2,21
Mert legtöbben nem Krisztus dicsõitését, a hit terjesztését, embertársaik üdvözülését keresik, hanem magoknak hajhásznak tisztességet, kényelmes életet, és mindennemû elõnyöket (ar. sz. Ján.). A „mindnyájan“ szó a köztársalgási nyelvben e helyett van itt: csaknem mindnyájan, legtöbben. Lásd Máté 3,5. Ján. 3,26.
Fil 2,22
az evangéliom hirdetésében.
Fil 2,23
vajjon tovább maradok-e még fogságban, meg kell-e halnom, vagy megszabadúlok.
Fil 2,24
Lásd Filipp. 1,25–27.
Fil 2,25
Epafroditus az apostolnak pénzsegélyt hozott Filippibõl Romába. Lásd Filipp. 4,10–18.
Fil 2,27
a mennyiben igen nagy fájdalmamra leendett, ha õt többé hozzátok vissza nem küldhettem volna.
Fil 2,28
melyet azon aggódástok miatt érzek, hogy tán õt többé visszatérni nem látjátok.
Fil 2,30
mert az alamizsna-áthozás, a keresztény cselekedet miatt, hogy bevégezze, a mit ti kezdettetek, kelt õ oly hosszú útra, s az által halálos betegségbe esett.
Fil 3
Fil 3,1
A görög szerint: nektek pedig megerõsitésûl szolgál. Értelme ez: Egyébiránt, atyámfiai, ne hagyjátok magatokat megzavartatni az örömben, melyet a kereszténység jótékonyságán érzetek, ha még egyszer arról írok, mirõl már fönebb (1,27–30.) írtam, t. i. hogy a tévtanítóktól óvakodjatok. A szeretetnél fogva, melylyel hozzátok viseltetem, nekem ez nincs terhemre, nektek pedig szükséges (a hitben megerõsitéstekre szolgál).
Fil 3,2
Az apostol a zsidóérzelmû keresztény tanítókról szól, kik a körûlmetélést és az egész zsidó szertartási törvényt szükségesnek mondották az üdvösségre. Ebeknek nevezi õket, mivel a keresztény nyájat háborgatni, sõt szétszórni és széttépni is igyekeznek; megmetélést vagy szétmetélést említ, mivel a tulajdonképen körülmetéltek, a szívben körülmetéltek az igaz keresztények; a zsidó módra körülmetéltek csak testileg vannak megmetélve, s azonkivûl ha a körûlmetélést az üdvre szükséges föltételképen erõszakolják, még erkölcsi szétmetélést, szakadást is okoznak a községben, mind saját mind mások romlására.
Fil 3,3
mi vagyunk az igazi körülmetéltek (Rom. 2,28.).
Fil 3,3
Kik az Istent lélekben és igazságban imádjuk (Ján. 4,23.), s nem az érzékiségben, s külsõ viszonyokban, zsidó származásban, a szertartási törvény megtartásában bízunk, hogy azok által Isten elõtt megigazúlunk: hanem minden bizodalmunkat csak Jézus Krisztus váltságmüvében helyezzük. Lásd Énekek én. 2. r. 23-ik jegyz.
Fil 3,5
született zsidó, nem áttért (lásd Apost.cs. 10,2.). Vagy: héber-zsidó, nem görög. Ily különböztetés volt akkor a zsidók között, mint Apost.cs. 6,1. mutatja. Görög-zsidóknak azok neveztettek, kik a pogányok s különösen a görögök közt éltek, s a görög nyelvet mint anyanyelvet beszélték; a héber-zsidók azok voltak, kik a görögöktõl elkülönözve éltek, s Palesztina nyelvét anyanyelvökûl megtartották.
Fil 3,5
Lásd Apost.cs. 22. és 23. r.
Fil 3,6
Lásd Kor. I. 15,9.
Fil 3,6
és az igazságot, mely a mózesi törvény megtartása által megszerezhetõ volt, az által igyekeztem megnyerni, hogy mindent pontosan megtartottam, és hanyagságról senki sem vádolhat.
Fil 3,7
De a zsidó vallást, melybõl elõbb nyereséget reméltem, t. i. ideigvaló elõnyöket és megigazúlást Isten elõtt, miután kereszténynyé lettem, Krisztusért károsnak találtam.
Fil 3,8
nemcsak az egész zsidóságot (5. 6. v.), hanem minden egyebet is, u. m. a javakat, örömeket, tisztességet, dicsõséget, és mindazt, mit a világ szeret és csodál.
Fil 3,8
azaz: mivel Jézus Krisztus tanitása, az, mit Jézus igér és ad, fölülhalad mindent, a mit a világ adhatna.
Fil 3,8
mindinkább átalakúljak olyanná, mint õ, s ez által mindig nagyobb reményt nyerjek, hogy vele meg is fogok dicsõittetni.
Fil 3,9
beléje oltva, mint a szõllõvesszõ a tõbe (Rom. 6,5.).
Fil 3,9
Lásd a 8-ik jegyz.
Fil 3,9
Lásd Rom. 3,21–24.
Fil 3,11
A 10. és 11. vers elõadja Jézus Krisztus élõ hitének eredményét, úgy hogy értelme, összefüggésben a 8. és 9. verssel, ez: Én minden földi dolgot károsnak és megvetendõnek tartok, hogy élõ hit által tökéletes kereszténynyé lehessek, úgy hogy Krisztust, az õ életét egyre tökéletesebben ismerni tanúljam, kínszenvedéseiben és halálában mindinkább részt vegyek, természeti, romlott hajlandóságaimnak mindinkább meghaljak, mindinkább új életre támadjak fel, s ez által mindegyre nagyobb reményt nyerjek, hogy egykor a test dicsõ feltámadásában némi részem legyen. Az apostol e szót használja „valamikép,“ mert az üdvözûltek testei nem mind egyenlõen, hanem kisebb-nagyobb mértékben fognak megdicsõíttetni.
Fil 3,12
Távol vagyok a véleménytõl, mintha már elértem volna a kitûzött czélt, t. i. hogy Krisztushoz életében úgy mint halálában hasonló lévén, megdicsõûljek és az örök boldogságot elnyerjem; hanem azon vagyok, hogy elérjem.
Fil 3,12
mire (t. i. a kitûzött czél elnyerésére) Jézus Krisztus bízott meg engem a damaskusi úton, és kegyelmével folytonosan gyámolít, mintegy kézen fogva tart (ar. sz. Ján. Ambr.).
Fil 3,13
a zsidóság és az egész világ.
Fil 3,13
a mennyei javak, az igazság, szentség, üdvözûlés, feltámadás után.
Fil 3,14
az örök üdvöt igyekszem elnyerni, mi nekünk jutalmunk, ha Istentõl a kereszténységre nyert hivatásunknak kellõleg megfeleltünk.
Fil 3,15
tökéletes ismeretekkel bírunk.
Fil 3,15
értsünk egyet arra nézve, hogy csak az élõhit Krisztusban szerez nekünk Istentõl megigazúlást és üdvösséget; és vakmerõen elbizakodva, ne higyük, hogy az üdvöt már bírjuk, hanem pályázóknak tekintjük magunkat, kiknek e czélra még törekedniök kell.
Fil 3,15
és ha néhányan közõletek a gyenge keresztények azon osztályához akarnak tartozni, kik a zsidó szokásoktól még nem tudnak egészen elszakadni (lásd Rom. 14. r.), ezeket Isten (föltéve, hogy nem rosz szándékuak) lassankint jobb útra fogja vezetni.
Fil 3,16
De a kereszténység alapigazságaira nézve, mikre már eljutottunk, egy értelemben legyünk, s ugyanazon hitszabály szerint intézzük életünket.
Fil 3,17
azokat vegyétek példáúl, kiknek életmódjok az enyémmel összhangzásban vagyon.
Fil 3,18
a Krisztus Jézus engesztelõ haláláról szóló tanitásnak ellenségei (Kor. I. 1,23.). Itt különösen azon tévtanítók értetnek, kik a megigazúlást a mózesi törvények megtartásától föltételezték.
Fil 3,19
kiknél minden gondolat és törekvés érzékiségök kielégitésére van irányozva. A keresztet megvetõ, ama tévtanítók tehát az érzéki kéjek rabszolgái is voltak. Mi igen természetes; mert ki a megfeszített Jézusban igazán hisz, az tulajdon testét is megfeszíti, hogy az õ részesévé lehessen; a ki nem hisz õbenne, vagy más valaminek tulajdonítja a megigazúlás és üdvözûlés erejét, nem is gondol arra, hogy hozzája hasonló legyen, és romlott érzékiségét megöldökölje, sanyargassa. Ezekhez hasonlók korunk világfiai is, azok t. i. kik az úgynevezett becsületesség által akarnak üdvözûlni, a nélkül, hogy higyenek Krisztusban. Valamint a zsidók hajdan törvényök teljesitésében kevélykedtek, úgy ezek külsõ, becsületes életökkel kérkednek; nem gondolva azzal, vajjon belsejök tiszta-e az önszeretet szennyétõl, vagy sem; a szivökben buján terjedõ gonosz hajlamokat nem akarják kiírtani, hanem a mennyire csak tehetik, átengedik magokat a kényelmes, érzéki életnek, képzelt igazvoltukban megnyugodván, s azt vélik, hogy cselekedeteik megszerezhetik nekik az üdvöt.
Fil 3,19
dicsekszenek azokkal, miket szégyenleniök kellene.
Fil 3,20
a tökéletes keresztény csak testileg van a földön, az õ kedélye, szíve mennyekben mulat, oly érzületû õ, mint Jézus mennyekben.
Fil 3,20
az utólsóitélet napján.
Fil 3,20
mindenhatóságánál fogva. Lásd a közfeltámadásról és az üdvözûltek testének megdicsõülésérõl. Kor. I. 15. r.
Fil 4
Fil 4,1
mivel oly nagy a keresztény jutalma. Filipp. 3,21.
Fil 4,1
kiket epedve ohajtok látni.
Fil 4,1
a korona itt jutalom helyett van. Lásd Jel. 2,10.
Fil 4,1
legyetek állhatatosak az igaz tanítmányban, és annak gyakorlatában.
Fil 4,2
Az itt nevezett két nõszemélyt némelyek diakonisszáknak tartják (lásd Rom. 16,1.), kik között talán a szegények ápolása miatt támadhatott valami vita, s itt azért egyetértésre intetnek.
Fil 4,3
Ez alatt némelyek a filippi püspököt, mások e levél vivõjét Epafroditust értik.
Fil 4,3
kik velem a kereszténységért sokat tettek és szenvedtek.
Fil 4,3
Ez, az értelmezõk legtöbbjei szerint, ugyanaz, ki sz. Pétert, Linus és Klétus után, a romai széken követte.
Fil 4,3
kik örök üdvre választattak.
Fil 4,4
az õ kegyelmének s a vele való egyesûlésnek öntudatában; mindenkor, minden körülmények között. Jézus boldogoknak mondja azokat, kik sírnak és szenvednek; az apostol pedig azt akarja, hogy mindig örûljünk. De ezen öröm és ama szomorúság igen jól megegyez; mert midõn a szentek önmagok és a világ fölött sírnak, egyszersmind azon örvendetes remény éleszti õket, hogy Isten kegyelmében vannak. Vesd össze: Péld. 15. r. 12-ik jegyz.
Fil 4,5
A görög szerint: a ti szelídségtek, vagy, illendõ magatok viselete. Mindenki lássa, hogy a kereszténység nem teszi az embert komorrá, barátságtalanná.
Fil 4,5
Nem sokára megadja nektek az igért jutalmat. Mások szerint: közel van hozzátok az õ segélye. Lásd Zsolt. 32,18.
Fil 4,6
a vett jókért.
Fil 4,7
melynek édessége kimondhatlan. Lásd Ján. 14. r. 28-ik jegyz.
Fil 4,7
A boldogság, melyet a béke szerez, indítson titeket arra, hogy bensõtöket minden szennytõl tisztán tartsátok, s magatokat Krisztussal egyesûlésben, bizalmas viszonyban fentartsátok.
Fil 4,10
Igen megörûltem Krisztusban, kivel egyesûlve vagyok, hogy ismét képesek lettetek nekem szeretetsegélyt küldeni; ti különben is gondoskodtatok rólam, de mitsem nélkülözhettetek.
Fil 4,12
Én, mint közönséges, szegény ember is el tudok élni, a bõséget is tudom használni.
Fil 4,15
midõn az evangéliomot hirdetni kezdtem.
Fil 4,15
hogy egy község sem adott nekem földi jót a lelkiekért, melyeket tõlem vettek, csupáncsak ti. – Hogy az apostol sehol sem vett dijt tanitásaért, gyakran bizonyítja. Lásd Kor. I. 9. r.
Fil 4,17
Nem az adományokra van gondom, hanem az által oly helyzetbe ohajtok jutni, hogy a kereszténységet még inkább terjeszthessem, mi a ti javatokra is szolgál.
Fil 4,18
Lásd Efez. 5,2.
Fil 4,19
A görög szerint: adja meg nektek, a mire szükségtek vagyon.
Fil 4,19
ama dicsõ kincseket, melyeket Krisztusban, vele egyességben, mindenki elnyerhet.
Fil 4,21
mint olyat, ki Krisztusban és Krisztussal él.
Fil 4,22
Nero császár udvari emberei.
Fil 4,23
A görög szerint: legyen mindnyájotokkal.
SZENT PÁL APOSTOL LEVELE A KOLOSSZAIAKHOZ.
Kolossza, egyike volt Frígia jelesebb városainak Kis-Ásiában, s más két várossal Laodiceával és Hierapolissal, háromszöget képezett, mely termékeny síkságtól volt körûlvéve. A kolosszai keresztény községet nem maga, Pál alapította (2,1.), hanem Epafras, ki hihetõleg tanítványa volt az apostolnak (1,7.). A veszedelmes tévtanítók ezen községbe is belopóztak, és a hiveket eltántorítani igyekeztek. Ezek zsidó érzelmû keresztények voltak, kik nemcsak, mint más helyeken (lásd a bevez. a galat. levélhez), a mózesi szertartások kötelezettségét sürgették (2,16.), hanem a keleti bölcsészetbõl pogány tanokat is átvettek, melyek a keresztény tanítmánynyal homlokegyenest ellenkeztek (2,18. s követk.). Minthogy pedig valamint máshol, úgy itt is állitólagos mélyebb tudományosságuk színe alatt sok párthivet tudtak szerezni, és pusztúlással fenyegették mindazon jókat, miket Epafras létrehozott: azért ezen hû tanítvány Romába ment sz. Pál apostolnak látogatására, ki akkor ott elsõ fogságát szenvedte (lásd a bevez. az efez. levélhez), ki elõtt leírta a kolosszai hívek szomorú állapotát, egyszersmind tanácsot és útmutatást kérvén tõle. Ez adott alkalmat Pálnak a jelen levél irására. Ebben ama tévtanítók megczáfolására, kik különös bölcseséggel dicsekedtek, megmutatja, hogy a bölcseség teljessége Krisztusban vagyon. Ezen bölcseség teljét elõször magában véve fejtegeti, szólván a keresztény üdvintézet áldásairól (1. r.); azután bebizonyítja azt ellentétben az õ álbölcseségökkel, melytõl a híveket óvja, figyelmeztetvén õket ez ál-tanok haszontalan és káros voltára (2. r); végre fejtegeti, mily befolyása van a keresztény bölcseségnek az életre és erkölcsökre (3,4.). E levél elõadása erõteljes és magasztos. „Érezzük ebben, hogy a világ apostola lép föl és beszél. Felövezve bátran indúl az ellenfél ellen, biztos lévén a gyõzelemrõl. Minden szó erõteljes és jelentõ, s mindenütt kitûnik a gyermekein aggódó atyának gyöngéd szeretete, ki azok jólétében találja legfõbb boldogságát.“ – Tichikus, zsidóból lett, kis-ásiai keresztény (Apost.cs. 20,4. Kolossz. 4,7–9.) volt e levél átvivõje.
Kol 1
Kol 1,1
Lásd Rom. 1,1. Kor. I. 1,1.
Kol 1,3
Lásd Efez. 1,3.16. Filip. 1,3–5.
Kol 1,5
Hálát adok Istennek, hogy oly keresztény érzületûek vagytok, és a szerint cselekszetek, mert ez által az örök boldogságot megnyeritek. – A reménység itt a reménylett jó helyett vagyon.
Kol 1,5
A görög hozzáteszi: eleinte, mindjárt kezdetben hallottatok.
Kol 1,6
Akkor, midõn Pál ezt irta, az evangéliom a romai birodalom minden részeiben hirdettetett.
Kol 1,6
igaz, csalhatlan módon.
Kol 1,7
t. i. a mely csalhatlan módon az evangéliomot Epafrastól megtanultátok. Az apostol itt a tiszta tanítmányt meghamisító tévtanitókról szól.
Kol 1,8
bennetek a Szentlélek által eszközölt szeretetet. Lásd Rom. 15,30.
Kol 1,9
A ti elõhaladástokért, melyet a kereszténységben tettetek, nem szûnök meg értetek könyörögni, hogy tökéletesedjetek Isten akaratának ismeretében, mely ismeretet Krisztusnak összes bölcsesége és ennek a Szentlélekben való felfogása által fogjátok megszerezhetni. Minden bölcseség, azaz, összes bölcseség, a bölcseség teljessége, a mint az Krisztusban megjelent. A lelki értelem a Szentlélek által való megértést jelenti. Valamint t. i. Krisztus bölcsesége, mint természet fölötti bölcseség, az Istentõl van, úgy az csak a Szentlélekben érthetõ meg, a mennyiben Isten arra megnyitja elménket; mert az érzéki, természeti ember nem fogja föl azt, mi a léleké.
Kol 1,10
A görög szerint: az Úrhoz.
Kol 1,10
Ez tehát czélja a valódi bölcseségnek; nem a tudás, magában véve, hanem a cselekvésért való tudás.
Kol 1,10
Az apostol nem ok nélkül mondja, hogy a jó cselekedetekben való gyümölcsözést az isteni ismeretben, tudományban való gyarapodás követi. Az isteni tudománynak az a kitünõ tulajdona, hogy az erényes életben nemcsak igazolja magát, hanem tökéletesíti is, úgy hogy az ember az isteni tudomány ismeretében oly mértékkel halad elõre, a minõvel a szent élet útján gyarapodik. Azért az egyház atyái szentek is voltak, azért nemcsak tudomány kivántatik az egyházi tanítótól, hanem a szentség tulajdona is.
Kol 1,11
Az üdvösség útja, a szent élet pályája, az út a tudástól a cselekvésre, a cselekvéstõl a fensõbb ismeretre igen nehéz; már kezdetben is nehezen bírjuk magunkat átküzdeni az álbölcseség csalódásain, még nehezebb haladnunk az életpályán, miután a jobb ismeretet megnyertük; azért szükségünk van erõsitésre onnan felõl, hogy erényrõl erényre, bölcseségrõl bölcseségre vezéreltessünk.
Kol 1,11
az õ dicsõséges, fölötte nagy hatalma szerint.
Kol 1,11
hogy megerõsödjetek minden béketûrésre, akár tinmagatokra nézve, hogy ha gyakrabban elestek, ismét fölkelhessetek, és a mindig ujolag mutatkozó belsõ romlás láttára el ne csüggedjetek; akár a szenvedésekre és veszélyekre nézve, melyek kivülrõl fenyegetnek; és e béketûrés az üdvünk elleneivel vívott kemény harczokban ne legyen komor leverettséggel párosúlva, mintha valami gyûlölt iga alatt roskadoznátok, hanem szent örömmel egyesûlve, mintha könnyû terhet, édes igát viselnétek.
Kol 1,12
hogy a tinektek osztályrészûl jutott nagy jótéteményeket egész mivoltukban megismervén, az Atya Istennek hálát adjatok, hogy titeket kegyelme által meghivott a kereszténységre, hogy mindazon javakban részt vehessetek, melyeket igér (Ar. sz. Ján. Teofil. Anzelm.).
Kol 1,13
Az apostol tüzetesebben fejtegeti a kereszténység jótékonyságát, s ezzel itt elkezdi levelének elsõ szakaszát, (lásd a bevezetést).
Kol 1,13
a sátánéból (Luk. 22,53.) s az õ cselekedetei, a tévely, a bûn hatalmából (Ján. 1,5.).
Kol 1,13
az üdvintézetbe, az õ szeretett Fia anyaszentegyházába.
Kol 1,14
Lásd Efez. 1,7.
Kol 1,15
Az apostol részletesebben adja elé a Megváltó méltóságát, s ez által megmutatja, mily hatalommal kellett annak fölruháztatnia, ki ily nagy munkát vala végbeviendõ.
Kol 1,15
A Fiú az Atya képmásának, ábrázatának neveztetik, mivel az Atyával egészen egyenlõ, Istenbõl Isten. Az Atya láthatlannak neveztetik, mivel testi szemek láttára, sohasem jelent meg, míg a Fiú angyali és emberi alakban látható volt. A Fiú látható lett, és nem az Atya, mivel õ örökkévaló kijelentése az Atyának (Tertull. Ambr. Ágost.).
Kol 1,15
öröktõl fogva nemzett, mielõtt valami teremtetett volna (Teofil. Anzelm. Teodoret.). Elsõszülött annyi, mint egyszülött, mint Krisztus Jánosnál (1,14.) neveztetik; mert a szentirási nyelvszokás szerint az egyszülöttek elsõszülötteknek is neveztetnek. Lásd Józue 17,1. Máté 1,25.
Kol 1,16
Értelme, összefüggésben az elõbbivel, ez: Õ az egyszülött minden teremtmények elõtt, és maga nem teremtmény; mert õ lét-oka minden teremtményeknek, és azért teremtmény nem lehet. A teremtés tulajdonképen mind a három isteni személy mûve; de mivel a Fiú az Atyának örökkévaló kijelentése, tehát mindaz, mi kijelentetett és lett… õvele szoros viszonyban van, s közvetlen õ tekintetik létrehozónak. Lásd Ján. 1. r. 6-ik jegyzet.
Kol 1,16
A különféle égi hatalmasságokról lásd Efez. 1,21.
Kol 1,16
általa, mivel õ, mint az Atyának kijelentése, az átmeneti pont, a közvetítõ ige minden kijelentéséhez (Ján. 1,3. Zsid. 1,2.). Mondá Isten: Legyen! A mondás, az isteni ige a közvetítés Isten és a teremtmény között. „Õbenne,“ a mennyiben az õ végtelensége mindent körûlfoglal. A görög szerint: õneki vagy õérte teremtetett, a mennyiben minden teremtmények az õ dicsõitésére, tiszteletére, azért teremtettek, hogy neki engedelmeskedjenek és hódoljanak.
Kol 1,17
Õ minden teremtmények elõtt vagyon, minden teremtménynek általa van léte, fennállása; õ tehát önmagának teremtõje nem lehet, hanem Teremtõnek, Istennek kell lennie.
Kol 1,18
És õ nem csupán Isten és Teremtõ, hanem egyszersmind az elsõ új ember, és ennyiben feje az új emberiségnek, az anyaszentegyháznak, mely szintén az õ teste. Lásd Efez. 1,22.23. Az apostol az új emberiséget egésznek tekinti. Ezen egészben fõt és testet különböztet meg, fõnek nevezi az emberré lett Istent, testnek az õ községét, az anyaszentegyházat, melyet magába fölvett. Ez az elnevezés egészen természetszerû; mert valamint a fõben van a léleknek legfõbb székhelye, és a fõbõl hatja át az egész testet: úgy az Istenség is Krisztus emberi természetével egészen sajátságos és kiváltképen való módon van egyesûlve, s közlekedik Krisztus által, ha így lehet mondani, minden híveivel, úgy, hogy ezek, mint sz. Péter mondja I. 1,4. az isteni természettel közösségbe lépnek. Továbbá, valamint a fõtõl jön ugyan az élet, de azért az magában egyszersmind egy tagja az egésznek: úgy Krisztustól ered ugyan minden élet, de õ maga is egy tagja az emberiségnek, õ amaz egésznek elsõ tagja, õ a mi testvérünk lett.
Kol 1,18
ki, mint elsõ ember, kezdõje lett a halálból való újjászületésnek, a feltámadásnak (Ar. sz. Ján. Teod. Ambr.). Lásd Kor. I. 15,20.
Kol 1,18
hogy minden részben, isteni természete szerint úgy, mint az emberi szerint, elsõ legyen.
Kol 1,19
Mert az Atya Isten akarata volt, hogy a Fiúban minden kigondolható tökély lakozzék, hogy ne csak isteni természettel és tulajdonokkal bírjon, hanem az emberiség helyreállitására nézve is minden üdvözûlés kezdete és forrása legyen (Teof. Anzelm.).
Kol 1,20
hogy Krisztus által minden megbékéltessék az Istennel.
Kol 1,20
az õ véres halála által a kereszten. Lásd Rom. 3,25.
Kol 1,20
De hát az angyaloknak is meg kellett Istennel békéltetniök? Nem mint bûnösöknek volt szükségök megengeszteltetni Istennel, hanem annyiban kellett megbékéltetniök, a mennyiben õk is haragudtak Istennel az emberekre, kik õt bûneikkel megbántották (Ar. sz. Ján.).
Kol 1,21
Lásd Efez. 2,12.13–18.
Kol 1,22
Efez. 5,27.
Kol 1,23
nem hagyjátok magatokat elcsábbíttatni földi remények által, hanem állhatatosak maradtok, tekintvén amaz örök javakra, melyeket az evangéliom igér és ad.
Kol 1,23
minden embernek, kivétel nélkül, zsidóknak és pogányoknak (Márk 16,15.).
Kol 1,24
a fogságban tiértetek, t. i. mint pogányok apostola. Lásd Kor. II. 4,10. Filipp. 2,17. 3,10. 4,12–14.
Kol 1,24
és szenvedéseim által kipótoljam, mi Krisztus szenvedésébõl anyaszentegyházaért mintegy hiányzik. – De hát hiányzik-e még valami Krisztus szenvedésébõl? Krisztus, János 17,4. szerint, egészen elvégzette a munkát, melyet Atyja rábízott, és Ján. 19,30. szerint, maga kiáltotta a kereszten: Beteljesedett! Nem végtelen-e az õ szenvedéseinek érdeme? növekedhetik-e az emberi érdem által? Felelet: Krisztus megszenvedett érettünk, és a végtelen bûnt kiengesztelte végtelen becsû áldozatával; de azért mi, az õ testének tagjai, nem vagyunk fölmentve a szenvedésektõl; mert valamint Krisztus, az elsõ új ember, csak szenvedések által juthatott be az õ dicsõségébe, úgy a többieknek is azon úton kell haladniok, mivel mindnyájoknak az õ élete szerint kell élniök, ha hozzája akarnak tartozni. A hívek ezen szenvedései tulajdonképen magának, Krisztusnak szenvedései, ki övéiben él, s azért elmondhatjuk szent Leóval, hogy az Úr kínszenvedése világ végezetéig tart. Igy a hivõk szenvedései nemcsak magoknak használnak, hanem az egész testnek, az egész anyaszentegyháznak; épen azért, mivel benne semmi sincs elkülönözve, hanem minden egy egészszé egyesûl (Ambr. ar. sz. Ján. Teofil. és mások).
Kol 1,26
Lásd errõl Efez. 3,5–10.
Kol 1,27
mely szenteknek (hivõknek) Isten ki akarta jelenteni, mint részesíttetnek a pogányok is e dicsõ, kegyelemdús titokban, mely titok a Krisztus és az õ egész váltságintézete; Krisztus, ki által reményetek van a jövendõ dicsõséghez, ha õ bennetek lakik, azaz, ha ti benne átalakúltok, úgy érzetek és cselekesztek, mint õ érzett és cselekedett.
Kol 1,28
Lásd Efez. 4,13.
Kol 1,29
mint küzdõ a pályatéren, küzdve minden akadály ellen.
Kol 1,29
Lásd Kor. I. 15,10.
Kol 2
Kol 2,1
Mert mivelhogy azon vagyok, mint imént (1,29.) mondottam, hogy minden embert tökéletesen átalakítsak Krisztusban, tudtúl is akarom adni nektek, mily stb.
Kol 2,1
Laodicea város egész Kolossza mellett volt. (Vesd össze: Jel. 3,14.).
Kol 2,2
megerõsödjék a hitben.
Kol 2,2
A görög szerint: egybekötve.
Kol 2,2
teljes vallási ismereteket nyerjenek.
Kol 2,2
az egész váltság megismerésére, mit az Atya öröktõl fogva elvégzett, Jézus Krisztus az idõben véghezvitt. Megjegyzendõ: hogy hiterõsség és szeretet vezet további ismeretekre. Lásd Kol. 1. r. 11-ik jegyz.
Kol 2,3
kiben, t. i. Krisztusban minden igaz bölcseség foglaltatik. Itt azon bölcseségrõl van szó, mely lelkünk örök üdvére vonatkozik. Mindaz, mit rendeltetésünk elnyerésére tudnunk kell, megvan Krisztusban, a kereszténységben.
Kol 2,4
Ezt, hogy Krisztusban megvan minden bölcseség, azért mondom, hogy titeket álnok szóbeszédek által senki más bölcseségnek elfogadására ne csábítson, hanem (ez önként következik az apostol szavaiból) maradjatok hivek a nyert tanitáshoz, a minthogy, habár távol vagyok, örömmel látom, hogy a hitben erõs gyökeret vertetek. Lásd a következõt.
Kol 2,5
a ti keresztény egyházalkotmánytokat.
Kol 2,6
a mint Jézust, az õ tanitását Epafras által vettétek.
Kol 2,7
Lásd Kol. 1,7.11.12.
Kol 2,8
a bölcsészet, filosofia által. Ez alatt Pál a pogánytanokkal vegyített zsidó vallástant érti, melyet a tévtanitók Efezusban és Kolosszában terjesztettek. Mint a következõbõl kitûnik, e tévtan a zsidó szertartási törvény szükségességét (11. v. s követk.), s az angyalokról sajátnemû keleti tanitmányt (18. v. s követk.) adott elé. Itt az apostol tanitásának második pontjára tér át (lásd a bevez.), melyben a keresztény bölcseséget ellentétbe állítja a hamis, zsidó-pogány bölcsészettel, s ennek semmiségét kimutatja.
Kol 2,8
mivel ezen bölcsészet nem isteni kijelentésen, hanem emberi képzelgésen alapszik. Minden egyéb vallási bölcsészet, melynek tárgya nem az Istentõl kijelentett igazság, hasonlóképen üres és csalárd, üres, tartalom nélküli, mivel csak az isteni kijelentés foglalja magában a tiszta, az egész igazságot; csalárd, mivel igazság helyett többé-kevésbbé tévelyt, hazudságot ád elé.
Kol 2,8
E bölcsészet emberi vélemények után indúl. Az apostol ez alatt a farizeusok hagyománytanát érti (Máté 15,3.6. Márk 7,8.).
Kol 2,8
E bölcsészet a zsidó szertartási törvényt követi, mely pedig csak elemi vallás volt a világra nézve (Gal. 4,3.).
Kol 2,8
E bölcsészet nem Krisztus, nem az õ fõ- és alaptanai szerint indúl, sõt ezekkel ellenkezik. Tehát ne hagyjátok magatokat elámittatni ezen bölcsészet által; mert Krisztusban lakik stb.
Kol 2,9
õbenne, mint egy házban, van letéve az isteni dicsõség, az isteni valóság minden fönsége, minden isteni tulajdonok, testileg, a szónak egészen saját, betûszerinti értelmében, nem pedig csupán úgy, mint Isten p. o. a jámbor emberekben, szentekben lakik; benne van tehát a legtökéletesebb isteni ismeret is. Ne menjetek a bölcsészekhez, mert csak Krisztusnál van minden.
Kol 2,10
és az õ teljességébõl nyertetek (lásd Ján. 1,16.) fensõbb tökéletesebb tudományt, mintsem angyalok adhattak volna nektek, miután õ feje az angyaloknak is. Az angyalok rendérõl lásd Efez. 1,21. Ama bölcsészet szerint az ember igyekezzék mindenek elõtt a szellem-világgal viszonyba jutni; mert csak az angyalok által nyittatnak föl elõtte az ismeret kincsei. Ide tekint az apostol és megjegyzi, hogy mi Krisztusban bírjuk a bölcseség egész teljességét, s nem szorúlunk angyali kijelentésekre.
Kol 2,11
Õbenne, ki minden bölcseség és ismeret, megvan a lelki értelemben vett zsidóság is. A körülmetélés itt a zsidóság helyett vétetik, mint ennek fõszertartása.
Kol 2,11
nem testi körülmetéléssel, a test egyrészének elvételével, hanem a lelki körûlmetéléssel, melyet Krisztus visz véghez rajtunk, s mely a gonosz kivánság letételében és elfojtásában áll. Lásd Rom. 2,25. s követk. A görög szerint: hanem az érzéki test levetését, a Krisztus körülmetélése által. Értelme ez: kiben nem külsõ, hanem oly körûlmetéléstek van, mely a régi ember bûnös kivánságainak levetésében áll, oly körûlmetélés, melyet Krisztus visz véghez rajtunk. Mikép vitetik véghez rajtunk e körûlmetélés, a következõ vers tanítja.
Kol 2,12
Keresztény módon vagytok körûlmetélve, mivel a keresztségben az Isten mindenható kegyelmében való hit által (Ambr. Tamás) osztoztok vele a halálban (temetésben) és feltámadásban; a mennyiben a keresztségben, mint Krisztus valósággal, az ó ember meghalt bennetek, s eltemettetvén, feltámadtatok; meghaltatok a régi, bûnös életre nézve, feltámadtatok a megigazúlás új életére, új emberekké változtatok át. Lásd Ján. 3. r. 7-ik jegyz. Az apostol mondja „a keresztségben hit által,“ mivel a hit elsõ feltétele az üdvözülésnek, és csak az kereszteltetik meg, ki hiszen (Apost.csel. 8,37.). Az Isten hatalmában való hit általán a hit helyett van itt. Mikép halunk meg és támadunk föl a keresztségben, – lelkileg mint metéltetünk körûl, az apostol még bõvebben kifejti Rom. 6,3–6.
Kol 2,13
Az apostol itt elõadja, honnan van a keresztség ereje. És titeket, kik vétkes, körûlmetéletlen pogányok voltatok, Isten a keresztségben Krisztussal a halálból életre vitt át; de ez csak a bûnbocsánat erejénél fogva történt a keresztfán (14. v.). A kereszten történt engesztelõ haláltól nyeri erejét minden szentség, a keresztség is; mert Krisztus a keresztfán szerzette meg a kegyelmet, mely a szentségekben közöltetik. A következõ két vers a kereszthalál erejét, hatását bõvebben fejtegeti.
Kol 2,14
Az Isten minden vétketeket megbocsátotta akkor, midõn Krisztus az õ engesztelõ halála által a keresztfán ama törvényt, mely minket bûnösöknek bizonyított, megszûntette, s az vele együtt meghalt. – A végzés kézirata alatt a mózesi törvény értetik, mely kézirásnak mondatik, a mennyiben írva volt; végzés, itélet kéziratának, a mennyiben az embert, ki azt minden részben nem teljesité, elitélte, elkárhoztatta. A törvény mennyiben itélte el az embert, s mint némitotta és szûntette meg azt Krisztus, bõvebben fejtegeti az apostol Gal. 3,10. s követk. és Rom. 7. r. A görög szerint: eltörölvén a kézirást, mely rendeletei által ellenünk volt.
Kol 2,15
És Krisztus a gonosz lelkektõl elvett minden hatalmat, hogy ne ártsanak, és önerejébõl mint legyõzött elleneket mintegy diadallal hordozta õket körûl. A fejedelemségek és hatalmasságok alatt itt a gonosz lelkek értetnek, kiktõl Krisztus annyiban vett el minden hatalmat, a mennyiben az embereknek kegyelmet szerzett, hogy azok incselkedéseinek ellenállhassanak (Teofil.). Lásd Zsid. 2,14. Efez. 6,12. Ján. 16,11.33. „Önmaga által“ azaz váltságmunkája által, mely ama kegyelmet megszerzette. A többi képes leirása az õ uralmának fölöttük. Az apostol itt a pokolbeli hatalmaknak a kereszt-halál által történt legyõzésérõl beszél, ama hamis tan miatt, melyet némely tévtanítók az angyalokról a kolosszabeliek között terjeszteni törekednek, s ezzel azt akarja mondani: Valamint a jó angyalokról (10. v.), semmi magasabb ismeretet nem nyerhettek, mint a melyet veletek Krisztus közlött, s azért semmi okotok sincs ama különös angyali tisztelethez ragaszkodni, melyet a tévtanítók behozni akarnak: úgy a rosz angyalok ellen sem szükség semmi bûvös szereket használnotok; mert ezek nem ártanak nektek, ha Krisztushoz hívek maradtok.
Kol 2,16
Azért (mivel Krisztusban lelki értelemben bírjátok a zsidóságot, melynélfogva ti a bûn és sátán uralmától megszabadúltatok 11–15. v.), senki ne mondjon rátok kárhoztató itéletet, ha az érzéki, testi zsidóságról lemondtok, és a szertartási törvény parancsaira nem figyeltek, az ételekben különbséget nem tesztek, s a zsidóünnepeket többé nem tartjátok.
Kol 2,17
mert mindezen dolgok (a mózesi törvény minden szertartásai és szokásai) úgy viszonyúlnak Krisztushoz, az azok után következõ vallási állapothoz, mint az árnyék a maga tárgyához. Valamint az árnyék magában véve semmi, hanem csak tárgya által létesûl: úgy a zsidó szertartási törvény is csak annyiban valami, a mennyiben Krisztusra vonatkozik, és csak ez ad annak valódi jelentõséget. Továbbá, valamint az árnyék csak képben mutatja tárgyát, úgy a mózesi vallásintézmények csak ábrázolatban elõképben mutatják a kereszténységet. Igy a bizonyos étkektõl való megtartózkodás csak érzéki elõképe a keresztény ember szentségének; a húsvéti ünnep húsvéti bárányával együtt, csak érzéki elõképe a lelki húsvéti báránynak, Krisztusnak stb. Pál e szerint csak azt akarja mondani: Minden zsidó szertartások csak árnyak; az azoknak alapúl szolgáló tárgy maga Krisztus. Ne hagyjátok tehát magatokat elámittatni amaz álbölcseség által, mely az árnyakat akarja rátok tukmálni; holott ti magát a valóságot, Krisztust bírjátok (Teodor. Teofil. Anzelm. és mások).
Kol 2,18
Az apostol a tévtan másik oldalát támadja meg, az angyali szolgálatot. Ama tévtanítók mindenféle meséket tudtak beszélni a szellemvilágról, s bölcselkedésök czélja volt magokat az angyalokkal kapcsolatba hozni, s e végett minden lehetõ megalázódásnak, testi nélkülözéseknek és sanyargatásoknak vetették alá magokat, azt hivén, hogy ez által az angyalokat részökre megnyerik.
Kol 2,18
melyek titkos, természetfölötti dolgok, mikrõl kijelentésünk nincsen.
Kol 2,18
hiún, alaptalanúl tulajdonít valamit csupán emberi tudományának. A test átalán gyakorta az emberi helyett vétetik (Móz. I. 6,12.).
Kol 2,19
ki az angyalokhoz, és nem Krisztushoz ragaszkodik, ki pedig feje az angyaloknak is és az egész anyaszentegyháznak, és kinek szellemi befolyása által minden egymás közt kapcsolatban levõ tagok úgy gyarapodnak, hogy elnyerjék ama tökélyt, melyre Istentõl rendeltettek. Vesd össze: Efez. 4,15.16. Jól meg kell jegyezni, hogy itt nem tilalmaztatik az angyalok és szentek mindennemû tisztelete és segélyûl hivása, hanem csak a színlett, a bûnös, rajongó, az olyan tisztelet, mely az angyalok és szentek fölött Krisztusról elfeledkezik. Az angyalok és szentek valódi tisztelete tulajdonképen Krisztusnak, magának tisztelete; mert mi bennök nem a teremtményt tiszteljük, hanem Krisztus erejét, mely bennök bizonyos módon kijelentetett, s nem az õ segítõ erejökhöz folyamodunk, mintha ilyennel önmagoktól bírnának, hanem a mennyiben azt Krisztustól bírják, kivel a legbensõbb egyesûlésben vannak.
Kol 2,20
Ha ti, mint keresztények, az egész zsidóságról lemondtatok, miért hiszitek, hogy a zsidó tanítók rendszabályai szerint kell élnetek (21. v.)? A görög szerint: Miért veszitek föl a szertartások terhét, mintha e világban élnétek? E tévtanitók rendszabályai, pogányszerûek voltak, mint p. o. az õ angyali tiszteletök, testi nélkülözéseik, de mivel mégis különösen a zsidóságnak hódoltak, tanitásukat az apostol e világ elemi tanitmányának nevezi, mely néven a zsidó vallástant máskor is nevezi (lásd 8. v.).
Kol 2,21
Miért vélitek, hogy engedelmeskednetek kell, midõn a tévtanítók mondják: Tartózkodjatok meg bizonyos dolgoktól? Lásd a 27-ik jegyz.
Kol 2,22
mely nélkülözések nem üdvöt, hanem veszedelmet szereznek, ha a tévtanitók értelme és szándéka szerint gyakoroltatnak. Lásd Gal. 5,4.5.
Kol 2,23
Ezen tanok bírnak ugyan az igazság és bölcseség külszinével, mert az angyalok tiszteletérõl, alázatosságról, önmegtagadásról, olyanokról szólanak, miket a keresztény is nagyra becsül; de az õ angyali tiszteletök önkényes, babonás és istentelen, mivel a mellett Krisztust elfelejtik; alázatosságuk és önmegtagadásuk nem az, minek lennie kell, mert a testnek nem adják meg, a mi azt illeti, sõt még annyira sem becsülik, hogy a legszükségesebbekkel kielégitenék, s így az önmegtagadást nem jó szándékkal gyakorolják.
Kol 3
Kol 3,1
Ha tehát ti, mint fönebb tanítottam (2,12.), keresztények lévén, mint Krisztus a sírból, új, erényes életre támadtatok fel, törekedjetek örök üdvösségért az egekbe, hol Krisztus vagyon, kinek az Atya Isten átadta a világkormányzást (Máté 20. r. 16-ik jegyz. Márk 16,19.). Valamint az apostol minden leveleiben hitigazságok fejtegetése után erkölcsi tanitásokat ad, úgy teszi itt is, megmutatván, mint nyilatkozik a keresztény bölcseség a szent életben. Lásd a bevezetést.
Kol 3,2
Legyetek mennyei érzületûek, nem földiek. A mennyei javakra, erényre, örök boldogságra legyen irányozva törekvéstek, nem a földiekre.
Kol 3,3
mert a keresztségben és bûnbánat szentségében meghaltatok a bûnnek és a földieknek, és a ti valódi életetek az Istenben elrejtett, láthatatlan élet, valamint Krisztus is a világ szemei elõl elrejtett életet él az Istenben. Azért, mivel valamint Krisztus, úgy ti is láthatatlan életet is éltek, a ti törekvéstek is a láthatlanokra, a mennyeiekre legyen irányozva. Szépen mondja sz. Ágoston ezen elrejtett életrõl. Télen az élõfa is hasonló az elszáradotthoz. De eljõ a nyár, és az élõ gyökér leveleket hajt és gyümölcsöt terem. Igy Krisztus elrejtezése a mi telünk, az õ kijelentése a mi nyarunk; mert ti holtak vagytok, úgymond az apostol. Igen is, holtak vagytok, de csak külsõképen holtak élõ gyökérrel. Azonban várd be a nyarat, és a te dicsõséged ki fog nyilvánúlni Krisztussal. Oh Istenem! ez legyen veled szövetségem: Én egészen meg akarok halni enmagamnak, hogy egészen te élj bennem, elrejtezve egészen hallgatni és nyugodni akarok, hogy egykor te jelentessél ki rajtam.
Kol 3,4
Krisztus elrejtve marad az Atyában itéletnapig. Félreismertetik a világtól és megvettetik. Az õ tanítása botrány, önmegtagadó, keresztteljes élete esztelenség az okos és érzéki világfiak elõtt. De mikor majd dicsõségben megjelen itélni eleveneket és holtakat, körûlvéve angyalaitól (Tessz. I. 4,14. s követk. Péter I. 1,3–7.), akkor az õ tanítása, mint bölcseség, mint az egyetlen bölcseség és igazság fog kitûnni, és vele együtt az õ testének, az anyaszentegyháznak tagjai is, kik belõle éltek. Ezek, míg a földön voltak, a keresztnek hódoltak, mi esztelenségnek tartatott, s nem hajhászták a föld javait és örömeit; mint Krisztus, õk is félreismertetve és Istenben elrejtve éltek, de most õk is kilépnek vele a nyilvánosságra, mint olyanok, kik dicsõségben ragyognak, kiknek emberisége újraszületve tûnik elõ épen azon tanítás ereje által, mely a világ fiainak esztelenség volt; és ezek keseregni fognak, mint a bölcseség könyvében (5,3. s követk.) elõre meg van írva.
Kol 3,5
t. i. a bennetek lakó rosz hajlamokat és kivánságokat. Lásd Rom. 8,13. Efez. 5,5.
Kol 3,5
A fösvénység bálványozásnak neveztetik, mivel a fösvény a mammonnak, a földi javaknak, mint bálványnak, mint istennek hódol, feláldozza mindenét, egészségét, becsületét, életét, hogy azokat megnyerje és megtartsa. Egyéb véteknél az ember nem adja át magát oly föltétlenûl, hanem csak bizonyos fokig, a miért ez is álhódolat, bálványozás ugyan, de mégsem oly kitünõ módon, mint a fösvénység.
Kol 3,6
a hitetlenekre, pogányokra, zsidókra. Lásd Efez. 5,6. Rom. 1,18. s követk.
Kol 3,10
Vessétek le az egész régi, bûnös érzületet az abból származó cselekedetekkel, és vegyétek fel a Krisztus után képzett, új embernek érzületét és cselekvését, kinek megújulása (a megtérésben és keresztségben) a végre történik, hogy Istennek és az isteni dolgoknak egykor elvesztett ismeretére ismét eljuthasson; maga a megújulás pedig abban áll, hogy az Isten képmása, melyet õ a bûn és az Ádámtól való származás által elvesztett, benne ismét helyreállíttatik. – A Jézus Krisztusba való felöltözésrõl, lásd Rom. 13,14. „Ki megújíttatik az ismeretre.“ Az újjáteremtés czélja az, hogy az ember az igazságot ismét megismerhesse, szerethesse és gyakorolhassa (vesd össze: Ján. 18,37.). Miben áll az Isten képmása, hasonlatossága, bõvebben megfejtetik Efez. 4,22. s követk.
Kol 3,11
Tekintve ezen megújulást, az emberek, bármily különbözõk legyenek is külsõ viszonyaik, mindnyájan egészen egyenlõk. Nemcsak hogy mindenkinek, pogánynak és zsidónak, körûlmetéletlennek és körûlmetéltnek, mûveltnek és mûveletlennek, úrnak és szolgának egyaránt szüksége van megújulásra, de, ha megújúlnak is, e külsõségek legkisebb elõnyt sem adnak nekik; ott nincs egyébre tekintet, hanem csak Krisztusra, azaz, keresztény érzületûek-e, s a szerint élnek-e? mik voltak azelõtt külsõképen, és micsodák még most is, ez mitsem határoz becsökrõl az Isten elõtt. – A scithák a legvadabb népek helyett vétetnek. Lásd Galat. 3,28.
Kol 3,14
mi egymással minden erényt összeköt és tökélyre visz; mert a ki igazán szeret, az minden erényt, és pedig tökéletes módon fog gyakorolni; szeretet nélkül pedig nincs igazi erény (Ar. sz. Ján.).
Kol 3,15
Lásd Filipp. 4,7.
Kol 3,15
mely békére ti, mint egy testnek tagjai, a kereszténységre hivattatok. A béke, az örök béke a földön és mennyben, czélja, gyümölcse a megváltásnak.
Kol 3,15
a béke mennyei adományáért.
Kol 3,16
Az ily béke folytonos megtartására fõeszköz az Isten igéjével való készséges foglalkozás.
Kol 3,16
Lásd Efez. 5,19.
Kol 3,17
A mit tesztek, mindent Jézus érzülete és lelke szerint tegyetek; úgy tegyétek, mintha a mi helyünkön maga Jézus tette volna.
Kol 3,17
Lásd Efez. 5,20. Ján. 16,23.
Kol 3,18
mint keresztény nõkhöz illik; mint hozzátok illik, kik az Úréi vagytok s vele egyesûltetek.
Kol 3,19
Erre megjegyzi ar. sz. János: Az apostol engedelmességet parancsol az asszonynak, szeretetet a férfiúnak. Hol e szerint mûködik közre mind a két fél, ott minden jól megyen. A férfiú szeretetteljes bánásmódja szeretetet ébreszt a nõben, ennek engedelmessége szelídséget amabban. Ha a parancsoló szereti az engedelmeskedõt, úgy minden teljes öszhangzásban van. A nõ azért engedelmeskedik, hogy mindinkább szerettessék, azért szerettetik, hogy neki az alárendeltség könnyebb legyen; mert engedelmeskedni annak, kit szeretünk, semmi teher. Egyébiránt az apostol mind a két félnek épen azon erényeket ajánlja, melyek különösen hozzájok illenek. Az asszony hibája az uralkodásvágy, – azért emlékezzék meg a büntetésrõl, hogy a férjnek alárendelve kell lennie. A férfi hibája a nyers erõszak, párosúlva szeretet nélküli kéjvágygyal; azért kell nejét szeretnie, s ne tekintse csupán kéje és hatalmaskodása játékszerének.
Kol 3,20
s a gyermekekre nézve is hasznosabb.
Kol 3,21
ne keserítsétek el õket, hogy el ne veszítsék kedvöket és örömüket az engedelmességhez.
Kol 3,22
Lásd Efez. 6,5–7.
Kol 3,24
Régi törvények szerint, a rabszolgák minden örökségbõl ki voltak zárva. E szokásra czéloz itt az apostol, és azt akarja mondani: Engedelmeskedjetek földi uraitoknak, mintha magának, Krisztusnak szolgálnátok, akkor örökséget ad nektek a mennyei Úr, mind a mellett, hogy szolgák vagytok; mert Krisztusban mindenki egyenlõ, mind egyaránt vannak hivatva örökösödésre. Az örökség alatt a mennyország értetik.
Kol 3,25
A ki kötelességei ellen vét, legyen az úr vagy szolga, úgy fog bûnhödni, a mint vétkezett. Hogy olyan a büntetés, a mint valaki vét, ez különösen a felebarátaink ellen való vétekre nézve már itt is gyakran megvalósúl. A ki másnak vermet ás, igen sokszor maga esik bele. A ki mást meggyaláz, maga szégyenûl meg. Miért intézi ezt úgy az Isten? könnyû belátni. Isten azt akarja, hogy jók legyünk, tehát különösen a rosz érzületet akarja belõlünk kiûzni, mely arra vitt, hogy embertársunkat meggyalázzuk. Erre nézve pedig legsikeresebb gyógyszer, ha megengedi, hogy minket is ugyanazon gyalázat érjen. Igy belátjuk, mennyire fáj az, s megitélhetjük az érzület gonoszságát, melybõl az származott.
Kol 3,25
Lásd Rom. 2,11.
Kol 4
Kol 4,1
ki hasonlóért hasonlóval fizet, s a szerint mér, mint ti mértek. Efez. 6,9.
Kol 4,2
Lásd Luk. 18,1.7.
Kol 4,3
hogy alkalmat és erõt adjon az Isten igéjének hirdetésére. Lásd Kor. II. 2,12. Kor. I. 16,9.
Kol 4,3
Efez. 6,19. Tessz. II. 3,1.
Kol 4,5
Lásd Efez. 5,15.16.
Kol 4,6
a bölcseség, eszélyesség savával, melynélfogva az ember az idõ, hely és személyek körülményeit jól tekintetbe veszi, hogy mindig helyesen és üdvösen szóljon.
Kol 4,9
Onezimusról lásd a Filemonhoz írt levelet.
Kol 4,10
Arisztarkus macedoni volt Tesszalonikából. Efezusban az apostol elleneitõl megfogatott, s kisérte õt utjában, mint fogolytársa, Romába. Lásd Apost.cs. 19,29. 20,4. 27,2.
Kol 4,10
Ez az evangélista. Lásd a bevezetést az õ evangéliomához.
Kol 4,10
Mások szerint: kisérõ-, ajánló-levelet. Ily levelek adattak a tanitóknak és egyházszolgáknak, kik más helyekre mentek, hogy másutt is hagyják õket tanítani, az egy hit és egy szeretet bizonyitványáúl. Az anyaszentegyház e szokást a legrégibb idõ óta fentartotta.
Kol 4,11
értsd: a zsidóságból.
Kol 4,12
Lásd Kolossz. 1,7.
Kol 4,13
Lásd a bevezetést.
Kol 4,14
ugyanaz, ki az evangéliomot és apostolok cselekedeteit írta. Mivel Pál nem számítja õket azok közé, kik a zsidóságból tértek át (11. v.), ebbõl következik, hogy pogány származású volt.
Kol 4,14
Lásd Tim. II. 4,9. Filem. 24.
Kol 4,15
kik az õ házában szoktak egybegyûlni.
Kol 4,16
Ez hitetõleg az efezusiakhoz írt levél volt, mely, mint körirat, a kolosszaiakra nézve azért mondathatott laodiceai levélnek, mivel Laodiceából érkezett Kolosszába. Lásd a bevezetést az efezusiaknak írt levélhez.
Kol 4,17
Arkippus valószinûleg helyettese volt Epafrasnak, a község papja.
Kol 4,18
Lásd Rom. 16,22.
Kol 4,18
Imádkozzatok érettem, fogolyért.
SZENT PÁL APOSTOL I. LEVELE A TESSZALONIKAIAKHOZ.
Tesszalonika, jelenleg Szaloniki, Macedoniának nevezetes városa volt, melyet görögök, romaiak és nagy számú zsidók laktak. Pál oda második apostoli útján ment Kr. u. 52. vagy 53. évben, miután Filippibõl eltávozott (Apost.cs. 17,1. s követk.). Igen nagy sikerrel hirdette ott az Isten igéjét; különösen sok, istenfélõ görög (prozelita) tért meg, úgy hogy csakhamar jelentékeny keresztény község alakúlt ott. De mint mindenütt, úgy itt is a zsidók ellenzették az új tanítmányt. Fellázadtak Pál ellen, ki ennélfogva kénytelen volt a várost elhagyni, s elõbb Bereába, azután, mivel ott sem volt biztosságban a zsidók ármányaitól, Athenébe menekedni (Apost.cs. 17,5–15.). Innen (Tessz. I. 3,1.2.) küldé az újdon alapított egyházi község állapotáról fölötte aggódó apostol Timoteust Tesszalonikában, hogy õket megerõsítse. A ki csakhamar visszatért, de Pál apostolt nem találta már Athenében, hanem Korintusban (Apost.cs. 18,1.). Timoteus tudósitása egy részben ugyan örvendetes vala, mivel értésére esett Pálnak, hogy a tesszalonikaiak a hit mellett buzgólkodók, abban állhatatosak, a felebaráti szeretetben tevékenyek (Tessz. I. 3,6. 4,9.), de más részben szomorító volt. Némelyek t. i. igen hajlandók voltak a kicsapongásokra, bujaságra és csalásokra (Tessz. I. 4,3.), mások pedig a restségre (Tessz. I. 4,11.); továbbá, Krisztus eljövetelére és a feltámadásra nézve is hibás vélemények terjedeztek közöttük. Ezen állapot következtében még Kr. u. 52. v. 53. évben küldé Pál Korintusból elsõ levelét a tesszalonikaiakhoz, melyben inti és buzdítja õket. E levélnek két szakasza van; az elsõben (1–3. r.) dicséri az õ keresztény buzgalmokat, és biztosítja õket, hogy csak kényszerítve vált el tõlök a zsidók üldözése miatt; mivel pedig szivén fekszik az õ üdvösségök, Timoteust küldötte hozzájok. A második szakaszban állapotjokhoz alkalmazott üdvös intéseket és tanításokat ad nekik (4. és 5. r.).
Még mialatt Pál Korintusban tartózkodott, értésére esett, hogy a tesszalonikaiakhoz küldött levele nem eszközölt mindnyájoknál kivánt eredményt. Sõt némelyek fölléptek, azzal dicsekedvén, hogy határozott kijelentést nyertek az Úrnak csakhamar bekövetkezendõ eljövetérõl, és az apostol neve alatt költött levelet is mutogattak ezen állitásuk bizonyítására. Ez az apostolnak valószinûleg még ugyanazon évben 52. vagy 53. évb. Kr. u. alkalmat adott arra, hogy a tesszalonikaiakhoz a második levelet írja. Pál ebben dicséri az õ hitbeli állhatatosságukat, s az Úr eljövetelére nézve megadja nekik a szükséges fölvilágositásokat. Továbbá üdvös szabályokat ad az erényes életre, s jókivánatokkal és köszöntésekkel fejezi be a levelet. – Azon levelek közõl, melyeket sz. Páltól bírunk, a jelen két levél idõre nézve legelõször iratott.
1 Tessz 1
1 Tessz 1,1
Lásd Kor. II. 1,19.
1 Tessz 1,1
t. i. azon egyháznak, melyet az Atya Isten a Szentlélek kegyelme által a kereszténységre hívott Jézus Krisztus érdemeinél fogva.
1 Tessz 1,2
Lásd Rom. 1,7.10. A görög hozzáteszi: Istentõl, a mi Atyánktól és az Úr Jézus Krisztustól.
1 Tessz 1,2
Midõn Istennek hálát adunk, egyszersmind kérjük õt, hogy a nyert kegyelmeket el ne veszítsük.
1 Tessz 1,3
Hálát adok Istennek és könyörgök értetek, mivel ismerem a jócselekedeteket, melyeket a hitben véghez visztek, a felebaráti szeretetet, melytõl semmi nehézség és fáradság által nem hagyjátok magatokat elijeszteni, és a kitartást, melylyel a Jézus Krisztus által nekünk megigért örök boldogságot reménylitek.
1 Tessz 1,4
hivatottak a kereszténységre, s mindazon jókra, melylyeket ez igér. Ez a két vers megfejti, miért ad hálát és könyörög Pál, t. i. hogy keresztény érzületûek és választottak.
1 Tessz 1,5
Az erõrõl és Lélekrõl lásd Kor. I. 2,4.
1 Tessz 1,5
Ezzel az apostol, úgy látszik, az egész isteni, eredménydús hatást akarja jelenteni, mely prédikálását követte. Mások, Rom. 13,5. nyomán, teljesség alatt a meggyõzõdést, a bizodalmat értik, úgy azt, melylyel az apostol maga bírt, mint azt, melyet a tesszalonikai hívekben ébreszteni tudott. Mások pedig a kegyelem-teljességet.
1 Tessz 1,6
E háborúságokról lásd Apost.cs. 17,5–9.
1 Tessz 1,7
Az 5–7. versek megfejtik, miért van az apostol meggyõzõdve a tesszalonikaiak választottságáról (4. v.): elõször azért, mivel az õ tanitását rendkivüli kegyelemadományok kisérték, s ez által maga Isten tett bizonyságot arról, hogy a tesszalonikaiakat a kereszténységre híjja (5. v.); továbbá azért, mivel õk a tanítást oly szívesen fogadták és vették gyakorlatba, hogy ez által példáúl lettek egész Görögországra nézve (6. 7. v.).
1 Tessz 1,8
a ti segélyetek és közremûködéstek által.
1 Tessz 1,9
e tájak lakói.
1 Tessz 1,10
az utólsó itéletre.
1 Tessz 1,10
az örök büntetéstõl. Lásd Rom. 4,25.
1 Tessz 2
1 Tessz 2,2
Lásd Apost.cs. 16,19. s követk.
1 Tessz 2,2
A görög szerint: sok tusakodással. Lásd Apost.cs. 17. r.
1 Tessz 2,3
Pál okát adja, miért léphetett föl bátran és sikerrel.
1 Tessz 2,3
Tisztátalan szándékból; vesd össze: Kor. II. 2,17.
1 Tessz 2,3
sem ál-okokkal, szép, de csalárd beszéddel. A ki csak igazságot beszél, s ezt csak tiszta szándékból, nem félhet, és a jó siker nem fog elmaradni.
1 Tessz 2,4
hanem mivel arra méltatott Isten, hogy az evangéliomot hirdessem, hivatásomnál fogva csak úgy szólok, hogy egyetlen czélom legyen, nem a földies érzületû embereknek tetszeni, hanem a mindentudó Istennek.
1 Tessz 2,5
a tanitói hivatalt nem használtam alkalmúl meggazdagúlásomra.
1 Tessz 2,7
Habár, mint Krisztus apostola, feljogosítva lettem volna tõletek tartást követelni, én mégis, mint a gyermek, igénytelen és alázatos voltam közöttetek.
1 Tessz 2,9
súlyos kézimunkával keresvén kenyeremet, táplálkoztam. Lásd Apost.cs. 20,34.
1 Tessz 2,14
melyek Judeában Krisztushoz csatlakoztak, a kereszténységre tértek.
1 Tessz 2,14
mert ti ép oly állhatatosan szenvedtétek az üldözéseket pogány honfitársaitoktól, mint a keresztény egyházak Judeában a zsidóktól.
1 Tessz 2,15
minden emberekhez, kik nem zsidók, ellenséges indúlattal viseltetnek. A pogány író, Tacitus mondja a zsidókról: Õk igen békések saját honfitársaikhoz, de minden mások iránt ellenséges gyûlölettel viseltetnek.
1 Tessz 2,16
minden lehetõ módon akadályozván.
1 Tessz 2,16
azon büntetésig, mely végvesztökkel fog végzõdni. Az apostol szemei elõtt valószinûleg Jerusalemnek a rómaiak által leendõ elpusztítása forog, és a zsidók szétszóratása az egész földön. Máté 23,26. s követk.
1 Tessz 2,17
szó szerint: egy órára.
1 Tessz 2,18
de a sátán, a minden roszra kisértõ, üldözésre lázította ellenem a zsidókat, s ez által akadályozott a hozzátok való meneteltõl. Lásd Apost.cs. 17,5–10.13.
1 Tessz 2,19
Kin alapszik a mi reményünk egykoron, midõn Krisztus Jézus itélni jõ, hogy megjutalmaztatunk, mint rajtatok és mindazokon, kiket a kereszténységre térítettünk?
1 Tessz 3
1 Tessz 3,1
Lásd a bevezetést.
1 Tessz 3,2
A görög hozzáteszi: és munkatársunkat.
1 Tessz 3,2
annak hirdetésében.
1 Tessz 3,3
az üldözések miatt (2,14.).
1 Tessz 3,3
hogy szorongatásokat szenvedjünk. Lásd Apost.cs. 9,16. Efez. 3,13.
1 Tessz 3,5
a sátán.
1 Tessz 3,8
ha állhatatos keresztények vagytok.
1 Tessz 3,9
Rajtatok való örömünkben nem adhatunk Istennek elég hálát az elõmenetelért, melyet a kereszténységben tettetek.
1 Tessz 3,10
Pál csak három hétig volt Tesszalonikában (Apost.cs. 17,2.); nem csoda, ha volt még valami pótlandó tanitásában.
1 Tessz 3,13
az õ szent angyalaival. Lásd Máté 24,31. 25,31.
1 Tessz 4
1 Tessz 4,1
egyesûlvén Jézussal, úgy hogy az én szavam tulajdonképen az õ igéje.
1 Tessz 4,1
mindegyre tökéletesebbek legyetek.
1 Tessz 4,2
A görög szerint: adtunk nektek.
1 Tessz 4,2
Jézus Krisztus teljhatalmából és kijelentésébõl.
1 Tessz 4,3
Isten kivánatainak összesége a ti megszentûléstek (Zsid. 12,14.). Ebbõl folynak aztán minden egyes kötelességek.
1 Tessz 4,3
Az apostol különösen tiszta életre int, mert úgy látszik, hogy azon erkölcsi romlottságtól, mely minden nagy városban s így Tesszalonikában is uralkodó volt, az egyház tagjai közõl többen el hagyták magokat ragadtatni, és fajtalanságba merûltek, mit akkor, míg pogányok voltak, véteknek nem tartottak.
1 Tessz 4,4
hogy mindenki közõletek az õ testét, edényét, lelke lakházát szeplõtelenûl s mint valami olyat bírja megtartani, mit tisztelet illet, mint megbecsteleníteni nem szabad (lásd Kor. I. 6,13. s követk.). A keresztény ember teste a Megváltó emberisége által megszentelt, az õ kegyelemkenete által fölavatott, az õ szent testének és vérének kegyelemszere által táplált edény.
1 Tessz 4,6
továbbá, az az Isten akarata, hogy stb. lásd 3. v.
1 Tessz 4,6
semmi jogában meg ne sértse. A görögök, mint az adásvevésben csalók, s legroszabb hírben állottak; némely tesszalonikaiak tán a kereszténységre lett megtérésök után sem tudták attól magokat egészen tisztán tartani.
1 Tessz 4,8
ki velünk nemcsak parancsait ismertette meg az õ Fia által, hanem a Szentlelket is közlötte velünk, hogy azokat jobban megismerhessük, és könnyebben teljesíthessük.
1 Tessz 4,9
Isten maga tanított erre bensõleg titeket, hogy egymást szeretnetek kell; ennek bizonysága, hogy azt stb.
1 Tessz 4,11
a nem keresztények iránt. Lásd Kor. I. 5,12.13.
1 Tessz 4,11
A görög szerint: ne szûkölködjetek. Pál itt, valamint Tessz. II. 2. r. ama keresztényekhez szól, kik azon véleményben voltak, hogy az itéletnapja csakhamar bekövetkezik, kik azért nem is dolgoztak, hanem mások terhére voltak. – Fájdalom! vannak minden idõben keresztények, kik a helyett, hogy csendesen magoknak élnének, és saját kötelességeiket híven teljesítenék, különféle szinek alatt mások ügyeibe avatkoznak, és a békét háborítják. Nem kevesen vannak olyanok is, kik a helyett, hogy éltök fentartására dolgoznának, visszaélnek a felebaráti szeretettel, és magokat jótevõk által tápláltatják.
1 Tessz 4,12
Krisztusnak az itéletre való eljövetérõl különféle balvélemények voltak elterjedve a tesszalonikaiak között. Nemcsak hogy némelyek oly hamar bekövetkezõnek hitték azt, hogy dolgozni sem látták szükségesnek éltök fentartására (11. v.), hanem az itélet körûlményeire nézve is különféleképen gondolkoztak. Többen azon véleményben lehettek, hogy azon keresztények, kik a Krisztus eljövetekor életben lesznek, nagyobb boldogságban fognak részesülni, mint azok, kik már meghaltak. Azt vélték, hogy azok, kik már meghaltak, vagy Krisztus eljövete elõtt fognak meghalni, nem oly hamar, s nem oly mértékben nyerik el az örök boldogságot, mint azok, kiket Krisztus még életben talál. Ennélfogva felettébb szomorkodtak, részint rokonaik sorsa miatt, kik már meghaltak, részint önsorsukon, mivel féltek, hogy Krisztus eljövetelét nem érik meg. Errõl ad most nekik tanítást az apostol.
1 Tessz 4,12
mint a pogányok, kik nem bírnak a mi boldogító reményünkkel, tehát az egykori dicsõ feltámadás reményével sem.
1 Tessz 4,13
élõ hitben Jézus és a jövendõ föltámadás iránt (Teofil.). A keresztény ember halála alvásnak neveztetik, mert a keresztények teste sem hal meg mindörökre, hanem csak mintegy alszik a közfeltámadás napjáig.
1 Tessz 4,13
Jézus feltámadása mint ad nekünk biztos reményt, hogy mi is feltámadunk, bõvebben elõadatik Kor. I. 15. r.
1 Tessz 4,14
mert ezt isteni kijelentés után mondom nektek, hogy azok, kik élni maradnak, midõn az Úr itéletre jõ, épen nem fogják megelõzni azokat, kik azon idõben a sírokban nyugosznak. E szavak által „kik élünk, kik élni maradunk,“ az apostol nem azt akarja mondani, mintha õ és a tesszalonikaiak valóban megérnék az Úr eljövetelét, hanem csak átalánosan érti a keresztényeket, azokat, kiket Krisztus életben fog találni. Önmagát és a tesszalonikaiakat bizonyára nem érthette, mert ez eseményt úgy adja elé, mint a melynek ideje bizonytalan (5,4.), s mely még nincs oly közel. Tessz. II. 2,2.3. (Teodor. Teofil.).
1 Tessz 4,16
Mert mikor az arkangyal a többi angyalokkal együtt (Máté 24,31.) harsonazengéshez hasonló, hatalmas szóval parancsot hirdet a föltámadásra: az Úr láthatólag meg fog jelenni az égbõl, és a halottak, kik Jézusban élõ hittel húnytak el, s mintegy õbenne nyugosznak, elõször, vagyis, mielõtt a még élõk vezettetnének Krisztus elé, feltámadnak sírjaikból. És miután feltámadtak, a még élõkkel együtt mindnyájan átváltoznak, s átváltozva vezettetnek Jézus Krisztus elé (Anzelm. Tamás). Az arkangyal alatt Mihályt értik több sz. atyák, ki az anyaszentegyház fõ-védangyala, mint egykor a választott népé volt Krisztus elõtt. Lásd Dániel 10,21. E szavak „a kik élünk“ itt is úgy értendõk, mint a 14. v. Minden idõk keresztényei csak egy testet képeznek; az apostol tehát szólhatott így azon keresztényekrõl, kiket Jézus eljövetele életben találand, mintha õ is azok egyike lenne. Bõvebben a feltámadásról lásd Kor. I. 15. r.
1 Tessz 5
1 Tessz 5,1
mikor az Úr itéletre jõ.
1 Tessz 5,2
ti magatok tudjátok, hogy az váratlanúl fog jõni. Lásd Máté 24,42. s köv. Luk. 12,39. Péter II. 3,10.
1 Tessz 5,3
a megátalkodott bûnösök, kik gond nélkül élik világukat.
1 Tessz 5,3
Nincs mitõl tartani, nincs semmi veszély.
1 Tessz 5,3
Lásd Máté 24,37.38–42. Luk. 21,35.36.
1 Tessz 5,4
hitetlenségben, gonoszságban (Ján. 1,5.).
1 Tessz 5,5
mert ti mindnyájan napvilágon jártok, legyetek hivõk, erényesek, éberek.
1 Tessz 5,6
Ne éljünk öntudatlanúl, tunyán, nem gondolva az Úr eljövetelére, hanem figyelmesen és józanon tartsuk szemeink elõtt lelki üdvünket, s jól vizsgáljuk meg magunkat, vajjon az Urat lelkiisméretünk szemrehányása nélkül várhatjuk-e?
1 Tessz 5,7
mert az alvás (gondatlanság) és a részegség (balgaság) az éj fiainak dolga. A keletiek késõ éjjelig lakmároznak; azért tulajdoníttatik a részegség az éjszakának.
1 Tessz 5,8
A hit- remény- és szeretetrõl lásd Kor. I. 13. r. Ezek fegyverzetnek neveztetnek, mivel az üdv ellenségei ellen oltalmaznak. Lásd Efez. 6,13.
1 Tessz 5,9
elkárhozásra.
1 Tessz 5,10
hogy mi az õ eljövetelénél akár még élõk, akár már megholtak legyünk, vele legbensõbben egyesûljünk. Lásd Rom. 14,7.
1 Tessz 5,11
Mások a görögöt így: intsétek egymást.
1 Tessz 5,11
Lásd Rom. 15,2. Filip. 2,4.
1 Tessz 5,12
Tiszteljétek õket, engedelmeskedjetek nekik.
1 Tessz 5,12
az Úr helyett.
1 Tessz 5,12
kik nálatok a lelkipásztori hivatalt viszik, a püspökök, papok, diakonusok.
1 Tessz 5,13
A görög szerint: egymással békeségben.
1 Tessz 5,14
kik semmi egyházi fegyelmet nem akarnak ismerni. A görög szerint: a rendetleneket.
1 Tessz 5,14
kik még a hitben nem tökéletesek (Rom. 14,1.2. Kor. I. 8,7.).
1 Tessz 5,15
Lásd Máté 5,39. s követk.
1 Tessz 5,18
a szenvedésekben is, mert minden üdvötökre czéloz.
1 Tessz 5,18
mert úgy kivánja azt Isten, mint Jézus Krisztus által kijelentette, mindnyájatoktól.
1 Tessz 5,19
Ne akadályozzátok rajtatok a Szentlélek mûködését bûn, könnyelmûség, szórakozott élet stb. által.
1 Tessz 5,20
Pál a jövendölés alatt a jövendõmondás, a hithirdetés, a szentirás-magyarázat ajándékát érti. Az apostol, úgy látszik, azokat tartja szem elõtt, kik a jövendölés adományát csekélyebbnek tartották, mint az Isten dicséretét idegen nyelveken. Lásd Kor. I. 14,1.29.39.40.
1 Tessz 5,21
de mindazt, mit a jövendölõk elõterjesztenek, próbáljátok meg a hit zsinórmértéke szerint, s a mi ezzel megegyez, azt tartsátok, mert vannak hamis próféták is (Tessz. II. 2,2.). Ar. sz. Ján. Teod. Teofil.
1 Tessz 5,23
Legyen alávetve lelked Istennek, tested a léleknek, akkor feddhetetlenûl várhatod az Úr eljövetelét itéletre.
1 Tessz 5,24
Isten, ki minket a kereszténységre hivott, megtartja igéreteit, mindent teljesíteni fog.
1 Tessz 5,26
Lásd Rom. 16,16.
SZENT PÁL APOSTOL II. LEVELE A TESSZALONIKAIAKHOZ.
2 Tessz 1
2 Tessz 1,1
Lásd Tessz. I. 1,1. Lásd a bevezetést is.
2 Tessz 1,3
Lásd Tessz. I. 1,2.3. Az apostol tetszését nyilvánítja az elõhaladáson, melyet a tesszalonikaiak a kereszténységben tettek, hogy annál szivesebben fogadják a következõ intéseket (nagy sz. Gerg.).
2 Tessz 1,5
melyet ti azon reménynyel és vigasztalással, azon czélból és végbõl szenvedtek, hogy egykor az itélet napján Isten igaz itélete kijelentethessék, t. i. hogy ti a szenvedett üldözések jutalmáúl az örök boldogságot, üldözõitek ellenben az érdemlett büntetést fogják nyerni (Teod.) az utóbbi „üldözõitek ellenben stb.“ az apostol szavai alatt értetik, mint a következõ vers mutatja.
2 Tessz 1,7
A szorongatással való büntetés itt a pokol helyett van, valamint a nyugodalommal való jutalmazás az örök boldogság helyett. Lásd Zsid. 4,9.11. Jel. 14,11.13.
2 Tessz 1,7
Lásd Tessz. I. 4,15.
2 Tessz 1,8
égetõ kínzással.
2 Tessz 1,9
Szépen mondja ar. sz. János: Ha ez életben látsz valami kellemest és fönségest, gondolj az Isten országára, és amazt semminek sem fogod tekinteni. Ha látsz valami iszonyút, gondolj a pokolra, és nevetni fogod amazt. Ha testi kivánságok ingerelnek, gondolj a pokol tüzére; mert ha már a világi törvények büntetések által képesek visszatartani a gonosztól, mennyivel inkább az örök, a szüntelen kínra való gondolás.
2 Tessz 1,9
az Úr által. Lásd Dán. 7,10. Mások szerint: távol az Úr színétõl.
2 Tessz 1,9
az õ dicsõséges erejétõl.
2 Tessz 1,10
mikor eljõ, dicsõségébõl osztályrészt adni szenteinek, hogy mindnyájan csodálandók legyenek, kik benne élõ hittel hittek. Lásd Kor. I. 2,9. Valamint az egyes szentek és jámborok a földön különös kegyelmekkel és erényekkel vannak fölékesítve, úgy a síron túl is különbözõ dicsõségben fognak megjelenni egymás csodálatára, és az istentelenek megszégyenitésére (Bölcs. 5,2.) Ar. sz. Ján. Teofil. Anzelm.
2 Tessz 1,10
mert ama napon mindaz, mit arról elõadtam, teljesen be fog bizonyodni. Bekövetkezik majd a jutalmazás és büntetés, mint azt épen most és különben is tanítottuk.
2 Tessz 1,11
hogy az Isten méltókká tegyen az örök boldogságra, melyre titeket hívott, s mindazon jót, mit örök végzetében nektek szánt, a mit az élõ hit eszközöl, a boldog feltámadást rajtatok véghez vigye.
2 Tessz 1,12
hogy e dicsõséges föltámadásban a mi Urunk Jézus Krisztus ereje dicsõûl kitûnjék rajtatok, s épen azért ti is tündököljetek õbenne és általa.
2 Tessz 1,12
a mi egyenesen a nektek adott isteni kegyelem eredménye, mert kegyelem nélkül mitsem tehetünk.
2 Tessz 2
2 Tessz 2,1
Ha drága elõttetek az Úr Jézus Krisztus eljövetele, s óhajtotok körûlte egybegyüjtetni (Tessz. I. 4,14.), teljesitsétek kérésemet, hogy stb. Mások a görögöt így: Kérünk titeket a mi Urunk Jézus Krisztus eljövetelére és nála leendõ egybegyûlésünkre nézve.
2 Tessz 2,2
a Jézus Krisztus eljövete iránt tõlem vett nézettõl, meggyõzõdéstektõl.
2 Tessz 2,2
oly kijelentés által, melyrõl valaki hamisan azt állítja, hogy a Szentlélektõl vette. Lásd Tessz. I. 5,20.21.
2 Tessz 2,2
akár valamely tanítótól való tanitás által.
2 Tessz 2,2
hamisan nekem tulajdonított levél által. – Azok, kiknek érdekökben volt, Jézus közel megérkezésérõl való tanitást terjeszteni, úgy látszik, Pál nevében koholt levelet mutattak elõ.
2 Tessz 2,2
Az Úr egyik napja ez idõben csakugyan közel volt, t. i. az itélet Jerusalem és a zsidó állam fölött. Mivel az elõjelek, melyek az Úrnak az õ ellenségei fölötti itéleteit megelõzik, mindig ugyanazok, és csak a fokozatra nézve különbözõk, könnyen lehet gondolni, hogy akkor némely keresztények a Jerusalem pusztulását és a zsidó állam feloszlását hirdetõ elõjeleket az Úr eljövetének jeleiûl vehették. Sz. Máté evangéliomában 24. r. ez elõjelek bõvebben leíratnak. Lásd ott különösen az 57-ik jegyzetet.
2 Tessz 2,3
az Istentõl, Krisztustól, az igaz tanitástól való elszakadásnak, átalános erkölcsi romlottságnak, kell bekövetkezni, mi az evangéliom megvetésének eredménye (Tertull. Bazil. Ambr. ar. sz. Ján. és mások). Itt nem csupán eretnekségekrõl van szó, hanem Krisztus teljes megtagadásáról.
2 Tessz 2,3
elõbb a bûn embere fog megjelenni, a teljesen megrögzött gonosz, kiben a bûn megtestesûl, s kire azért a legrettentõbb veszedelem fog szállani.
2 Tessz 2,4
ki Krisztusnak ellenszegûl, azért ellen-krisztusnak, antikrisztusnak neveztetik.
2 Tessz 2,4
ki elõtt nincs semmi szent, sem Isten, sem Isten igéje, sem Isten rendelése, ki mindent felforgat.
2 Tessz 2,4
úgy hogy a hitbeli és lelkiisméreti dolgokban isteni tekintélyt mer követelni, és istenitiszteletet mutattat magának. Sz. Pál az antikrisztust mint egyes személyt jellemzi; mert a ki magát Isten gyanánt adja ki, úgy látszik, egynek kell lennie, valamint az Isten egy. Ugyanez tetszik ki az õ várásából is, mert ha általa csak átalán értetnének a keresztény hit ellenségei, akkor már eljött volna, mivel ilyenek már az apostol idejében is voltak. Sz. János elsõ levelében (2,18.) ugyan több antikrisztusról vagyon szó, de azért ezek nem zárják ki azon egyet, ki akkor fog megjelenni, midõn a gonoszság legnagyobb fokra emelkedik. A többes szám alatt õ csak annyiban értetik, a mennyiben elõfutárjai vannak, kik idõrõl idõre, mint Krisztus ellenségei lépnek föl, és õt kisebb mértékben elõképezik. Lásd Máté 24. r. 7-ik és 57-ik jegyzetet. Hogy az antikrisztus mint bizonyos személy fog fellépni az idõk végezetével, a szent atyák is mindnyájan tanitják.
2 Tessz 2,6
Most már, miután elõbb mindenekrõl tanítást adtam nektek, tudjátok azt is, mi tartóztatja még az õ megjelenését, és mi az oka, hogy az Istentõl rendelt idõ rája nézve még el nem érkezett. Az alatt, mi tartóztatja õt, sz. Jeromos, ar. sz. János és a sz. atyák legnagyobb része, a romai birodalmat értik, úgy hogy véleményök szerint az apostol ezt akarja mondani: Az antikrisztus akkor fog megjelenni, midõn a római birodalom többé nem leszen. Az apostol, úgy látszik, képletes beszéddel élt, hogy ne ingerelje a romaiakat, kiknek uralmok alatt volt akkor az egyház. Más vélemény szerint, e vers szavai Máté 24,14. versére vonatkoznak, mely szerint a világ vége akkor következik be, midõn az evangéliom már mindenütt hirdetve lesz, s a föltartóztatás e szerint nem lenne egyéb, mint a még nem mindenütt bekövetkezett hirdetése az evangéliomnak. Ismét mások szerint, ez akadály a zsidóknak még mindenütt létre nem jött megtérése (Rom. 11,25.).
2 Tessz 2,7
Az elszakadás (3. v.) már mûködni kezd, egyengeti útját az idõrõl idõre keletkezõ eretnekségek által, a kereszténység kebelében terjengõ hitetlenség s az ezzel egybekötött erkölcsi romlottság által. E gonoszság titoknak neveztetik, mivel titokban harapózik el.
2 Tessz 2,7
Vagy a 6. v. szerint: az, mi most tartóztatja, csak addig tartóztassa õt, mígnem egészen elpusztítja. Ezen felfogás a göröggel sem ellenkezik.
2 Tessz 2,8
midõn nem lesz többé e feltartóztatás.
2 Tessz 2,8
t. i. a legnagyobb könnyûséggel, csupán igéje által (ar. sz. Ján.).
2 Tessz 2,8
dicsõségben leendõ eljövetekor.
2 Tessz 2,9
t. i. õt, ki mikor eljõ, a sátán erejével mindenféle csodákat tesz, melyek tulajdonképen nem csodák, hanem csak bámulandó tények, melyek ugyan, az emberi erõt és belátást felülmúlják, de mégis természetes úton jõnek létre. Csak Isten tehet valódi csodákat, t. i. csak õ tehet változtatást a természet törvényein, õ változtathatja át az egyik természetet más természetté, mivel csak õ a Teremtõ. Lásd Móz. II. 7. r. 6-ik jegyzetet.
2 Tessz 2,10
mivel az igazsághoz, az evangéliomhoz való szeretetet nem fogadták magokba.
2 Tessz 2,10
Hitetlenségök miatt, annak büntetéseûl meg fogja Isten engedni, hogy az antikrisztusnak és párthíveinek hamis tana rájok hatásos befolyással legyen, úgy hogy az õ hazug állitásainak és igéreteinek hitelt fognak adni.
2 Tessz 2,12
A görög szerint: az Úrtól.
2 Tessz 2,12
elsõkûl, kik a kereszténységet elfogadták. Mások szerint: kezdettõl (öröktõl) fogva.
2 Tessz 2,13
A 12. és 13. v. értelme, összefüggésben az elõbbivel, ez: De ti jobban állotok, mint azok, kik az antikrisztussal tartanak; mert érettetek hálát kell adnom Istennek, hogy elsõk között vagytok, kiket Isten öröktõl fogva üdvösségre választott, föltéve, hogy magatokat megszentelitek és élõ hittel fogtok hinni, ti, kiket Isten ez idõben az evangéliom által meghivott, hogy egykor az örök életben a mi Urunk Jézus Krisztussal megdicsõûljetek.
2 Tessz 2,14
és ne hagyjátok magatokat tévútra vitetni a hamis tanítások által, minõ a Krisztus Jézus közelvaló eljövetérõl szóló tan.
2 Tessz 2,14
Ime nemcsak az a kötelezõ a keresztényekre nézve, mit az apostol megírt, hanem a mit szóval is közlött. Lásd Máté 28,20. és a bevezetést az apostolok leveleihez.
2 Tessz 2,15
és Isten, az Atya, ki a mi Atyánk is.
2 Tessz 2,15
ki nekünk kegyelembõl azon vigasztalást és jó reményt adta, hogy az örök boldogságot elnyerhetjük.
2 Tessz 2,16
A görög szerint: vigasztalja.
2 Tessz 3
2 Tessz 3,1
hathatós erejében uralmát kitûntesse.
2 Tessz 3,2
Mások szerint: ellenszegûlõ.
2 Tessz 3,2
a hit elleneitõl, kikkel az apostolnak folytonos harcza volt. Lásd Apost.cs. 13,45.50. 17,5.13.
2 Tessz 3,2
mindnyájan hihetnének ugyan, mivel Isten erre mindenkinek kegyelmet ad, de nem akarnak hinni mindnyájan. Lásd Máté 11. r. 33-ik jegyzet.
2 Tessz 3,3
Ezen emberek a jó keresztényeket az ingadozás nagy veszélyének teszik ki; de Isten, ki segélyét megigérte, és igéretei teljesitésében hûséges, megerõsít titeket, és a sátántól, ki a hit elleneiben mûködõnek mutatkozik, megõriz, hogy ne árthasson (Ar. sz. Ján. Teof.). A sátán mondatik gonosznak (Máté 13,19.); de a latin és görög szerint átalán a rosz is érthetõ.
2 Tessz 3,4
az Úrral való egyesûlésben.
2 Tessz 3,6
az ilyennel ne társalkodjatok.
2 Tessz 3,6
Lásd a 11. v.
2 Tessz 3,7
másokat terhelõk. A görög szerint: rendetlenek.
2 Tessz 3,8
Lásd Tessz. I. 2,9.10. Kor. I. 9. r.
2 Tessz 3,11
Lásd a 9-ik jegyz. A görög szerint: rendetlenûl.
2 Tessz 3,11
Lásd a Tessz. I. 4,11.
2 Tessz 3,14
hogy magába szálljon és megtérjen.
2 Tessz 3,17
E köszöntést saját kezemmel írtam (vesd össze: Kor. I. 16,21.). Ilyen az én kézirásom. Ebbõl ismerhetitek meg, hogy a nekem tulajdonított levelek valóban tõlem vannak-e, hitelesek-e. Pál e megjegyzést hihetõleg a költött levélre nézve tette. Lásd Tessz. II. 2,2.
SZENT PÁL APOSTOL I. LEVELE TIMOTEUSHOZ.
Timoteus, Kis-Ásiának Likaonia nevû tartományában, pogány atyától és zsidó származású, de utóbb a keresztény hitre tért anyától született. Anyja, Eunice, és nagyanyja, Lois (Tim. II. 1,5.) jámborúl nevelték õt, és már akkor keresztény volt, midõn Pál második apostoli útjában Lisztrába ment, és vele találkozott (Apost.cs. 16,1. s követk.). Mivel pedig az ottani keresztények jó bizonyságot tettek Timoteusról, Pál õt apostoli segédtársáúl választotta, és a Szentlélek ösztönzésébõl pappá és püspökké szentelte (Tim. I. 4,14. Tim. II. 1,6.). Ez idõtõl Timoteus állandó útitársa lett Pálnak, és ha olykor elvált is tõle, ez csak azért történt, hogy az apostol megbizását az újdon alapított egyházaknál végrehajtsa, azok állapotáról értesûljön, szorongatásaik között azokat vigasztalja, és a hitben megerõsítse (Tessz. I. 3,1–5. Apost.cs. 19,22. Kor. I. 4,17.). Pál elsõ romai fogságának idején, midõn a filippiekhez, kolosszaiakhoz és Filemonhoz intézett leveleit írta, Timoteust az apostol környezetében találjuk (Filipp. 1,1. Kolossz. 1,1. Filem. 1. v.). Kevéssel elõbb, mintsem Pál kiszabadúlt, ugy látszik, Timoteus is fogva volt Romában; mert a zsidókhoz intézett levélben, melyet hitetõleg ez idõtájban írt, jelenti az apostol (Zsid. 13,23.), hogy Timoteus szabadon bocsáttatott, és vele együtt meg fogja õket látogatni. Vajjon Pál az õ elsõ fogsága után Timoteussal együtt csakugyan meglátogatta-e a zsidókat, t. i. a zsidóországi keresztényeket, vagy pedig csak elõbbi szándékát, melynélfogva Macedoniába (Filipp. 1,25.26. 2,24.) és Kis-Ásiában (Filem. 22. v.) készûlt, hajtotta végre, nem tudhatni; mindazáltal abban majd mindnyájan megegyeznek a régibb és ujabb irásértelmezõk, hogy ez idõtájon Timoteussal együtt Efezusban volt, és ezt ott hagyta a rendetlenségek eligazítása végett, mialatt maga Macedoniába ment (Tim. I. 1,3. s követk.). Ezen tartományból, és pedig talán Filippi városából írta elsõ levelét Timoteushoz Efezusba, hogy kedves segédtársának a fõpásztori hivatal teljesitésére nézve bölcs útmutatásokat adjon, a mint azokat e levélben olvassuk. – E levél kifogyhatlan kútforrása a sok szép oktatásnak, intésnek és vigasztalásnak mindazokra nézve, kikre a legfönségesebb tisztség, a lelkipásztori hivatal bizatott. Azért valamint e két, úgy a Títushoz intézett levelet is, hasonló tartalmoknál fogva a legrégibb idõktõl pásztori leveleknek szokták nevezni.
1 Tim 1
1 Tim 1,1
Az Atya Isten itt üdvözítõnknek, szabadítónknak neveztetik, a mennyiben az emberek megszabadítását, megváltását és üdvözitését öröktõl fogva elvégzette (Rom. 16,25.), és a mennyiben õ minket Fia által a bûn és sátán uralmától és az örök veszedelemtõl valóban megszabadított.
1 Tim 1,1
Krisztus a mi reménységünknek neveztetik, a mennyiben általa minden eszközt megnyerünk a bûntõl való megszabadúlásra, a megszentûlésre és végre az örök boldogság elnyerésére (Ar. sz. Ján. Teofil. Anzelm.).
1 Tim 1,1
vagy Isten akaratából. Lásd Kor. I. 1,1.
1 Tim 1,2
kit a kereszténységben nagyra neveltem. A görög szerint: igaz fiamnak a hitben (az igaz kereszténynek, kit a kereszténységben neveltem, és a ki valóban olyan is, minõnek lennie kell a kereszténynek). Vesd össze: Kor. I. 4,14. s követk.
1 Tim 1,2
Az Atya és Fiú küldje el neked a Szentlelket, t. i. adjon kegyelmet, irgalmat és békeséget, melyek az õ ajándékai. Az apostol egyébkint köszöntéseiben csak kegyelmet és békeséget kiván (Kor. I. 1,3.), itt irgalmat is, hogy kedves fia iránt különös szeretetét kijelentse (ar. sz. Ján. Teofil.). Rupert az irgalmasságot itt erény gyanánt veszi. Mivel Pál, ugymond õ, Timoteushoz írt levelében minden püspöknek ad oktatást, kiknek kiváló kötelességök és ékességök az irgalom, és mivel Timoteus tele volt buzgalommal, azért kiván neki Pál szives irgalmasságot is.
1 Tim 1,3
Lásd a bevezetést.
1 Tim 1,3
mint azon evangéliomot, melyet õ velök közlött.
1 Tim 1,4
A zsidó tanítók, kik közõl némelyek a kereszténységre tértek át, akkor az angyali lények Istentõl lett eredetérõl, ezeknek egymástól való származásáról és nemzedékérõl több pogány tant fölvettek vallástanítmányukba, habár ezek nem voltak egyebek meséknél és agyrémeknél. Vesd össze: Kolossz. 2,8.18. és a bevezetést az efezusiaknak írt levélhez.
1 Tim 1,4
melyek szõrszálhasogató haszontalan vitatkozásokra alkalmat adnak, de az embernek isteni gyarapodását az élõ hitben nem mozdítják elõ. A 3. versben elkezdett mondatot az apostol nem végzi be, azért befejezésûl a 4. v. után hozzá teendõ: úgy kérlek most is, hogy ezt cselekedjed.
1 Tim 1,5
a tanítmányok és parancsok hirdetésének végczélja pedig.
1 Tim 1,5
mert a kereszténység hirdetõi nem azért lépnek föl, hogy haszontalan dolgokról vitakérdéseket támaszszanak, hanem az evangéliom czélja utasítani az Isten és emberek iránti szeretetre, mely szeretet a bûntõl megtisztított szivbõl, minden szemrehányástól ment jó lelkiisméretbõl, s színletlen, igaz hitbõl származik (Cornel. a Lap.).
1 Tim 1,6
amaz új tévtanra az angyalokról (4. v.).
1 Tim 1,7
nem értik, a miket mondanak és állítanak. Mondani és állitani ugyanegyet tesz. Ezen zsidó tanítók a törvényben mestereknek nevezik magokat, s a törvény némely helyeibõl igyekeznek bebizonyítani képzelgéseiket az angyalok rendeirõl s azok nemzedékeirõl; de nem jöhetnek tisztába sem állitásaikkal, sem bizonyítékaikkal. Az apostol most megmutatja, mire való a törvény, melylyel a tévtanítók visszaélnek.
1 Tim 1,8
nem hogy az angyaltanról való képzelgéseket abban föltaláljuk, hanem arra, a mire rendeltetett, t. i. a bûn megismerésére és a Megváltó után epedõ ohajtásra. Lásd a követk.
1 Tim 1,9
átlátván azt, hogy a törvény nem az igazért, nem az újjászületett, a megszentelt keresztényért adatott (mert az ilyen teljesíti azt a Szentlélek belsõ ösztönzésébõl, és nem kárhoztatik el általa, ha az ellen vét is, mert hiszi, hogy Krisztus a bûnt fölvette magára, és mert megcselekszi mindazt, mit Krisztus azon végre parancsolt, hogy õ bûneitõl megtisztúljon), – hanem az igaztalanokért, hogy bûneikre és szivök romlottságára figyelmeztetve legyenek, és hogy a törvény által rájok mondott átkot elháríthassák, Krisztushoz fordúljanak. Lásd errõl bõvebben Galat. 3. r.
1 Tim 1,10
kik az embereket elrabolják és rabszolgákúl eladják (Móz. II. 21,16.). Emberárusok a lélekárusok is, kik az ártatlanságot önzõ czélokból elcsábitják, vagy a csábitók kezeibe adják.
1 Tim 1,10
és minden egyéb bûnért, melyek a valódi kereszténység törvényei ellen elkövettetnek.
1 Tim 1,11
a legfõbb boldogságot élvezõ Isten.
1 Tim 1,12
az apostoli hivatalba. Lásd Apost.cs. 9. r.
1 Tim 1,13
Lásd Kor. I. 15,9. Apost.cs. 8,1. s követk.
1 Tim 1,13
„az Isten“ nincs a görögben.
1 Tim 1,13
mert én ugyan, mint hitetlen, de tudatlanságból vétettem; mivel nem tudtam, hogy én a valódi Messiást üldöztem, sõt inkább kedves dolgot véltem Isten elõtt cselekedni, midõn Mózes törvénye mellett buzgólkodtam.
1 Tim 1,14
és az Úr tuláradó kegyelmet adott nekem az élõ, tevékeny kereszténységre.
1 Tim 1,15
teljesíti, a mit igér.
1 Tim 1,15
Lásd Rom. 3,25.
1 Tim 1,15
Lásd Kor. I. 15,8.
1 Tim 1,16
Azért is könyörûlt rajtam az Isten, hogy én mindazokra nézve, kik egykor hinni fognak, hogy az örök életet megnyerjék, vigasztaló példáúl szolgáljak, melybõl megtanúlhatják, mily irgalmasan fogadja Krisztus Jézus a bûnösöket.
1 Tim 1,18
Az apostol ismét visszatér az 5. versre. Lelkedre kötöm tehát a kereszténység hirdetését azon czélból, hogy terjeszd el a szeretetet, mely az erkölcsi tisztaságból és hitbõl származik.
1 Tim 1,18
A fölszentelésedkor fölötted mondott szent igék szerint (lásd alább a 4. r. 20-ik jegyz.) Mivel fölszentelésedkor kimondatott fölötted a szent ige: hogy püspökké lettél, teljesítsd tehát ez igét, légy valódi püspök, és gondod legyen rá, hogy az igazi czélra (5. v.) hirdettessék az evangéliom.
1 Tim 1,19
az igaz hittõl elszakadtak.
1 Tim 1,20
Lásd Tim. II. 2,17. Egyikrõl sincs valami tudomás.
1 Tim 1,20
kizártam az egyházból. Lásd a fönebbi kifejezésrõl Kor. I. 5,5.
1 Tim 1,20
hogy Istent káromló módon ne állitsák többé, hogy az én tanításom némely pontokban hibás. Ez által káromolták Pált s egyszersmind az Istent is. Tim. II. 2,16–18. szerint, Himeneus tagadta a föltámadást, minek oka hihetõleg romlott szive és erkölcstelen élete volt; mert a ki tagjait a fajtalanság által meggyalázza, s átalán lelkiisméretét megfertõzteti, az nem hajlandó hinni az itéletet és föltámadást. Lásd Apost.cs. 24,25. (Ar. sz. Ján.).
1 Tim 2
1 Tim 2,1
Ez valószinûleg az elõbbi rész 15. versére vonatkozik. Azért, mivel Krisztus eljött, hogy minden bûnöst, minden embert üdvözítsen, intelek téged, mint egyházközséged püspöke, tégy oly rendelést, hogy a közgyülekezetekben könyörgés legyen minden emberért (ar. sz. János). A 4. v. megerõsíti ez értelmezést. „Azért“ vonatkozhatik szeretetre is (1,5.18.), melyre, mint czélra, irányúlni kell mindennek. Azért, mivel a szeretetnek kell czélnak lenni, tehát könyörögjetek mindenekért. Hogy itt a közgyülekezetekben tartott könyörgésekrõl van szó, világosan mutatják a 8. 9. v. s követk.
1 Tim 2,1
különösen.
1 Tim 2,1
A „kérések“ úgy látszik, az elõbbi két szót értelmezik, a „hálaadások“ a vett jótéteményekért tett hálaimák.
1 Tim 2,2
hogy Isten õket jóra vezérelje, s így a helyett, hogy tõlök üldöztetnénk, inkább nyugalmas, csendes életet éljünk, mely egyedûl az istenességnek, a keresztény erények gyakorlatának van szentelve.
1 Tim 2,3
Lásd az 1. r. 1-sõ jegyz.
1 Tim 2,4
E könyörgés a feljebbvalókért, hogy Isten õket hitre vezérelje, kedves az Isten elõtt; mert õ azt akarja, hogy minden ember a kereszténység ismeretére jusson, és üdvözûljön.
1 Tim 2,6
Az Isten mindenkit üdvözíteni akar; mert mindnyájunknak egy és ugyanazon Istenünk van, ki mindenkit egyenlõ szeretettel karol át, mindnyájunknak egy és ugyanazon közbenjárónk van, ki a megbántott Isten és minden bûnös emberek közé lépett, s mindenek bûneért megszenvedett, hogy minden embert megváltson az örök kárhozattól, melyet õk bûneik által megérdemlettek, és ez a közbenjáró az ember Krisztus Jézus. Itt különösen embernek neveztetik annak jelentéseûl, hogy az õ váltságmûve az egész emberiséget illeti, és ezt csak úgy vihette véghez, hogy az emberiséget fölvette.
1 Tim 2,6
ki önmaga által, kereszthalála által bebizonyította az õ idejében, hogy a prófétáknak a Messiás váltsághaláláról mondott jövendöléseik beteljesedtek.
1 Tim 2,7
E bizonyságot kijelenteni, e bizonyságot, hogy Krisztus mindenekért magára vállalta a bûnt és büntetést, hirdetõvé és apostollá rendeltettem az Istentõl, a valódi igaz hit tanitójává a pogányokra nézve is. – Pál a pogányok apostolává lett hivatásáról szól, hogy ez által még szembetünõbbé tegye, hogy az üdvre minden ember hivatva van. Azért teszi hozzá nagyobb bizonyítékúl: Igazságot mondok stb.
1 Tim 2,8
azon, minden emberekért való közkönyörgésekre nézve (1. 2. v.).
1 Tim 2,8
Azt akarom, hogy a férfiak minden egyházi gyülekezetben ajtatos magokviseletével, Istennek tetszõ tiszta szívvel, barátságos indulattal, minden haragot és versengést távoztatva, jelenjenek meg, és imádkozzanak. Hihetõ, hogy az efezusi tekintélyes egyházközségben, valamint Jerusalemben is (Apost.cs. 2,46. 8,3.) több gyülhelyek lehettek köz istenitisztelet tartására. Az apostol ez intést, úgy látszik, azért adja, mivel a férfiak nem jelentek meg kellõ ajtatossággal minden gyülekezetben istenitiszteletre. Némelyek tán szivökben nehezteléssel járúltak oda, s még a szent helyen is versenghettek. A következõ megjegyzésekre is bizonyosan valamely rendetlenségek adhattak alkalmat.
1 Tim 2,9
Vajjon, úgymond ar. sz. János, fölpiperézve, tánczra jösz-e az egyházba? menyekzõi vagy egyéb világi mulatságot keressz-e ott? vagy azért mégy oda, hogy látványúl szolgálj? Ez nem könyörgõnek viselete. Te azért jöttél, hogy Istentõl bûneid bocsánatát kérjed, minek tehát a hiú, pazar fényûzés?
1 Tim 2,11
a helyett, hogy csevegjen és magát mulassa az egyházban.
1 Tim 2,11
mint a férfiúnak alárendeltje, tanúljon a férfiútól.
1 Tim 2,12
A tanítást, mely által a férfiún fölülemelkednék, nem engedem meg az asszonynak; az egyházban hallgasson. Az apostolok rendeleteiben olvassuk: Nem engedjük meg, hogy az asszonyok tanítsanak az egyházban, hanem imádkozzanak és a tanitásra figyeljenek. Mert maga, a mi tanitónk és Urunk Jézus Krisztus is, midõn minket tizenkettõnket kiküldött a nép és a pogányok megtéritésére, sehol sem küldött asszonyokat, hogy tanítsanak, habár ezt tehette volna; mert velünk voltak az Úr anyja és nõrokonai.
1 Tim 2,13
A férfiút illeti az elsõség, mert elõbb alkottatott, mint az asszony, mint az apostol Kor. I. 11,8. megjegyzi, az asszony a férfiúból vétetett. – Az asszonynak mindene, még létele is a férfiútól vagyon; tehát a tanitást is tõle vegye.
1 Tim 2,14
elõször, nem õ csábittatott el.
1 Tim 2,14
Ádám nem azért esett bûnbe, mivel megcsalatott, elcsábittatott, hanem az asszony (Móz. I. 3,6.); Ádám csak az Istentõl rendelt segédtársa, az asszony iránti szeretetbõl hagyta magát bûnre csábittatni. Épen azért, mivel az asszony így elcsábitható, nem alkalmas az igazság tanitására. Ar. sz. János mondja: Egyszer tanított az asszony roszúl, és a férfiút és mindent veszélybe döntött; azért ne tanítson többé, hanem hallgasson, és a férfiútól tanúljon jól beszélni és cselekedni.
1 Tim 2,15
Mert azután magzatait nemcsak testileg, hanem lelkileg is fogja szülni, azaz, keresztény módon nevelni, legalább részérõl mindent elkövet, hogy õket a jóban megtartsa. Miután az apostol az asszonyt eltiltotta a nyilvános tanitástól, az által kárpótolta õt, hogy szavát meghagyta gyermekeire nézve, hogy azokat keresztény módon nevelje. Az asszonynak legszebb hivatása gyermekeket nemcsak a világnak szülni, hanem Istennek is nevelni; ez legyen az õ fõfoglalkozásuk. A görög szerint: szülése által; ha azok megmaradnak a hitben stb. azaz, ha az anya részérõl mindent hûn elkövet, hogy magzatai a jóban megmaradjanak.
1 Tim 3
1 Tim 3,1
mely következik a püspöki hivatalról. Bizonyítással kezdi az apostol, melyet e hivatal magas méltóságának érzetében fejez ki.
1 Tim 3,1
Itt a püspökség alatt egyszersmind az áldozópapok tiszte is értetik; mivel az anyaszentegyház kezdetén az áldozópapok püspököknek is, és a püspökök áldozópapoknak is neveztettek (Apost.cs. 20,17.28. Filip. 1,1.). Azok, kik tulajdonképen püspöki hatalommal bírtak, apostoloknak neveztettek, és ezen apostolok, püspökök, a Jézus által választott apostolok és azok voltak, kiket az apostolok az általok alapított egyházközségekbe magok helyett rendeltek, mint p. o. Epafroditást (Filip. 2,25. Kor. II. 8,22.). Hogy az ilyen apostolok magasabb ranggal bírtak, mint az áldozópapok, kitûnik mind az õ lelki cselekvényeikbõl, úgymint a bérmálás és az egyházi rend kiszolgáltatásából, mi az áldozópapok kizárásával csak õket illette (Apost.cs. 8,14.15. Tít. 1,5.); mind pedig azon felsõbb hatóságból, melyet az egyházak ügyeiben gyakorlottak. Késõbb, miután az apostolok meghaltak, ezek helyetteseit és utódait nem nevezték többé apostoloknak, hanem kizárólag püspököknek, megkülönböztetésûl az áldozópapoktól, kik azontúl nem neveztettek többé püspököknek. Azért irja Teodoret az apostol fönebbi szavaihoz: Elõbb ugyanazon személyeket papoknak és püspököknek nevezték; azok pedig, kik most püspököknek hivatnak, apostoloknak neveztettek; idõfolytával azonban az apostoli tiszt nevét a tulajdonképen való apostoloknak adták (kiket az Úr választott vala), s a püspöki tiszt nevét azokra ruházták, kik elõbb apostoloknak neveztettek. Igy volt Títus a krétaiak apostola, Timoteus az ásiaiak apostola. Hogy továbbá magok a püspökök között is volt bizonyos rangkülönbség, és némelyek mint érsekek és primások gyakoroltak fölügyeletet és hatóságot több püspökségek fölött, ennek már a legrégibb idõkben találjuk nyomát. Igy gyakorlott fölügyeletet Pál az általa rendelt püspökök felett (Filip. 2,25.), így sz. János Kis-Ásiának hét egyháza fölött (Jel. 2,3.), így kétségkivül a többi apostolok is az általuk alapított egyházak fölött. Timoteus is Efezusban, úgy látszik, nem mint egyszerû püspök, hanem mint fõpüspök, azaz, érsek mûködött; mert nem hihetõ, hogy Pál a környékbeli városokat püspökök nélkül hagyta volna.
1 Tim 3,1
tehát dolog az, úgymond sz. Jeromos, nem (csupán) méltóság; munka, nem érzéki öröm. Ez a „jó“ vagy „szép“ jelzõben is ki van fejezve, mi nehéz dologról leginkább mondható. A ki püspökséget kiván, nehéz tisztet kiván, oly tisztet, mondja a trienti szent gyülekezet, melytõl az angyali erõk is remegnek, a mennyiben a püspök nemcsak magáról, hanem egész nyájáról fog számot adni az Isten elõtt. Ki bízhatik magában, hogy e tisztre termett? ki vágyakozhatik arra vakmerõség nélkül? A jó rend úgy kivánja, úgymond sz. Gergely, hogy az emberek a püspökségre kerestessenek, nem pedig, hogy az emberek keressék a püspökséget.
1 Tim 3,2
és áldozópapnak. Lásd a 2-ik jegyz.
1 Tim 3,2
egész viseletében és valójában minden megrovástól mentnek.
1 Tim 3,2
E szavak nem úgy értendõk, mintha a püspök vagy áldozópap köteles volna megnõsûlni; erre a közönséges hivek sem voltak parancsképen kötelezve (Kor. I. 7,7.); nem is úgy, mintha sz. Pál azt tiltaná, hogy püspök vagy áldozópap ne lehessen olyan, kinek egyszerre két neje vagyon, mivel ez minden kereszténynek tiltva volt (Kor. I. 7,2.), hanem az apostol azt rendeli, hogy püspöki vagy áldozópapi hivatalra ne választassék olyan, ki második házaságban élt vagy él; mivel az ilyenrõl méltán gyaníthatni, hogy nem igen képes az önmegtartózkodásra, mit pedig a püspöki hivatal még nagyobb mértékben megkiván. Különben megjegyzendõ: hogy mivel Krisztus és az apostolok idejében valamint a zsidók, úgy a pogányok között is ritkán találtattak oly nõtelenek, kik egyszersmind a papihivatalra is alkalmasok lettek volna, hanem majd mindnyájan nõsök voltak: azért az anyaszentegyház és annak elsõ elöljárói még nem tehették átalános törvénynyé, hogy csak nõtelenek vétessenek föl a felsõbb egyházi szolgálatra, azok szenteltethessenek föl. De mikor mindinkább teljesedett Jézus azon igérete, hogy a házasságról sokan lemondanak a mennyországért: akkor az anyaszentegyház mind egyetemes mind részletes gyülekezeteiben átalános törvényûl megállapíthatta, hogy az egyházi szolgák csak nõtelenek lehessenek. Lásd Máté 19. r. 15-ik jegyz. Egyébiránt az egyházi történelem által bebizonyított tény az, hogy ama házasok, kik a fensõbb egyházi rendekre választattak, a nõtelen apostolok példáját követték, s a fölszentelés és küldetés után a házasságról lemondtak, és nem éltek többé nõikkel. Lásd Kor. I. 9,5.
1 Tim 3,2
meggondolónak cselekedeteiben.
1 Tim 3,2
E szó nincs meg a görögben.
1 Tim 3,2
A püspök házának, úgymond sz. Jeromos, a szegény keresztények vendéglõjének kell lenni.
1 Tim 3,3
A keletiek nyers szokásainál fogva, a részegség és verekedés gyakori vétkek voltak.
1 Tim 3,4
gyermekei, kiket püspökké választatása elõtt nemzett (Ambr.).
1 Tim 3,6
hogy gyors fölemeltetése kevélységre ne ragadja õt, s ez által azon büntetést ne vonja magára, mely az ördögre méretett.
1 Tim 3,7
a nem keresztényektõl. Kor. I. 5,12.
1 Tim 3,7
hogy alaposan ne lehessen õt megróni, s védtelen oldalai, azaz, vétkei által a szivéhez jutást ne könnyítse meg az ördögnek (Teodoret.). Vagy: nehogy a gyalázat által, mely õt méltán éri, kisértetbe esvén, elveszítse kedvét a jobbúláshoz, még nagyobb vétkekbe merûljön, vagy épen a hitet egészen elveszítse.
1 Tim 3,8
Lásd az egyházi szolgákról Apost.cs. 6,6.
1 Tim 3,8
hazugok, állhatatlanok, biztalanok.
1 Tim 3,8
talán az egyházi javak kezelésében. A diakonusok voltak a szegényápolók. Lásd Apost.cs. 6,3.
1 Tim 3,9
az igaz hitet szent élettel egyesítsék.
1 Tim 3,11
a diakonusok feleségei. Ezek, valamint a püspökök és fölszentelt papok, a nyert fölszentelés után megtartották magoknál feleségeiket, a nélkül, hogy velök éltek volna (aquin. Tamás). Mások a diakonisszákat értik. (Rom. 16,1.).
1 Tim 3,12
Lásd a 2. v. 5-ik jegyz. az 5. v.
1 Tim 3,13
mert a kik ilyenek (8–12. v.), és azért tisztökben jól járnak el stb.
1 Tim 3,13
érdemet szereznek magoknak az Isten és emberek elõtt, úgy hogy méltókká lesznek áldozópapokká és püspökökké elõmozdíttatni (Ambr. ar. sz. Ján. Teofil. Anzelm.). Azért parancsolja a trienti sz. gyülekezet, hogy azok emeltessenek fensõbb egyházi hivatalokra, kik az alsókban jámborúl és híven viselték magokat.
1 Tim 3,13
rendíthetlen bátorságot a keresztény hit hirdetésére.
1 Tim 3,15
hogy tudjad, mint kelljen magadat viselned, mint fõpüspöknek, az alattad való egyházi szolgák felügyeletében. Timoteus akkor ugyan csak az efezusi egyházközségben mûködött, de épen ezért az egész anyaszentegyházban is, mert ez egy egész épület, egy test, és nem tûr magában elkülönözést. Az anyaszentegyház Isten házának neveztetik, a mennyiben a Szentlélek a hivekben lakik. Lásd Péter I. 4,17. Kor. I. 3,16.17. Kor. II. 6,16.
1 Tim 3,15
melyen minden igazság nyugszik, mint alapján a ház, mint oszlopain az épület. Oszlopnak, erõsségnek neveztetik az anyaszentegyház, a mennyiben tanitó anyaszentegyház (Efez. 2,20. Máté 28. r. 23-ik jegyz.); mivel a tanúló vagy hallgató anyaszentegyház, a többi keresztény hívek, veszik ugyan az igazságot és megõrzik szivökben, de nem támogatják azt, nem oltalmazzák a kártékony tévtanok rohamai ellen, mi a tanító egyház tiszte. Ujabb idõben e szavakat „az igazság oszlopa és erõssége“ a közvetlenûl elõttök nevezett anyaszentegyháztól el akarták némelyek választani, és a következõ vershez csatolni, így: Az igazság oszlopa és erõssége, és kérdésen kivül az isteni kegyesség nagy titka az, mely stb., de a régi tanúk mitsem tudnak ez újitásról. A kéziratok, a régi fordítások, a szent atyák mind egybekötik azokat, úgy, mint az anyaszentegyház által használt Vulgata, s e mellett szól az összefüggés is, a mennyiben e kifejezés „oszlop, erõsség“ igen alkalmasan összeillik az elõbb emlitett „házzal,“ míg az utóbbi vershez csak erõszakolva és nehezen lehet vonni. Ez újitás, úgy látszik, csak azért van kigondolva, hogy az anyaszentegyháztól a hibázhatlanság egyik bizonyitékát elvonják, holott ilyennel elegendõvel bír. Az apostol egyébiránt magasztalva dicsõiti az anyaszentegyházat, s e 16. versben hozzácsatolja a vallomást a keresztény tanitás fönségérõl, hogy ez által Timoteusnak még inkább lelkére kösse, mily szigorú lelkiisméretességre s a legnagyobb hûségre van kötelezve hivatala kezelésében. Egy ily házban, hol ily igazság õríztetik, a leghívebb gondviselõnek kell lennie.
1 Tim 3,16
És kétségen kivül nagy a kereszténységnek kijelentett titka, mi abban áll: hogy az Isten Fia emberré lett (Ján. 1,14. Ján. I. 4,2.3.), hogy õ a Lélek által, mely rajta megnyugodott (Máté 3,16.) és benne mûködött, mint valódi Megváltó igazoltatott; hogy az angyalokra nézve, emberiségében is, mint azok ura, jelent meg, kik csodálva és imádva szemlélték az õ mûködését, és neki szolgáltak (Máté 4,11. Ján. 1,51. Péter I. 1,12.); hogy nemcsak a zsidóknak, hanem a pogányoknak is hirdettetett (Máté 28,19.); hogy hitelt nyert a világon, és a mennyei dicsõségbe fölvétetett.
1 Tim 3,16
A görög szerint …titka ez: hogy az Isten kinyilváníttatott a testben stb. E szerint olvastatik a legtöbb régi görög kéziratban, a legtöbb régi fordításban és a görög sz. atyáknál. A görög szöveg egyik fontos bizonyítéka Jézus istenségének, de értelme ugyanaz marad.
1 Tim 4
1 Tim 4,1
általam és más próféták által (Kor. I. 7,40. 12,28.)
1 Tim 4,1
a már megjelent Megváltónak mostani idejében. Ez, mint az Isten országának utolsó fejlõdési korszaka a földön, utolsó idõnek is neveztetik (Kor. I. 10,11.).
1 Tim 4,2
Hazudságaik és a külszín által azt akarják elhitetni, hogy õk igaz tanítók; de tulajdon lelkiisméretök hazudsággal vádolja, hazugoknak bélyegzi õket.
1 Tim 4,3
t. i. a kik stb.
1 Tim 4,4
Az apostol itt (3. 4. v.) ama tévtanítókat tartja szem elõtt, kik némely étkek élvezését, magában véve, károsnak és vétkesnek tartották, s ennélfogva képtelen testi sanyargatásokat és nélkülözéseket vállaltak magokra, hogy az angyalokkal viszonyba lépjenek, és tõlök kijelentéseket nyerjenek. Lásd Kol. 2,18.21. Késõbbi idõkben is léptek föl ily tévtanítók, különösen az enkratíták, kik a házasságot, és a manicheusok, kik a húseledelt és boritalt vétkesnek, s mindkettõt a sátán találmányának tartották. – Õrizkedjél káromlással azt mondani, mintha a kathol. anyaszentegyház azt cselekedné, mit ezen tévtanitók, midõn csak nõtelennek adja fel a magasb egyházi rendeket, és midõn bizonyos napokon a húsételt megtiltja. Az anyaszentegyház nem tartja a házasságot vétkesnek, sõt inkább szentnek, és nem kötelez senkit nõtlenségre, hanem csak kijelenti, hogy másokat nem vehet fel magasabb egyházi szolgálatába, hanem csak olyanokat, kik a mennyországért nõtlenségre szánták el magokat. A húsételt sem azért tiltja bizonyos napokon, mintha a húst, magában véve, tisztátalannak, vétkesnek tartaná, hanem mivel a kényén hízott testet nem igen tartja alkalmasnak lelkigyakorlatokra a bûnbánat és szomorkodás napjaiban, és lelkünk üdvére nézve átalán hasznosnak látja, ha olykor valami kellemest magunktól megtagadunk, és önakaratunkat viszszük áldozatúl. Az anyaszentegyház itt az orvoshoz hasonlítható. Valamint ez némely eledelt azért tilt, mivel a betegségben e nélkülözés az egészség visszanyerésére használ: ugy az egyház is amaz eledeleket csak azért tiltja, mivel üdvös dolog, a lelket engedelmességben gyakorolni, és a testtõl azt elvonni, mi annak érzéki kivánságát neveli és ingerli. Ne hidd, úgymond sz. Ágoston, hogy Isten szolgái azért tartózkodnak a húseledeltõl, mivel ezt tisztátalannak tartják; hanem megtartózkodnak az erõteljesebb tápláléktól, hogy a testet fegyelemben és engedelmességben tartsák. Vesd össze: Máté 19,12.15. 8-ik jegyz. Rom. 14,6.14.
1 Tim 4,5
mert minden étel, mint Isten adománya, megszenteltnek mondatik azon ige által, melyet Isten mondott, midõn az embernek a táplálékot kijelölte (Móz. I. 1,29. 9,3.), és az asztali áldás által, mely evés elõtt mondatik. Az asztali áldás tehát apostoli rendelmény, s mily kevéssé tartatik meg! Jóformán csak a közönséges ember ad hálát szegényes ételeért, míg a gazdagok és elõkelõk Istenhez való föltekintés nélkül ülnek telt asztalhoz, s a nélkül kelnek fel attól.
1 Tim 4,6
Ha a hiveket ezen tévtanitóktól óvakodásra figyelmezteted, és az õ hamis tanaiknak ellenében az igazat állítod.
1 Tim 4,6
Jézus jó szolgája leszesz, kiben a nyert igaz tanítás testté és vérre vált.
1 Tim 4,7
Lásd Tim. I. 1,4.
1 Tim 4,7
Gyakorold magadat egy küzdõnek erõfeszitésével az Istennel való bensõ egyesûlésben. E szavak „gyakorold magadat“ a görög szerint még ezen mellékeszmét is tartalmazzák: mint a bajvívó, hogy a viadalban megnyerjed a dijt. Az istenesség a kereszténynek bensõ élete, belsõ társalgás Istennel hitben, reményben és szeretetben. Ez a belsõ élet küzdelmes élet, lelki viadal, harcz az Isten birásaért, kit a lelki ellenek tõlünk el akarnak ragadni.
1 Tim 4,8
Az istenességnek ezen lelki harczában gyakorold magadat, oh Timoteus! mert ez mindenre hasznos. A bajvivók testi gyakorlatai kevés hasznot hajtanak, kifejtik a testi ügyességet, diadalhírt, gyõzedelmi dijt szereznek; de az istenesség lelki gyakorlatai legnagyobb hasznokkal járnak mind ezen, mind a jövõ életre nézve; mert a belsõleg Istennel járó ember, a lelki harczos híven teljesíti kötelességeit, megnyeri itt, a mire szüksége van (Máté 6,33.), és egykor örökre megjutalmaztatik.
1 Tim 4,9
hogy az istenfélõ jámborok ily igérettel bírnak.
1 Tim 4,10
mert, hogy ez igéretet megnyerjem, épen azért gyakorlom magamat a lelki harczban, mint minden apostolok és igaz keresztények.
1 Tim 4,10
ki azt akarja, hogy minden ember elnyerje az üdvöt, és az üdvintézetbe belépjen. (Tim. I. 2,4.).
1 Tim 4,10
ki különösen kivánja, hogy a hivek munkálják üdvösségöket.
1 Tim 4,12
Ne adj senkinek alkalmat arra, hogy ifjúságod miatt megvessen.
1 Tim 4,12
A görögben ez is van: lélekben (szellemben, ismeretben).
1 Tim 4,13
a szent könyvekbõl. Az olvasással együtt járt a tanítás, t. i. mikép teljesedett be az írás Krisztus által, ezt erkölcsi intelmek kisérték. „Míg oda megyek“ nem azt jelenti, hogy avval azután hagyjon fel, hanem, hogy Pál részletesebb rendeléseket fog arról adni.
1 Tim 4,14
A kegyelem, kegyajándék, átalán az isteni malaszt mûködése (Rom. 11,29.), különösen pedig a kiváltképen való lelki ajándékokról használtatik (Kor. I. 14. r.), itt a papi és püspöki hivatal gyakorlatára adott különös felhatalmazást, megvilágosítást és erõt jelenti (Rom. 12,7.8. Kor. I. 12,28–30.).
1 Tim 4,14
A szent igék által, melyek fölötted a szentelésnél mondattak. A prófétálás itt, úgy látszik, az egyházi rend szentségének formáját jelenti.
1 Tim 4,14
Timoteushoz írt második levelében 1,6. azt mondja Pál, hogy Timoteus az õ (az apostol) kézföltétele által szenteltetett föl; itt azt mondja, hogy a kegyelmi szentelés a papok kézföltételével ment véghez. Mind a kettõt igen jól meg lehet egyeztetni, úgy, hogy az apostol elõször maga tette föl kezeit, hogy a szentelést végbevigye, azután a jelenlevõ papok tették föl kezeiket, hogy a fölszentelést bizonyítsák, a fölszenteltet püspökûl elismerjék. A kézföltétel ugyanis már a legrégibb idõ óta nem csak arra használtatott külsõ jelûl, hogy a kegyelemosztást jelentse (Móz. I. 48,13. s követk. Luk. 13,13. Apost.cs. 8,17.), hanem az adott kegyelem elismeréseûl is (Móz. IV. 8,10.). Papok alatt az apostoli idõkben gyakran értetnek papok és püspökök egyszersmind (Apost.cs. 20,17.); vajjon itt egyik, vagy a másik, vagy együtt mind a kettõ értetik-e, különféleképen vélekednek az értelmezõk; mely különbség itt azért nem bír fontossággal, mivel az apostol kézföltétele bizonyos Tim. II. 1,6. versbõl, a papok kézföltétele itt csak elismerés.
1 Tim 4,15
Gyakorold tisztedet egész terjedelmében.
1 Tim 4,15
hogy hivatalkodásod jó gyümölcsöket teremjen; azt mindenki elismerje, és senkinek se legyen alkalma téged megvetni (12. v.). A görög szerint: hogy elõmeneteled minden részben nyilván legyen.
1 Tim 4,16
Viselj gondot magadra, vizsgáld, jobbítsd, szenteld meg magadat, és õrködjél az igaz tanítás fölött.
1 Tim 5
1 Tim 5,1
gyermeki tisztelettel.
1 Tim 5,2
szivesen ugyan, de minden bizalmas viszonyt távoztatva.
1 Tim 5,3
azaz, kik elhagyottak (4. v.) és jámborok (5. v.). A „Tisztelet“ itt gyámolitásra, ápolásra vonatkozik, mint Máté 15,4. itt tehát oly özvegyekrõl van szó, kiket a község tart és ápol. Lásd Apost.cs. 6,1.
1 Tim 5,4
s úgy követelje családjától a tartást, melylyel ez tartozik.
1 Tim 5,4
hogy a gyermekek és unokák visszaszolgálják neki, a mit tõle vettek (Ambr.). A görög szerint: …vannak, tanulják meg elõször saját házokat jó rendben tartani, és szüleikhez viszonszolgálattal legyenek. Oly özvegyek, akarja az apostol mondani, kik nem elhagyottak, hanem gyermekekkel és unokákkal bírnak, ezek által tartassanak, és ne a községnek legyen rájok gondja.
1 Tim 5,5
A görög szerint: bízik az Istenben stb. A valódi özvegynek továbbá az a tulajdona, hogy egyedül Istenben helyezi egész bizodalmát, és ajtatosságban foglalja magát.
1 Tim 5,6
Mert az oly özvegy, ki könnyelmû, világias életet él, nem igazi özvegy, hanem élõ testben is lelkére nézve holt.
1 Tim 5,8
Lásd a 21. v.
1 Tim 5,8
az elpártolt a kereszténységtõl, mert lemondott a szeretetrõl, mi ismertetõ jele a kereszténynek, és roszabb a hitetlennél; mert ez még nem ismeri a kereszténység kötelességeit. Lásd Ján. 13,35. Igaz hit az apostol értelmében nem is lehet, ha csak a szeretetet nem foglalja magában, és a kinek nincs szeretete, annak igaz hite sincsen.
1 Tim 5,9
Némelyek szerint: ápolásra, ki az egyház vagyonából tartatik (ar. sz. Ján. Ambr.). De hihetõbb, hogy szolgálatra, diakonisszákúl (Rom. 16,1.) Epifan. Tertull., mert hogy csak hatvan éven felüli özvegyek, kik fiakat neveltek, s az irgalom különös cselekedeteit gyakorolták (9. 10. v.), tápláltassanak az egyház vagyonából, az elsõ keresztény községek jótékonyságával nem lehet megegyeztetni.
1 Tim 5,9
tehát érett gondolkozású, kihez a csábitás ingerei nem könnyen férnek.
1 Tim 5,9
ki csak egy házasságban élt, tehát megtartózkodó.
1 Tim 5,10
A lábmosás a régieknél, valamint most is kelet némely vidékein, szeretetszolgálatúl vétetik. Lásd Móz. I. 18,4.
1 Tim 5,13
Fiatal özvegyeket ne végy föl a diakonisszák közé; mert a jó ellátás, melyet nekik az egyházi szolgálat szerez, elpuhúltakká, restekké tehetné õket, s inkább majd házonkint járnak, ott hívalkodnak, s lassankint úgy elvilágiasodnak, hogy kedvet kapnak férjhez menni, s megtartózkodási fogadalmokat megszegvén, kárhozatot vonnak magokra. Ebbõl kitûnik, hogy már az anyaszentegyház kezdetében is voltak nõszemélyek, kik magokat az önmegtartózkodási fogadalomra kötelezték.
1 Tim 5,14
Az apostol, ugymond sz. Ágoston, nem szabja ezt törvényûl az özvegyekre nézve, hanem csak menekvésre mutat nekik utat, hogy a kéj és bujaság tõrébe ne essenek. Átalán az özvegyekre nézve is jobbnak tartotta házasság nélkül maradni (Kor. I. 7,8.40.); de a kik nem nyerték meg az önmegtartózkodás adományát, jobban teszik, ha férjhez mennek, hacsak más külsõ körülmények által nem gátoltatnak.
1 Tim 5,14
hogy a sátánnak ne legyen alkalma a gonosz embereket a kereszténység szidalmazására ingerelni.
1 Tim 5,15
Mert már volt rá példa, hogy fiatal diakonisszák, kik önmegtartóztatást fogadtak, fogadalmokat megszegték, s így ismét a sátán tõrébe estek.
1 Tim 5,16
Lehet, hogy némelyek szabadúlni akarván fiatal özvegyeiktõl, ezeket rábeszélhették egyházi szolgálatba lépésre. Az innen származott rosz következések adhattak az apostolnak alkalmat a hivõk lelkére kötni, hogy özvegyeikkel, kikrõl gondoskodni kötelességök, ne terheljék az egyházközséget, hogy a valódi özvegyek (3. 4. v.) hiányt ne szenvedjenek. A görög szerint: Ha valamely hivõ férfiunál, vagy hivõ asszonynál stb.
1 Tim 5,17
kettõs dijt nyerjenek, ápolást fõkép öregségökben.
1 Tim 5,18
Lásd Móz. V. 25,4. Kor. I. 9,9.
1 Tim 5,18
Lásd Móz. V. 24,14. Máté 10,9. s követk.
1 Tim 5,19
mert az egyházi szolgák, ha hivatalukban köteles szigorral járnak el, könnyen rosz akaratú rágalomnak vannak kitéve, ha az elöljáró elhamarkodná itéletét, ez amazok becsületére, tekintélyére és mûködésére nézve igen káros hatással lehetne.
1 Tim 5,20
a többi egyházszolgák elõtt.
1 Tim 5,21
a jó.
1 Tim 5,22
Ne add föl senkinek az egyházi rendet, hacsak elõbb meg nem gyõzõdtél, hogy méltó arra. Azért a trienti sz. gyülekezet szigorú egyházi büntetések alatt parancsolja, hogy a kik fölszentelendõk, szigorú vizsgálat alá vétessenek ismereteikre s elõbbi életökre nézve.
1 Tim 5,22
a méltatlanúl fölszenteltnek hivatali vétségében.
1 Tim 5,22
Magad arra törekedjél, hogy minden tekintetben tiszta életû légy, nehogy tulajdon lanyhaságodnál, tisztátlanságodnál fogva, könnyen vedd mások vétkeit, kik egyházi szolgálatra jelentkeznek.
1 Tim 5,23
azonban tiszta és mértékletes életed mellett el ne hanyagold végképen egészségedet; sõt inkább gyöngélkedésed miatt igyál és kevés bort, nem pedig csupán vizet, mint addig szoktál.
1 Tim 5,25
Az egyházi szolgálatra felveendõk szigorú vizsgálatának az a jó eredménye van, hogy a kiknek vétkeik ismeretesek, ezek azonnal, mások pedig a vizsgálat után elutasíthatók; mert valamint a jó cselekedetek ismeretesek, úgy a roszak sem maradhatnak titokban, ha a vizsgálat gondos, körültekintõ, s nem elhamarkodott. – Az apostol ezzel nem azt akarja mondani, mintha épen nem jöhetnének elõ esetek, hogy méltatlanok szenteltetnek föl, – ezt, fájdalom! egészen elkerûlni lehetetlen; – hanem csak azt akarja az illetõk lelkére kötni, hogy a legszentebb s legfontosabb hivatalra való fölszentelésnél a lehetõ legnagyobb elõvigyázattal járjanak el, és hogy ez elõvigyázatnak jó következései vannak. Ily elõvigyázattal mindenkor élt az egyház, erre mutatnak rendeletei a vizsgálatokra és idõközökre nézve, melyekben az egyházi rend fokozatonkint föladatik.
1 Tim 6
1 Tim 6,1
pogány urak alatt vannak. A pogányok úgy bántak szolgáikkal, mint eszközökkel, melyekkel tetszésök szerint rendelkezhettek. Azért a gyalázat és csapás iga gyanánt nehezedett a szolgákra.
1 Tim 6,1
mintha pártolná a szolgák engedetlenségét.
1 Tim 6,2
azon ürügy alatt, hogy hitrokonok.
1 Tim 6,2
hanem nekik, mint hittársaknak, s ugyanazon jótéteményben (a bûnbocsánatban, megszentelésben és üdvözûlésben) részeseknek, annál inkább kell szolgálniok. Szolgálniok kell elõször, mivel uraik, azután annál inkább, mivel keresztény urak, s így jobban méltók a szolgálatra.
1 Tim 6,2
ezekre és mindazokra, miket e levélben szivedre kötöttem.
1 Tim 6,5
Az apostol a fönebbi tévtanítókat (1,3.6.) tartja szemei elõtt, kik állitólag fensõbb ismereteiket a szellemvilágról, s az evvel való viszonyról másokkal pénzért közlötték. Vesd össze: Apost.cs. 16,16. A görög hozzáteszi: Az ilyenektõl távozzál.
1 Tim 6,6
Lásd Tim. I. 4,8.
1 Tim 6,6
de csak úgy, ha megelégedéssel párosúl.
1 Tim 6,9
A görög szerint: balgatag.
1 Tim 6,10
p. o. Júdás.
1 Tim 6,10
A görög szerint: sok fájdalommal szegezték át magokat.
1 Tim 6,12
Légy bátor, keresztény bajvívó. Lásd Efez. 6,13.
1 Tim 6,12
a pályadijért épen e harcz által. Lásd Kor. I. 9,25.
1 Tim 6,12
mely örök életért, hogy azt megnyerjed, letevéd a hitvallást, midõn megkereszteltettél és püspökké szenteltettél, sok jelenlevõ tanúk elõtt.
1 Tim 6,13
hogy õ a zsidók királya, a Messiás. Lásd Ján. 18,36.37. 19,11.
1 Tim 6,14
mindazt, mit neked parancsoltam.
1 Tim 6,14
az utolsó közitéletig (lásd Tessz. I. 4,13. s követk.), és a halálig. Rom. 13,12.
1 Tim 6,15
mely eljövetelét Jézus Krisztusnak az Isten annak idején el fogja rendelni.
1 Tim 6,16
önmagából, saját lényegébõl; az angyalok és emberek csak tõle nyerik azt.
1 Tim 6,16
kinek szentsége és boldogsága felülhaladja az emberek és angyalok fogalmát.
1 Tim 6,16
nem foghat fel végtelen természete szerint. Ján. 1,18.
1 Tim 6,17
Lásd Luk. 12,16–21.
1 Tim 6,18
Lásd Kor. II. 9,8.
1 Tim 6,19
Lásd Máté 6,20. Luk. 12,21. A görög szerint: az örök életet.
1 Tim 6,20
a tiszta tanítmányt.
1 Tim 6,20
kerülvén az új, szentségtelen és tartalom nélküli tanitásokat.
SZENT PÁL APOSTOL II. LEVELE TIMOTEUSHOZ.
Pál apostolnak elsõ romai fogsága alatt (Apost.cs. 28,30.31.), állapota nem volt igen nyomasztó. Szenvedett ugyan (Kol. 1,24. Filip. 2,27.), de azért akadály nélkül hirdethette az evangéliomot, és megnyugtató tudósitást adhatott magáról (Efez. 6,19.20. Kol. 4,8.). Nem félt attól, hogy elitélik, sõt inkább reménylette, hogy nem sokára (Filip. 2,24.) visszaadatik a hiveknek, és szabadúlását biztosan várva, szállást is készített már magának Kolosszában (Filem. 22. v.). Midõn sz. Pál a jelen levelet írta, akkor is fogva volt ugyan Romában (Tim. II. 1,8.16.17. 2,9.), de állapota egészen más volt, mint elsõ fogságában. Most az evangéliomért szenved, mintha gonosztevõ volna (2,9.); tanitásának sokféleképen ellenszegûlnek (4,14.); már élete is veszélyben forgott (4,17.), és magát mindenektõl elhagyatva látja (4,16.); bizonyosnak tartja, hogy erõszakos halállal múlik ki nemsokára (4,6.), és csak az örök jutalom reményében talál vigasztalást (4,6–8.18. 1,12.). Ebbõl alaposan következtették a régibb és ujabb irásértelmezõk, hogy sz. Pál ezen második levelét Timoteushoz Romában nem elsõ, hanem második fogságában, kevéssel halála elõtt, Kr. u. 66. vagy 67. évben írta. E levélben az apostol magához híjja Timoteust Romába (4,8.), és folytatja intéseit és oktatásait a lelkipásztorságról. Csendes megnyugvás a sír szélén, gyöngéd gondoskodás szeretett Timoteusa iránt, aggodalom a kereszténységért, de egyszersmind diadalmas bizalom annak gyõzedelme felõl, lengi át ezen levelet.
2 Tim 1
2 Tim 1,1
Lásd Kor. I. 1,1.
2 Tim 1,1
apostol azon czélra, hogy mindenkinek örök életet igérjek (hirdessek), mely a Krisztussal való egyesûlés által nyerhetõ (Teodoret). Pál mindjárt kezdetben említi az örök életet, mivel Timoteus e földi élet szenvedései, pásztori hivatala mellett Efezusban kiállott szorongásai által kedvetlenedni kezdett, s azért figyelmeztetni akarja, hogy e szenvedések õt annál kevésbbé csüggeszszék el, mivel a keresztény hittanítónak nem földi jólétet, hanem örök boldogságot kell hirdetni és igérnie (ar. sz. Ján.).
2 Tim 1,2
Lásd Tim. I. 1,2.
2 Tim 1,3
kezdettõl, valamint megtérésem elõtt, úgy utána is.
2 Tim 1,3
minden mellékczél nélkül, csupán Isten dicsõsége iránti buzgalomból.
2 Tim 1,3
Nemcsak hogy megemlékezem rólad, oh Timoteus! hanem hálát is adok Istennek, hogy gondolataimat éjjel nappal rád vezérli; annyira szeretlek tégedet.
2 Tim 1,4
melyeket ontottál, midõn tõlem búcsút vettél.
2 Tim 1,5
Lásd a bevezetést.
2 Tim 1,6
E szeretetnél fogva, melylyel én rajtad csüggök, és hitednél fogva, melylyel pályádat oly jól kezdetted.
2 Tim 1,6
A görög szerint: éleszd föl ismét.
2 Tim 1,6
hogy a kegyelem-adomány, melyet fõpappá lett fölszenteltetésedkor Istentõl az én kezeim rádtétele által nyertél, ismét elevenen munkálkodjék benned, különösen azon vidám elszántság által, hogy a kereszténység terjesztéseért és erõsitéseért mindent tégy, merj és szenvedj. – Timoteus, úgylátszik, félénk volt, s azért tán kevésbbé tevékeny hivatala körében. Az apostol mondja: A malaszt, a kegyadomány kezeim rádtétele által van benned. Erre megjegyzi sz. Ágoston: Atyámfiai! ki adja a püspökségi kegyelmet, az Isten-e vagy az ember? Kétségkivül az Isten, hanem Isten az ember által. A kézföltétel tehát nem csupán jelképes cselekvény, hanem az által a püspöki vagy papi fölszentelés közöltetik (Trienti sz. gyül. 7. ül. 6. határoz.). Lásd Tim. I. 4,14. is.
2 Tim 1,7
mert a lélek, melyet Isten a kegyadományokban oszt, nem a remegõ félénkség szelleme, mely az adott ajándékot hasztalanúl hagyja heverni (Máté 25,25.), hanem inkább a vidám és bátor elszántságnak, az élõ szeretetnek, a józan és szigorún erkölcsi életnek szelleme. Lásd Rom. 8,15.
2 Tim 1,8
ne szégyeld hirdetni, és arról bizonyságot tenni, hogy minden üdv csak Krisztustól vagyon. A tévtanitók Efezusban és a környéken másképen gondolkoztak (Kol. 2,19.); ezekkel kellett Timoteusnak bátran szembeszállania.
2 Tim 1,8
se az Úr tanitását, se engemet, ki érette vagyok fogoly.
2 Tim 1,8
A görög szerint: hanem szenvedj velem az evangéliomért.
2 Tim 1,9
Lásd Efez. 1,4.5. 2,8.9.
2 Tim 1,10
a hivatás ezen kegyelme valósíttatott is.
2 Tim 1,10
Lásd Kor. I. 15,53.54.
2 Tim 1,11
Lásd Tim. I. 2,7.
2 Tim 1,12
Habár hivatalomban sokat szenvedek is, de ez nem ingat meg, hanem bízom az Úrban.
2 Tim 1,12
az én apostoli mûködésemet, mint letéteményt megtartani itélet napjára, hogy azt érdeme szerint megjutalmazhassa (Teofil. Anzelm.). A mi jó cselekedeteink Istennél letett kincs, mely itélet napján gazdag kamatot hoz. Lásd Máté 19,21. Tim. II. 4,8.
2 Tim 1,13
Ragaszkodjál erõsen a tiszta, az üdvözítõ tanítmánynak általam veled szóbeli oktatással közlött egész tartalmához, állhatatos hit és szent szeretet által, egyesûlten maradván Krisztus Jézussal. Lásd Tim. I. 1,5.
2 Tim 1,14
Õrizd bátran a tiszta tanítmányt az áltudomány csábító ármányai ellen, megerõsödvén a bennünk mûködõ Szentléleknek ereje által.
2 Tim 1,15
Te jól tudod, hogy minden lanyha hiveim Ásia tartományában (Kor. I. 16,19.) nyiltan elszakadtak tõlem és az igaz tanitástól. A tévtanítókhoz hajló keresztények közõl Efezusban, Kolosszában, Laodiceában (lásd a bevez. az efezusi és kolosszai levelekhez), úgylátszik, sokan használták az apostol második fogságát alkalmúl arra, hogy tõle nyilván elpártoljanak.
2 Tim 1,16
ki valószinûleg efezusi keresztény volt (18. v.).
2 Tim 1,18
Mivel az apostol Oneziforusnak házáról szól, az õ szolgálatát, mint multat említi, nem õt magát, hanem háznépét köszönteti (Tim. II. 4,19.) és felõle azt mondja: Adja az Úr, hogy irgalmat nyerjen az utolsó napon, – több, mint valószinû, hogy e jámbor férfiu akkor már meg volt halva, s így példája által az apostol megtanít könyörögni Istennek az Úrban elhunyt lelkekért.
2 Tim 1,18
„nekem“ nincs a görögben. Oneziforus, úgylátszik, az egész községnek segélyére volt vagyonából.
2 Tim 2
2 Tim 2,1
Lásd Tim. II. 1,6. 11-ik jegyzetet.
2 Tim 2,1
azon kegyelem oltalma alatt, melyet Krisztussal egyesûlve nyerünk.
2 Tim 2,2
megerõsítve sok bizonyíték által a szent irásból, az én életem és csodatételem bizonysága által (Oecumenius, Salmeron). Mások szerint: sok tanú elõtt, nyilvánosan (ar. sz. János).
2 Tim 2,2
Tehát a mit hallott Timoteus, szó által közölje másokkal. Szóbeli tanítás volt az isteni íge terjesztésének rendes eszköze. Lásd Máté 28. r. 22-ik jegyz.
2 Tim 2,3
A görög szerint: tûrj, fáradj.
2 Tim 2,3
Lásd Efez. 6,12. s követk.
2 Tim 2,4
„Istennek“ nincs a görögben.
2 Tim 2,4
Hadi ember nem avatkozik a polgári élet ügyeibe, hanem egyedûl hivatása körében marad; így minden apostoli munkás, minden keresztény is csak az Úrnak éljen. – A régieknél szigorún tiltva volt a katonáknak másnemû ügyekbe avatkozni. A görög szerint: hogy annak tessék, a ki õt választotta.
2 Tim 2,5
A bajvivó (lásd Kor. I. 9,24–27.) csak akkor nyeri meg a koronát, a pályadijt, ha a bajvivás szabályai szerint küzdött, a harczot szabály szerint kezdette, folytatta és végezte. Igy csak azon apostoli munkás fog megjutalmaztatni, ki a megszabott rendet megtartja, csak hivatására ügyel, s buzgón és bátran nem csak elkezdi, hanem folytatja és be is végzi munkáját. Az elkezdés, úgymond sz. Jeromos, sokak dolga, de a bevégzés keveseké. A kereszténynél nem jõ kérdésbe a kezdet, hanem a vég. Pál roszúl kezdte, de jól végezte. Júdásnál dicséretes volt a kezdet, de vége romlás és kárhozat lett.
2 Tim 2,6
Valamint csak az a bajvivó nyer koszorút, ki szabály szerint küzdött, úgy csak azon földmûves vegyen részt elõször terményébõl, a ki dolgozott. Tehát munkálkodjál, oh Timoteus! tûrj és szenvedj (Corn. a Lap.).
2 Tim 2,7
Igyekezzél behatni e hasonlatok értelmébe, és az Úr megvilágosítja majd elmédet, hogy azokat pásztorkodásod minden viszonyaira alkalmazhasd.
2 Tim 2,8
de csak fáradsággal és szenvedéssel teljes élet után (Teod. ar. sz. Ján.).
2 Tim 2,8
a ki, mint én mindenfelé tanítom, Dávid nemzetségébõl származott, valóságos ember volt, s minden embernek példáúl és tanulságúl szolgál, hogy csak a fáradalmak és szenvedések után következik dicsõ feltámadás. Tanitását sz. Pál, evangéliomának nevezi, mint Kor. I. 15,1.
2 Tim 2,10
A görög szerint: örök.
2 Tim 2,10
Emlékezzél meg az én szenvedéseimre is, hogy az evangéliom terjesztésében és érette mintegy gonosztevõ fogva vagyok (habár az Isten igéjét nem lehet megkötni, hanem annak jó elõmenete van), hogy mily önmegtagadással tûrök mindent, hogy még mások is, kiket Isten kiválasztott, itt a váltságot és utóbb az örök boldogságot elnyerjék.
2 Tim 2,11
Az apostol még tovább fejtegeti ama tételt, hogy csak a szenvedések vezetnek dicsõségre. Úgy van, sõt erõsítem, a mit mondottam, hogy elõször fáradni és szenvedni kell; mert stb.
2 Tim 2,11
Lásd Rom. 7,4.
2 Tim 2,12
Lásd Rom. 8,17. Máté 10,32. s követk.
2 Tim 2,13
ha mi az õ fenyegetéseinek nem hinnénk is, azért az õ igéje bizonyos marad, és be fog teljesedni, mert õ saját valóját, a mi szentség és igazság, nem tagadhatja meg.
2 Tim 2,14
A 11–13. v. foglalt igazságokra.
2 Tim 2,14
kérve kérjed híveidet az Úr Istenre, egykori bírájokra, hogy ez igazságokat mélyen véssék szivökbe.
2 Tim 2,14
Puszta szavakkal csak azok harczolnak, úgymond sz. Ágoston, kik nem arra ügyelnek, hogy a tévelyt az igazság által ostromolják, hanem hogy az ellenfélt válogatott szavakkal, finomabb ékesszólási fogásokkal meglepjék és legyõzzék. Az ily szóvita a hallgatók veszedelmére van; mert midõn ezek hallják, hogy nem az igazság, hanem a szó gyõz, ingadozni kezdenek meggyõzõdésökben és a hitet elvesztik. A görög szerint: az Úr elõtt, hogy ne ereszkedjenek szóvitába, mert ez stb. Vesd össze: Tim. I. 6,4.5.
2 Tim 2,15
állhatatos, Istentõl képesnek ismert.
2 Tim 2,15
ki nem szégyenli az igaz tanitmányt elõadni, ha az neki az emberek elõtt becstelenségére lenne is.
2 Tim 2,15
úgy adja elõ, mint azt az idõ, körûlmények, a hallgatók felfogása mint czélszerût kivánják.
2 Tim 2,16
Igy neveztetik mindaz, mi az igaz tanítással ellenkezik. Lásd Tim. I. 6,4.5.
2 Tim 2,16
Mert a gonosz beszédbõl (a hamis tanításból) gonosz cselekedetek származnak. A görög szerint …távoztasd, mert azok (kik ilynemû beszédeket, hamis, hiábavaló tanításokat adnak elõ) mindig tovább sülyednek az istentelenségbe.
2 Tim 2,17
úgy hogy e kór lassankint a község jobb tagjaira is elragad, ezek is elcsábíttatnak.
2 Tim 2,18
a keresztségben szellemi módon (Rom. 6,4.), a testnek pedig nincs feltámadása.
2 Tim 2,19
Azonban, ha némelyek elvesztik is a hitet, de a választottak, az igaz hivõk, mint Istennek erõs alapja, megmaradnak. Ezek, mint a pecsétre vésett irást, magokon viselik a jegyet, hogy õk az Úr által ismertek, elismertek, õk, kik nem csupán szóval vallják az Urat, hanem a roszat is kerûlik (és jót cselekszenek), igazak (Máté 7,21. s követk.). – Az erõs alap itt az állandó hivõket, a választottakat jelenti: mert az elõbbi versben a tévhitûek – a feldulottak. Csak az állandó hivõk viselik magokon az isteni elismertetés és igazság jellegét, s ezekre illik különösen ez a név: alap, a mennyiben õk belsõ alapjai a háznak (20. v.) az anyaszentegyháznak; mert ennek van ugyan még egy külsõ támpontja is a legfõbb pásztori hivatalban (Máté 16,18.), hanem az õ belsõ, tulajdonképen való lényege, mely nélkül egy perczig sem állhatna fenn, az õ, Istentõl választott tagjainak szentsége. A jegyirás kettõs, egy részrõl elismerés, másikról igazság, mivel Isten csak azokat ismeri el, öröktõl fogva csak azokat szemeli ki övéinek, kik a gonoszt kerûlik, a jót cselekszik, igazak (Ágost.). Némelyek (ar. sz. Ján. Tamás, Cornel.) az erõs alap alatt nem a választottakat, hanem a választottságot, Isten eleve-rendelését értik, és így magyarázzák: De ha némelyek elvesztik is hitöket, Isten választása mégis erõs alapon nyugszik, melynek titka abban áll, hogy azok Istennek kiszemeltjei s eleve-rendeltjei, a kik igazak. Ezen értelmezés egyremegy az elõbbivel; de az összefüggés szorosabb, ha az alap alatt nem a választottság, hanem a választottak értetnek, mivel közvetlenûl elõbb is nem a hitetlenségrõl és elvetettségrõl van szó, hanem a tévhitû és elvetésre méltó személyekrõl. Mások az alap alatt az anyaszentegyházat értik; de ez közönségesen az egész épület nevén szokott neveztetni (Efez. 2,21. Kor. I. 3,9.), és mindjárt a 20. v. Pál „háznak“ nevezi. Az a föltevés pedig, hogy a 19. v. alapnak, a 20. v. háznak neveztetik, igen valószinûtlen.
2 Tim 2,20
A 19. versbõl ezen eszme következik: Tehát az anyaszentegyházban vannak olyanok is, kik nem igazak. Hogyan gondolható ez oly intézményben, melynek Istentõl oly szent rendeltetése, s erre oly hathatós eszközei vannak? Pál megfelel erre egy hasonlat által. Valamint egy nagy házban mindenféle edények vannak, némelyek nemesebb, mások alábbvaló czélra, úgy az anyaszentegyház is oly nagy ház, melyben némely hivõk tisztességre, mások gyalázatra mûködnek. A nagy ház az anyaszentegyház (Tim. I. 3,15.). Ebben jók és roszak vegyest vannak (Máté 13,24–30. 13,47. s követk.). Ágoston. Az arany- és ezüst-edények az állandó hitûek, a választottak; ezek, mint az arany és ezüst, minden próbát, kisértetet kiállanak. A fa- és cserép-edények az ingadozók, a gyenge hitûek, a gyarlók, különösen itt a tévtanítóktól elcsábítottak (18. v.). Ezek mindaddig az anyaszentegyházhoz tartoznak, míg reményt nyujtanak, hogy szennyökbõl kitisztúlnak (21. v.), és csak akkor szûnnek meg tagjai lenni az anyaszentegyháznak, ha tisztátalanságukban (hitetlenségökben, botrányos életökben) megátalkodottak maradnak, s ezért az egyházi fõnököktõl kizáratnak, mint ez a csábító Himeneussal megtörtént (Tim. I. 1,20.). Mint gyarló, töredékeny edények, vannak mégis valami haszonra az anyaszentegyházban, nem tisztesre ugyan, mint az igaz, állandó hivõk, kik erényeikkel az anyaszentegyházban tündöklenek, hanem mégis valamire, t. i. oly haszonra, mely nekik gyalázatra szolgál, ama haszonra, hogy botrányaik által a jóknak próbálásúl és megtisztúlásúl, óvó példákúl szolgálnak.
2 Tim 2,21
a gyalázat edényeibõl, s mind abból, mi ez edényeket tisztátalanokká, alávalókká teszi.
2 Tim 2,21
azzá lesz, mi tiszteletet szerez.
2 Tim 2,22
Õrizkedjél mindazon szenvedélyektõl, melyek az ifjúkor sajátjai, a világ szeretetétõl, a meggondolatlanságtól, fölhevûléstõl, hiúságtól stb.
2 Tim 2,23
Lásd Tim. I. 1,4.
2 Tim 2,25
hogy a gyalázat edényeibõl tisztes edényekké váljanak. 20. 21. v.
2 Tim 2,26
kitõl fogva tartatnak, mi ennek (a sátánnak) akarata. Vagy: kitõl fogva tartatnak, míg õ (az Isten, 25. v.) akarja, megengedi. Lásd Péld. 5. r. 23-ik jegyz.
2 Tim 3
2 Tim 3,1
Ez átalán az anyaszentegyház korszaka (Tim. I. 4,1.), habár az apostol különösen az anyaszentegyház végsõ idejét tartja szem elõtt (Tessz. II. 2,3. s követk.).
2 Tim 3,2
„az emberek,“ t. i. azon emberek, kikrõl közvetlenûl elõbb volt szó, az igazság ellenei, a tévtanítók (Tim. II. 2,25.26.). Az apostol itt ismét különösen azokra gondol, kik az utolsó idõben az anti-krisztus szellemében fognak fellépni (Tessz. II. 2,4.).
2 Tim 3,5
kik külsõleg ugyan jámboroknak mutatkoznak, de valósággal nem azok, hanem képmutatók (Máté 6,2.).
2 Tim 3,6
Ezeket kerûljed; mert ezekhez tartoznak ama gonoszok is, kik már most jelentkeznek, kik beszínlik stb. Sz. Pál az „asszonykák“ szót használja, hogy e nõszemélyek alávalóságát jelölje. Ezeket, mint gyengébbeket, könnyebben elcsábíthatták, s vétkes kivánságaik kielégitésére, s terveik kivitelére eszközûl használhatták a tévtanítók. Erre nézve sz. Jeromos írja: hogy Simon, a bûbájos (Ap.cs. 8. r.), a fajtalan Helena segítségével alapította felekezetét; antiokiai Miklós, a kéjencz, egész nõsereggel járt; Montanus pénzzel vesztegette meg Priskát és Maximillát, és elcsábította õket; Arius elõbb a császár húgát ámította el, mielõtt a világot elámította volna; Donatus Lucilla pénzével segített magán stb.
2 Tim 3,7
mely asszonykák mindig tanúlnak stb. azaz, kik képmutató szenteskedéssel a tévtanítók látogatásait állítólag azért fogadják el, hogy tõlök tanúljanak, de igen természetesen az igazság ismeretére soha nem jutnak, részint, mivel tanítóik magok sem bírják az igazságot, részint, mivel szivöknek átalán nincs fogékonysága az igazságra.
2 Tim 3,8
Jannes és Mambres, az egyiptomi varázslók fõnökei voltak. Ezenkivûl az irásban nem említtetnek (Móz. II. 7,11.), de a szóbeli hagyomány, melybõl sz. Pál merített, fentartotta nevöket.
2 Tim 3,9
a kitûzött határon túl. Minden tévtanítás, szakadás idõvel önmagában összeomlott; csak az igazság marad meg mindörökké.
2 Tim 3,9
Jannesé és Mambresé. Lásd Móz. II. 9,11.
2 Tim 3,11
Lásd Apost.cs. 13,14.45.50. 14,1.5.18.
2 Tim 3,12
Lásd Ján. 15,19. 16,33. Máté 5,11.
2 Tim 3,13
az üldözés tehát soha sem fog megszûnni, hanem egyre roszabb lesz.
2 Tim 3,14
Lásd Tim. II. 1,13. 2,2.
2 Tim 3,15
ha az olvasással a Krisztus Jézusban való hitet egyesíted, kit ezen írások Megváltóúl jövendöltek meg és hirdetnek. Vesd össze: Tim. II. 1,5.
2 Tim 3,16
azaz, mindazon írás, melynek följegyzésére a szent írókat Isten ihlette, s valamint a tartalomra, úgy a helyes elõadásra nézve is bensõleg vezérlette, és megvilágosította.
2 Tim 3,17
az ember, ki magát Istennek szentelte, a keresztény.
2 Tim 4
2 Tim 4,1
Ha szereted az Istent, és Jézus Krisztust, mint kegyes bírót akarod várni az idõben, mikor az õ mennyei országa elkezdõdik, s õ ismét eljõ mindeneket megitélni, úgy azokat, kik még akkor élnek, mint a már megholtakat: hirdesd az igét stb. Lásd Ján. 5,21. s követk. Tessz. I. 4,16. A görög szerint: az õ eljövetelekor és országában.
2 Tim 4,3
kik azt tanítják, mi azok füleit csiklandozza, mi elõttök kedves.
2 Tim 4,5
a hithirdetõ.
2 Tim 4,6
Lásd a bevezetést.
2 Tim 4,7
Lásd Kor. I. 9,24. Tim. I. 6,12.
2 Tim 4,8
Nemcsak nekem, hanem mindazon jámboroknak, kik, mivel jó lelkiismérettel bírnak, az õ eljövetelét örömmel várják.
2 Tim 4,9
Démas az apostol elsõ fogsága alatt Romában az õ munkatársa volt (Filem. 24. v. Kolossz. 4,14.); most elhagyta õt, mivel az apostol veszélyes helyzete miatt maga is féltette életét.
2 Tim 4,10
Mindketten valószinûleg sz. Pál megbizásából. Títusról lásd a bevezetést a neki írt levélhez.
2 Tim 4,11
Lásd Apost.cs. 12,12.
2 Tim 4,11
az evangéliom hirdetésére és egyéb szolgálatra.
2 Tim 4,13
Lásd Kor. II. 2,12.
2 Tim 4,14
Lásd Apost.cs. 19,33.
2 Tim 4,14
Igy szól az apostol, de nem személyes boszúvágyból, hanem az Isten ügye iránti buzgalomból, melyet e férfiú akadályozni akart.
2 Tim 4,16
e második fogságomban (lásd Tim. II. 1,15.), elsõ védelmemnél a császári törvényszék elõtt.
2 Tim 4,16
félelembõl.
2 Tim 4,17
Az Úr ezen elsõ kihallgatásnál bátorságot és erõt adott nekem védhetni magamat és az evangéliomot, hogy az által életemet még valamennyire nyujthassam, úgy, hogy ha bár rövid idõre, de mégis teljesíthetem hivatásomat, mint pogányok apostola.
2 Tim 4,17
a kész halálveszélybõl, vagy, Néró császár kezébõl.
2 Tim 4,18
ha elbukom is, a mi valószinû (6. v.). A görög szerint: Az Úr megszabadít engem minden gonosz cselekedettõl stb.
2 Tim 4,19
Lásd Rom. 16,3.
SZENT PÁL APOSTOL LEVELE TITUSHOZ.
Títus pogány szülõktõl származott (Galat. 2,1–3.), és úgy látszik mindjárt a kereszténység elsõ éveiben tért meg, mivel az apostoli zsinat alkalmával (Apost.cs. 15,1. s követk.) sz. Pál apostol társaságában (Galat. 2,1. s követk.) találjuk õt. Akkor vitatták némely zsidóérzelmû keresztények Mózes szertartási törvényének kötelezõ erejét, s azért sürgették Títus körûlmetélését is; de Pál ebben nem engedett nekik, s így Títus elkerûlte a körûlmetélést. Midõn Pál Efezusban volt (Apost.cs. 19,1. s követk.), s ottlétének vége felé elsõ levelét írta a korintusiakhoz, Títusnak az apostollal kellett lennie, mert Pál a mint a levelet útnak indította, csakhamar elküldötte õt Korintusba, hogy általa tudomást nyerjen azon hatásról, melyet az õ intelmei a korintusiakra tettek. (Lásd a bevez. a korint. levélhez). Pál azonban, még mielõtt Títus visszatért volna, kénytelen volt Efezusból eltávozni. Troásba ment, azt vélvén, hogy ott találkozni fog Títussal, azonban csak Macedoniában jött vele össze (Kor. II. 2,12.13. 7,6.13–15.). Ezentúl mitsem olvasunk többé Títusról. E levél 1,5. szerint, Pál egy ízben Kréta szigetén hagyta õt, hogy ott a keresztény községek megalapításával foglalkozzék. Mely idõre esik sz. Pálnak ez útja Títussal Krétába, erre nézve az irásértelmezõk véleményei szétágaznak. Minthogy az apostolok cselekedetei könyvében, mely sz. Pálnak elsõ romai fogságáig terjed, errõl mitsem olvasunk, s többi régi egyházi irók mint bizonyos tényt adják elõ azt, hogy Pál elsõ római fogsága után még több apostoli utat tett, ebbõl régibb és ujabb értelmezõk valószinûleg következtetik, hogy Pál Krétába is ez idõtájon mehetett. A mint elsõ fogságából kiszabadúlt (Kr. u. 63. vagy 64. évb.), Romából hihetõleg Krétába utazott, a keresztény egyházközséget megalapította, s Títust ott hagyta, maga pedig sietve ment el, hogy igért látogatásait (Zsid. 13,23. Filip. 2,24.) megtehesse. Azután útja folytában, s hihetõleg még azon évben írta e levelet Títusnak, hogy kedves tanítványát, kit oly hamar el kellett hagynia, bátorítsa, s az õ tekintélyét nevelje. E levél 3,12. szerint, Pál Títust magához híjja Nikopolisba, mivel a telet ott akarta tölteni. A jelen levelet tehát vagy az útban, vagy Nikopolisban írta, melyrõl azonban nem tudjuk, hogy a tráciai vagy epirusi Nikopolis volt-e? E levél igen hasonló ahhoz, melyet elõször írt Timoteusnak, és útmutatásokat foglal magában, melyek részint Títusnak lelkipásztori tisztére, részint a krétaiak helybeli viszonyaira vonatkoznak. Títus, úgy látszik, mint az apostol helyettese, nem volt állandóan Krétához kötve, mert Tim. II. 4,10. szerint, Dalmátziában is látjuk õt mûködni; az egyházi történelmek azt írják, hogy Kréta szigetén mint fõpüspök (érsek) halt meg 94 éves korában.
Tít 1
Tít 1,1
Lásd Rom. 1,1.
Tít 1,2
Pál, Jézus Krisztus apostola, mint azt kivánja a hit és az igazság ismerete, melynek az a tulajdona, hogy istenességre vezet, hogy üdvözûlni lehessen stb… irja ezt Títusnak (4. v.). Az örök élet a Krisztusban való élet itt és (Ján. 14,6. 17,3.) a síron túl.
Tít 1,2
igen régen, már az ó szövetségben Ádámnak (Móz. I. 3,15.), Dávidnak (Kir. II. 7,12. s követk.), és átalán a prófétáknak (Rom. 1,2.).
Tít 1,3
valósággal meg is adott, midõn az igéret ideje betelt (Galat. 4,4.).
Tít 1,3
az örök életrõl szóló igét, az üdvtanítást, az evangéliomot.
Tít 1,3
rám is, mint a többi apostolokra.
Tít 1,3
Lásd Tim. I. 1,1.
Tít 1,4
írja ezt Títusnak, ki kedves tanítványom a kereszténységben. A görög szerint: igaz fiamnak (igaz tanítványomnak) a kereszténységben, az igaz tanítmányban.
Tít 1,4
A görög szerint: kegyelem, irgalmasság és békeség.
Tít 1,4
Az apostol mindjárt kezdetben szót tesz az élet igéjérõl, annak az ó szövetségben lett megigértetésérõl, hivatásáról az apostoli tisztre, és az igaz tanitásról, melyben Títus részesûlt, mivel Krétában voltak tévtanítók, kik az igaz tanítást meghamisították, az ó szövetséget hibásan értelmezték (10. 14. v.) s az õ és Títus tekintélyét lerontani igyekeztek.
Tít 1,5
Kréta, sziget a középtengeren, most Kandiának neveztetik. Az egyházi szolgák helyett a görög és latin szövegben preszbiterek vannak. Mivel az apostol ezek alatt nem csak az áldozópapokat, hanem a püspököket is értette, mint a 7. v. is bizonyítja, hol azt, kit elõbb preszbiternek mondott, püspöknek nevezi, ennélfogva igen alkalmasan használtatik az „egyházi szolga“ kifejezés. Mivel az egyházban a legrégibb idõktõl kezdve szokás volt a kisebb városokban és falukban egyházi szolgákat áldozópapi, a nagyobb városokban az áldozópapok mellett egyet püspöki méltósággal is rendelni, tehát Títus is ugyanez eljárást követte. Hogy õ, mint némelyek vélik, csak áldozópapokat, nem pedig püspöki méltósággal biró egyházi szolgákat is rendelt, és a püspöki tisztet egyedül magának tartotta volna, ez azért nem valószinû, mivel Títus, mint az apostol utitársa, ettõl különféle küldetésekre használtatott (lásd a bevez.), és azért Krétában mindig jelen nem lehetett. Mivel az apostol második romai fogságának ideje alatt Dalmátziában volt (Tim. II. 4,10.), úgy látszik, hogy miután megbizását elvégezte, Krétát elhagyta, hogy az apostol egyéb parancsait is teljesíthesse. Egyébiránt az áldozópapok és püspökök közötti különbségrõl az apostoli idõben, és azok elnevezésérõl lásd Tim. I. 3. r. 2-ik jegyz.
Tít 1,6
Lásd errõl és a következõrõl Tim. I. 3,2–7.
Tít 1,7
mint a lelki javak kiszolgáltatójának az Isten házában, az anyaszentegyházban.
Tít 1,9
mint az neki a keresztény tanítmányban átadatott.
Tít 1,10
fõkép azok között, kik a zsidóságból tértek át a kereszténységre. Pál ama hamis tanítókat tartja szemei elõtt, kiket a korintusiakhoz, galatákhoz, kolosszaiakhoz és filippiekhez írt leveleiben is ostromol.
Tít 1,11
egész háznépeket eltérítenek az igazságtól, és tévelygésbe döntenek.
Tít 1,12
az õ (a krétaiak) tulajdon költõjök, Epimenides. A költõk jósoknak is neveztettek azon lelkesedésnél fogva, melylyel beszélni vagy írni szoktak. E vers ily összefüggésben van az elõbbivel: Annál inkább ragaszkodjál az igaz tanításhoz, annál buzgóbban mûködjél a tévtanítók ellen, minthogy a krétaiak, mint tulajdon költõjök bizonyítja, romlott érzelmûek, s azért a tévtanítók által könnyebben elcsábíthatók.
Tít 1,12
oly emberek, kik csak rablásból és csalásból élnek, henyék, tétlenek, kik csak hasokat bálványozzák.
Tít 1,13
Azért komolyan és élesen tanítsd õket, hogy a tévtanítók által az üdvös, igaz tanítmánytól el ne hagyják magokat vonatni.
Tít 1,14
A zsidó-mesék alatt Pál a késõbbi zsidók angyaltanát érti (Tim. I. 1,3.4.); Megjegyzendõ, hogy az apostol nem tiltja átalán az emberi parancsokra való hallgatást, hanem csak oly parancsokról szól, melyek az igazságtól eltérnek (Jerom. ar. sz. Ján.).
Tít 1,15
Értelme, összefüggésben az elõbbivel, ez: E hamis tanítók tiltják a házasságot, némely eledelt tisztátalannak tartanak, de hol az embernek belseje, érzülete, lelkiismérete tiszta, ott semmi külsõ nem szennyezheti be õt; a hol ellenben az érzés és lelkiisméret tisztátalan, ott minden tisztátalan lesz, a mennyiben a bensõleg tisztátalanok, a mit élveznek, nemcsak hogy hálával nem élvezik (Tim. I. 4,4.5.), hanem ezen fölül gonosz kivánságuknál fogva azzal visszaélnek, s így megfertõztetik. Vesd össze: Máté 6,22. 15,11–20. Luk. 11,34–36.
Tít 1,16
Mások szerint: makacsok, engedetlenek.
Tít 2
Tít 2,1
másképen cselekedjél, mint a tévtanitók (Tít. 1,14–16.).
Tít 2,2
érettek, megállapodottak.
Tít 2,2
A görög szerint: mértékletesek, vagy, szerények.
Tít 2,3
ruházatra, beszédre, járásra, szóval egész életmódra nézve.
Tít 2,3
a házikörben a gyermekeket, unokákat, szolgálókat.
Tít 2,5
a pogányoktól és zsidóktól, kik, ha amazok másként viselik magokat, azt mondhatnák, hogy az evangéliom az ily helytelen viseletet parancsolja vagy megengedi. Lásd Rom. 2,24. Tim. I. 6,1.
Tít 2,6
erkölcsösek, jó rendtartók mindenben.
Tít 2,8
Lásd Tim. I. 1,9.10.
Tít 2,10
Lásd Tim. I. 6,1. s követk.
Tít 2,11
Igy tanítsd mindnyájokat, szolgákat úgy mint szabadokat, öregeket mint ifjakat, férfiakat mint asszonyokat; mert stb. (ar. sz. Ján. Jerom. Cornel.).
Tít 2,11
a kereszténység kegyelemteljes tanitása (10. v.) vagy az Isten megtestesülésének kegyelme (Jerom.). A görög szerint: a mi Istenünk üdvözítõ kegyelme. Lásd János 1,16.17.
Tít 2,12
ez a tanítás, vagy, az emberré lett Isten.
Tít 2,12
az istentelenségrõl, t. i. a hitetlenségrõl, midõn az Istent méltóképen nem tiszteltük, vagy benne épen nem hittünk; és a világi kivánságokról, t. i. a testi vágyakról, a rendetlen pénz- és gazdagság-, tisztesség- és dicsvágyról (Bernárd.).
Tít 2,12
józanul magunk iránt, igazán embertársaink iránt, ajtatosan Isten iránt (Bernárd). Józanok, erkölcsösek vagyunk, ha magunk iránt, – igazak, ha embertársaink iránt, – ajtatosak, ha Isten iránt minden kötelességeinket teljesítjük. Az apostol itt az egész erkölcstant összefoglalja.
Tít 2,13
a reménylett örök boldogságot, vagy az örök boldogságot, mint reményünk tárgyát.
Tít 2,13
Jézus Krisztus itt a keresztények nagy Istenének és Üdvözítõjének mondatik. Ez a vers egyik világos bizonyítéka Jézus Krisztus istenségének. A „nagy Isten“ alatt az Atya semmi esetre sem értetik, mert a nagy Isten eljövetelérõl van szó, mi az egész új szövetségben sehol az Atyának, hanem mindenütt csak a Fiúnak tulajdoníttatik. (Jerom. Teod. Ar. sz. Ján. Teofil.).
Tít 2,13
Lásd az Úr eljövetérõl Máté 24,36.
Tít 2,14
Lásd János 10,18.
Tít 2,14
Lásd Rom. 3,25.
Tít 2,14
Lásd Efez. 5,27.
Tít 2,14
lelki tulajdonúl, mint egykor Izrael népe az õ földi tulajdona volt a népek között (Móz. II. 19,5.).
Tít 2,15
teljes nyomatékkal és tekintélylyel, mint ez Krisztus szolgájától várható. Ha nem engedelmeskedik valaki szelíd intésedre, mint ez az elfajúlt krétaiaknál könnyen megtörténhetik, élj fõpásztori tekintélyeddel, s annak erejénél fogva utasítsd rendre teljes nyomatékkal és szigorral.
Tít 2,15
Senkinek sincs joga tekintélyedet el nem ismerni, téged csekélyleni; de úgy is viseld magadat, hogy senkinek se legyen oka tekintélyedet megvetni.
Tít 3
Tít 3,1
Lásd Rom. 13,1.2. Tim. I. 2,1. s követk.
Tít 3,3
Annak oka, miért bánjunk minden emberrel, fõkép az eltévedtekkel és bûnbeestekkel szeliden és kegyesen, ez, mivel egykor mi is bûnösök voltunk, s Isten kegyelmére és irgalmára szorúltunk.
Tít 3,3
megtérésünk elõtt.
Tít 3,3
Lásd Efez. 2,3.
Tít 3,4
Lásd János I. 4,9. Tim. I. 1,1.
Tít 3,5
Lásd Rom. 3,24.25.
Tít 3,5
a keresztség által, melyben a Szentlélek eszközlésével újjászületünk, újjáteremtetünk. Lásd Kor. II. 5,17. Ján. 3,5.
Tít 3,6
A keresztségben, bérmálásban. A szentségek, az azokban közlött Szentlélek, eszközlik a mi megszentelésünket és megigazúlásunkat; Jézus az érdemszerzõ oka azoknak, mivel a Szentlélek malasztját és adományait õ nekünk halála által érdemelte.
Tít 3,7
hogy megtisztúlván, megszenteltetvén s megigazúlván a Szentlélek malasztja által, reményünk szerint örökösei legyünk az örök boldogságnak. A megigazúlásról kapcsolatban a megszenteléssel, lásd Rom. 1,17. 26-ik jegyz. Ily kevés szavakban (3–7. v.) adja elõ az apostol az üdvözítés egész munkáját, úgymond egy kathol. értelmezõ. A váltság szükségessé lett a romlás által, a váltság megjelent a kegyelem idejében, megrendeltetett az Atya által, véghezvitetett a Fiú által, megadatott a Szentlélekben, nem emberi érdemekre alapítva, hanem Isten irgalmára, mely az embernek osztályrésze lesz az újjászületésben, benne megigazúlást eszközõl, üdvözítvén õt a reményben. Ime itt vannak letéve alapvonásai az egész keresztény isteni tudománynak, a hit- és erkölcstannak, az Atyáról, Fiúról és a Szentlélekrõl, a bûnrõl és megváltásról, a kötelességekrõl és reményekrõl szóló tanitásnak.
Tít 3,8
Ezen, itt röviden elõadott üdvtanítás (3–7. v.) igaz, nem mese, mint a tévtanítók szóbeszéde (9. v.).
Tít 3,9
Az angyalok osztályzatáról, nemzedékérõl szóló kérdéseket. Ezzel foglalkozott az akkori bölcsészet.
Tít 3,9
Lásd Tim. I. 1,3. s követk.
Tít 3,9
Mennyi haszontalan s hiábavaló kérdéseket tárgyal a mai bölcsészet is az üdvtanitás mellõzésével.
Tít 3,10
az oly ember, ki szakadást tesz, vagy valamely felekezethez csatlakozik. Itt azon keresztény felekezetekrõl van szó, melyeket a tévtanitók képeztek; ezekkel az ép, (igaz) hitû anyaszentegyház ellentétben állott.
Tít 3,10
kerüljed, miután elõbb szeliden, utóbb szigorral rendre utasitottad, mert a további vitatkozás mitsem használ. Ha gyõztél ebben, õ további ellenszegülésre ingereltetik, ha õ vesz erõt rajtad ügyes beszédével, annál megátalkodottabb lesz, s meggyõzõdésében mást is megingathat.
Tít 3,11
az által, hogy a hitelesített tanítónak tanitásától eltér (Tít. 1,4.), az által, hogy saját véleményében megátalkodik.
Tít 3,12
Lásd a bevezetést.
Tít 3,13
Lásd Kor. I. 1,12. Úgy látszik, ezek ketten vitték a levelet Títushoz.
Tít 3,13
ide visszatérõben. A görög szerint: a törvénytudó Zénásnak és Apollonak adj gondos kiséretet (lásd el minden szükségesekkel), hogy valamiben fogyatkozásuk ne legyen.
Tít 3,14
s bárcsak ne egyedûl te gondoskodnál, hanem a többiek is, kiket mieinknek nevezünk, tennék meg, a mi tõlük kitelik!
SZENT PÁL APOSTOL LEVELE FILEMONHOZ.
Filemon, Kolossza városának elõkelõ és istenfélõ polgára volt (5–7. v.). Ennek egy Onezimus nevû rabszolgája valamely hûtlenséget követvén el, megszökött tõle, és Romába ment. Itt megismerkedett sz. Pállal, ki õt szeretettel fogadván, a kereszténységre térítette. Ez sz. Pálnak elsõ romai fogsága alatt történt, ki a rabszolgát a neki tett szolgálatért tovább is szivesen magánál tartotta volna, de mivel Filemon beleegyezése nélkül ezt tenni nem akarta, s méltónak is tartotta, hogy Onezimus bocsánatot kérjen urától; azért visszaküldötte õt ezen ajánló-levél mellett, melyben a vétkesért bocsánatot és annak visszafogadását kéri. E levélke sz. Pál fogságának vége felé iratott, mivel abban reményét fejezi ki az apostol, hogy fogságából nem sokára kiszabadúl, és Filemonnál maga számára szállást rendel, tehát Kr. u. a 63. vagy 64. év vége felé. Úgy tûnik fel itt sz. Pál, mint a felebaráti szeretet példánya, kitõl megtanúlhatjuk, hogy a hibázó szolgákkal is szelíden bánjunk, ha ezek hibáikat elismerik, és magokat megjobbítják.
EGY RÉSZ.
Filem. 1,1
a kereszténység terjesztéseért. Lásd Efez. 3,1. 4,1. Pál gyakran visszatér szomorú helyzetére (9. 25. v.), remélvén Filemont ez által inkább megindíthatni kérése teljesitésére. Ki szereti a szenvedõ kérését elutasítani?
Filem. 1,1
ki oly nagy érdemet szerzett magának a kereszténység terjesztésében. Õ ír és kér velem együtt.
Filem. 1,1
Igy neveztethetett Filemon a keresztények iránt kitûntetett jótékonyságaért (7. v.), ha nem viselt is egyházi hivatalt.
Filem. 1,2
Ar. sz. János és Teodoret szerint, – Filemon nejének. A keresztények egymás között mindnyájan testvérek, mert mindnyájan Isten fiai (Ján. 1,12.).
Filem. 1,2
Arkippus helytartója volt Epafrasnak, a kolosszai püspöknek, ki akkor szintén Romában vala. Lásd a bevezetést a kolosszai levélhez, és Kol. 4,17. Küzdõtársnak neveztetik, mivel õ is sokat szenvedett a kereszténységért.
Filem. 1,2
Ezalatt vagy Filemon háznépe értendõ, vagy a keresztényeknek egy társasága, mely az õ házában szokott vala istenitiszteletre egybegyûlni. Lásd Rom. 16,5.
Filem. 1,5
mely tevékeny, a szeretetet magában foglaló hittel vagy a keresztényekhez, midõn õket fölsegíted. Az apostol igen alkalmasan kezdi levelét hálaadással Istenhez Filemon tevékeny kereszténységeért, mert ez által, bár szavak nélkül is, kijelenti ezt: Épen mivel oly szeretettel bírsz, fogadd vissza most is megjobbúlt rabszolgádat.
Filem. 1,6
úgy, hogy mindnyájan elismerik a jócselekedeteket, melyek nálatok teáltalad vitetnek véghez keresztény érzületbõl, mi által kitûnik, hogy a te igaz, tevékeny hited közös velem és minden jó kereszténynyel (Teofil.).
Filem. 1,7
Hálát adok Istennek (4. v.), mert stb.
Filem. 1,7
hogy a szorongatott keresztények szivökben vigasztalást nyertek a segély által, melyet nekik szükségökben nyujtottál (Teofil).
Filem. 1,8
megemlékezvén szeretetedrõl.
Filem. 1,8
habár, mint Krisztustól rendelt apostol, jogosan és bízvást parancsolhatnék neked.
Filem. 1,9
te is öreg vagy, és azért méltányos, hogy nem parancsoló, hanem kérõ hangon forduljak hozzád (Anzelm. Jerom. Teofil.). A görög szerint …kérlek: én, a ki olyan vagyok, én, az öreg Pál, de ki most stb. Pál akkor mintegy hatvan éves lehetett.
Filem. 1,10
kit fogságom alatt térítettem a kereszténységre. Vesd össze: Kor. I. 4,15.
Filem. 1,11
ki neked elszökése elõtt kárt tett (18. v.), most pedig megtérése után annál hívebb szolgád lesz, és nekem is használni fog, a mennyiben tehetségéhez képest terjeszteni fogja a kereszténységet, mint már fogságomban is kezemre szolgált. Pál itt Onezimus nevére czéloz, mi „hasznost“ jelent.
Filem. 1,12
mint enmagamat.
Filem. 1,14
hogy ne látszassék, mintha az ez által nyerendõ jótéteményt tõled kierõszakoltam volna, hanem hogy önként tedd meg, a mit kivánok, t. i. hogy õt szeretettel fogadd, és mentsd fel minden büntetéstõl (12. 17. v.).
Filem. 1,15
megbocsáthatod a nagy hibát, és teljesítheted kérésemet; mert talán stb.
Filem. 1,15
mert talán azért engedte meg Isten, hogy tõled rövid idõre elszökjék, hogy csakhamar, mint keresztény, annál hívebben szolgáljon neked, s mindörökre hitrokonod lehessen (Ar. sz. Ján. Oecumen. Teofil.). Pál mondja „talán,“ mert meglehet, hogy Onezimus más úton is eljutott volna az igazság ismeretére.
Filem. 1,16
Lásd Tim. I. 6,2. A görög szerint: hanem szolgánál nagyobbat, mit szeretett stb.
Filem. 1,16
sõt inkább kedvesebbnek kell lennie elõtted, mivel mind testi (külsõ) mind lelki (belsõ) kötelékkel van hozzád csatolva; testivel, a mennyiben házadbeli, szolgád; lelkivel, a mennyiben Krisztusban és Krisztussal van egyesûlve, keresztény.
Filem. 1,19
azt nem is akarom említeni, hogy te tenmagad tulajdon személyeddel vagy adósom, a mennyiben a kereszténységre én térítettelek. De, akarja Pál mondani, e visszatérítés nélkül is teljesítened kell kérésemet; mert te nekem sokkal többel vagy adósom.
Filem. 1,20
szerezd meg nekem e keresztény örömet.
Filem. 1,23
Lásd Kolossz. 1,7. 4,12.
Filem. 1,24
az evangelista.
Filem. 1,24
Lásd Apost.cs. 27,2. Kolossz. 4,10.
Filem. 1,24
Lásd Tim. II. 4,9.
Filem. 1,24
az evangélista.
SZENT PÁL APOSTOL LEVELE A ZSIDÓKHOZ.
A zsidók vagy héberek alatt itt nem a hitetlen, vagy a keresztény hitre tért zsidókat kell átalán értenünk, hanem az utóbbiakból azokat, kik Palesztinában laktak, a héber (tulajdonképen az aramei) nyelvet beszélték, bár elõttök ismeretes volt a görög is; mert e levél szerzõje olyan keresztényekhez szól, kiknek a zsidó istenitisztelet szemök elõtt volt, ilyenek pedig csak a Palesztinában lakozó zsidókból lett keresztények voltak. Valamint pedig az ily keresztények átalán nagy elõszeretettel ragaszkodtak atyáik törvényéhez, szertartásaihoz, szokásaihoz, sõt némelyek közõlük annyira mentek, hogy azt állították, miszerint a keresztény nem is üdvözûlhet, hacsak a zsidó szertartásokat össze nem kapcsolja a keresztény hittel: úgy különösen e hiedelemben azon zsidóból lett keresztények voltak, kik az igéret földén laktak. Ezek látták, hogy Zsidóország és annak vallási szerkezete folyvást fennáll, a levitai istenitiszteletnek fénye és pompája mindig szemeik elõtt volt, így annál inkább megerõsödhettek azon véleményben, hogy a zsidóvallás meg nem szûnhetik, hanem a kereszténységgel kell egygyéolvadnia. Sõt nemcsak azon kisértetben voltak, hogy az ó törvényt túlbecsüljék: hanem azon veszedelemben is forogtak, hogy a zsidóvallásra egészen visszatérjenek, és a kereszténységet megtagadják. Erre azon üldözések és szorongatások is vihették õket, melyeket a zsidóktól kellett szenvedniök. Mindjárt kezdetben a zsidók mindent elkövettek, hogy az elõttök annyira gyûlölt keresztények felekezetét elnyomják, mint az apostolok cselekedeteinek könyve tanúsítja, és a szorongatások, melyekkel a keresztényeket üldözték, mindinkább növekedtek. Sokan a keresztények közõl, a mint e levélbõl kitûnik, a sokaság látványára meggyaláztattak és kínoztattak, sokan minden vagyonukból kipusztíttattak (10,32–34.), s még csak a makkabeusi korszak kinzásai hiányzottak (11,34–39.), hogy a keresztények gyötrelmes állapota a legmagasabb fokra emelkedjék. Minthogy tehát részint nyomasztó állapotuk miatt, részint pedig azon nagy ragaszkodásnál fogva, melylyel az ó szövetség szertartásaihoz viseltettek, a hittõl való elszakadás veszedelmében forogtak: sz. Pál e levelet írta hozzájok, melyben részletesen fejtegeti ama viszonyt, mely az ó és új törvény között létezik, hogy õket ekkép a zsidóvallásra való visszaeséstõl megóvja. E végbõl összehasonlítja az ó szövetségi istenitiszteletet a keresztény hittel; megmutatja, hogy ez utóbbi az õ szerzõjénél, az Isten Fiánál és az ettõl adott kegyelemszereknél fogva, hasonlíthatlanúl fölségesebb és dicsõbb, mint a zsidó vallás; az ó szövetség szent könyvei magok arra mutatnak, hogy az egész ó szövetség minden szertartásaival, rendeleteivel és szokásaival együtt csak elõképe volt egy sokkal fölségesebbnek; és miután Krisztusban és az õ szellemi religiojában ama fönségesebb megadatott, minden erejét és jelentõségét elveszti az, mi erre csak elõkészület volt; az áldozatok, az engesztelés napjai, a véres áldozat-oltárok, fõpapok mind megszûntek, mivel ezek sokkal fölségesebb módon, már nem érzékileg és csak egy idõre, hanem szellemileg és örökre lõnek életbe léptetve a kereszténységben. Ezen igazságot eképen fejtegeti a szent szerzõ: Valamint Krisztus sokkal fölségesebb az angyaloknál, úgy az evangéliom is annyival jelesebb az ó törvénynél; és, ha Istennek azon törvényétõl, melyet angyalok által hirdetett, elszakadni oly nagy bûn volt, mennyivel nagyobb bûn megvetni az evangéliomot, melyet maga az Isten Fia hirdetett (1,2.). Minél nagyobb Krisztus, a Fiú, Mózesnél, a szolgánál, annál nagyobb az evangéliom is az ó törvénynél; mely igen nagy bûnt követ el tehát, ki Krisztustól elszakad! (3–4,13.). Minél fönségesebb Krisztus, a fõpap, Áronnál, a fõpapnál, annál magasztosabb az evangéliom az ó törvénynél, és azért rettenetesség azt megvetni (4,14–10,31.). Buzdítja a híveket, hogy legyenek állhatatosak a hitben és reményben (10,32–12,12.), inti õket, hogy óvakodjanak az elszakadástól (12,13. végig.). – Ki legyen e levél szerzõje, a fölött az õskorban kevésbbé vetekedtek, mint az ujabb idõkben. A görög egyházban mindig átalános volt a meggyõzõdés, hogy e levelet sz. Pál írta; hasonlóképen vélekedtek a nyugati egyházban is, és mint sz. Ágoston és Filasztrius bizonyítja, csak némelyek haboztak ez iránt, ámbár ezek is úgy tekintették e levelet, mint mely valóban isteni, és a Szentlélek ihletésébõl származott. Midõn azután a negyedik és ötödik évszázadban a hippói, kartágói és római zsinatokban az apostoli hagyományok nyomán a szent könyvek jegyzéke megállapíttatott, s ebben a zsidókhoz írt levél is sz. Pál levelei közé számíttatott, a nyugati egyházban is megszûnt minden véleménykülönbség, és csak az újabb idõkben találtattak némelyek, kik ez egyetemes véleményt meg akarták rendíteni, de minden okoskodásaik annak csak szilárdítására szolgáltak. Hogy sz. Pál e levelet eredetileg görög nyelven írta, világosan kitûnik annak belsõ mivoltából, a folyékony irályból, a kerek mondatokból, különösen pedig az ó szövetségi szentírásnak abban elõfordúló helyeibõl, melyek nem a héber szöveg, hanem a görög fordítás szerint idéztetnek. Iratott pedig még Jerusalem pusztúlása elõtt, mivel a zsidó isteniszolgálat úgy fordúl elõ benne, mint még fennálló (8,4. s követk. 9,6. s követk. 13,10. s követk.), és hihetõleg az apostol elsõ romai fogságának vége felé (13,23.); e levelet pedig vagy Romában írta, vagy Olaszországnak valamely más városában (13,24.), hol sz. Pál az õ kiszabadúlása után tartózkodhatott.
Zsid 1
Zsid 1,1
különféle idõkben, és máskép az õsidõben, máskép a patriárkák idejében, máskép a törvény idejében, máskép a próféták idejében. Mindig egy és ugyanzon religio volt az, melyet Isten az embereknek kijelentett, csak iránya volt különbözõ; ezt tudniillik az emberiségnek korszerû igényeihez és szükségleteihez alkalmazkodott, s fokonkint haladt elõre mindegyre tökéletesebben az isteni kijelentés fejlõdésében. (Lásd a bevezetést az evangéliomokhoz.) Mások szerint a „sokféleképen“ a közlés módjára vonatkozik, mely különféle volt, t. i. majd álmok, majd jelenések, majd közvetlen sugallat (Móz. IV. 12,6–8.) által, majd fenyegetve, majd büntetve, majd szeretettel igérve.
Zsid 1,1
a prófétai lélekkel megáldott férfiak által (Luk. 1,70.), Ádám, Noé, Ábrahám, Mózes, Dávid, Izaiás és a többi szent próféták által.
Zsid 1,2
a legutóbbi kijelentést e (messiási) napokban adta. Azért neveztetik a messiási idõ utolsónak (Izai. 2,2. Apost.cs. 2,17.). Ebben nyerte a kijelentés utolsó és legtökéletesebb kifejlését a földön.
Zsid 1,2
A Fiú alatt itt nem a megtestesûlése elõtti, hanem az utáni Ige, a testté lett Ige, Istennek emberré lett Fia értendõ; mert csak ez szólott utolsó idõben az emberekhez. A sz. szerzõ itt részletesen fejtegeti a Fiú magas méltóságát, hogy ezzel megmutassa, mennyire túlhaladja dicsõségben az õ kijelentése, az evangéliom, mind az elõbbi kijelentéseket. Megmutatja, hogy a Fiú különösen mily fönséges minden angyalok fölött, s épen ezért az õ kijelentése mennyire fölûlemelkedik a mózesi törvényen, a mennyiben ez csak angyalok eszközlése által adatott (Zsid. 2,2. Apost.cs. 7,53. Galat. 3,19.).
Zsid 1,2
kit, a mennyiben ember is, minden emberek (Zsolt. 2,8.) és angyalok (Efez. 1,21.) urává rendelt (lásd Máté 28,18. Ján. 13,3.); ki mindazon lelki javakkal bír, melyekkel az Atya, s ki azért nekünk meg is adhatja mindazt, mire szükségünk van, hogy üdvözûljünk. Örökös, a szentirási szólásmód szerint, annyi, mint úr; mert az örökös teljes uralmába és birtokába lép örökségének.
Zsid 1,2
Lásd Ján. 1,2. Az írás nyelvén mély értelmûleg fejeztetik ki a világ oly szóval, mely egyszersmind az idõket is jelenti, mivel a térség idõ nélkül nem képzelhetõ.
Zsid 1,3
fénybõl lett fény (Ján. I. 1,5. Bölcs. 7,25.26.29. Ján. 8,12.). Az Atya Isten az õsfény, melybõl a Fiú mintegy kisugárzik.
Zsid 1,3
a megjelenõ hasonkép, az Atya meg nem jelenõ isteni valójának képmása (Filip. 2,6.).
Zsid 1,3
A görög hozzáteszi: önmaga által, kereszthalála által, mely arra magában véve legtökéletesebb erõvel bírt.
Zsid 1,3
mint ember is részt vesz az isteni kormányzatban (Máté 20,21. Márk 16,19.).
Zsid 1,4
ki, mivel az Isten jobbján ül, annál dicsõbb és hatalmasabb az angyaloknál, mennél magasabbra emeli õt ezeknél már neve is.
Zsid 1,5
Melyik angyalt nevezte Isten öröktõl fogva szûlt Fiának? (Ágost. ar. sz. Ján. Teofil. Anzelm. Tamás). Lásd a fönebbi szavakról Zsolt. 2,7.
Zsid 1,5
E szavak egyenesen ugyan Salamonra vonatkoznak, de magasb értelemben, Krisztusra, mint Isten Fiára. Lásd értelmezését Kir. II. 7,14.
Zsid 1,6
itéletre leendõ jövetelekor.
Zsid 1,6
Lásd Kolossz. 1,15.18.
Zsid 1,6
kik akkor majd vele megjelennek (Tessz. II. 1,7.). E szavak a Zsolt. 96,7.-bõl vétettek, hol Isten és a Messiás országáról van szó. Lásd ott e zsoltár teljes értelmezését.
Zsid 1,7
Az angyalokra nézve azt mondja ugyan Isten az irás e helyén (Zsolt. 103,4.), hogy õket eszközökûl használja s nekik szélgyorsaságot s tüzerõt ad parancsai teljesitésére, de hasonlíthatlanúl nagyobbat mond a Fiúról. Lásd a követk.
Zsid 1,9
Fiához pedig így szól: Oh Isten! országod, melyet te, mint Messiás alapítasz, örökkévaló ország, az igazság országa, te vagy a legtökéletesebb igaz; azért nagyobb lesz a te boldogságod, mint társaidé. A társak itt egyenesen az emberek (Rom. 8,29.), de egyszersmind az angyalok is, kik szintúgy az õ országához tartoznak (14. v. Tessz. II. 1,7.). Lásd e hely bõvebb értelmezését Zsolt. 44,7. s követk.
Zsid 1,10
mondja felõle az írás.
Zsid 1,12
A görög szerint: összegöngyölöd.
Zsid 1,12
Az ég és föld tehát nem semmisûlnek meg, hanem csak átváltoznak, megújúlnak. Lásd Péter II. 3,10–31. Rom. 20,21.
Zsid 1,12
Ezen igék (10–12. v.) a Zsolt. 101,26–28. verseiben vannak. Ott azok Jehovához, a magát Izrael elõtt kijelentõ Istenhez mondatnak. Ez pedig nem más, mint épen az Isten Fia, ki az új szövetségben Úrnak neveztetik. Lásd Ezekiel 1,4. és a jegyz.
Zsid 1,13
míg ellenségeidet lábaidhoz vetem, neked meghódítom. Melyik angyalnak engedett az Isten részt a kormányzásban? A fönebbi szavakat az Isten mondja Zsolt. 109,1. a Messiáshoz. Lásd Máté 22,44. is.
Zsid 1,14
Az angyalok nem uralkodnak, mint a Fiú; õk csak szolgálattevõ lelkek, kiket Isten, mint szolgáit, küldi ki, hogy az embert üdvösségére segítsék. Lásd Tób. 5. r. 3-ik jegyzet.
Zsid 2
Zsid 2,1
Hitünk szerzõjének fönséges méltóságaért (Zsid. 1,2–14.).
Zsid 2,1
A görög szerint: figyelnünk.
Zsid 2,1
nehogy oly edényekhez legyünk hasonlók, melyekbõl kifut s elenyészik, a mi azokba öntetett; nehogy a kereszténység isteni tanitmányától megfosztassunk, s így elveszszünk (ar. sz. Ján. Teofil.). Lásd Sirák 21,17.
Zsid 2,2
a mózesi törvény, mely angyalok eszközlése által lõn kihirdetve. Lásd Apost.cs. 7,53. Galat. 3,9.
Zsid 2,2
ha már a mózesi törvény oly tekintélyt és érvényt nyert Isten akaratából, hogy annak minden megszegése méltó volt büntetésre s meg is büntettetett.
Zsid 2,3
ily üdvözítõ tanítmányt, minõ a kereszténység.
Zsid 2,3
hallották az apostoloktól, a szem- és fültanúktól.
Zsid 2,4
Lásd Márk 16,17.18.20. Apost.cs. 8,8.
Zsid 2,4
Lásd Kor. I. 12,4.
Zsid 2,4
az Atya Isten akarata szerint. Az egész váltságmû mindig visszavitetik az Atya akaratára, örök végzésére; de az Atya akarata egyszersmind a Fiú és Szentlélek akarata is volt. Lásd Ján. 4,34.
Zsid 2,5
E vers okát adja az imént felhozott eszmének, hogy t. i. a keresztény üdvtanítmányt maga az Úr hirdette, az apostolok és a Szentlélek megerõsítették, mivel a keresztény korszakban nem az angyalok lesznek többé a kijelentés közvetítõi, eszközlõi, mint voltak az ó szövetségben, hanem közvetlenûl csak maga a Fiú és Szentlélek. A jövendõ világ alatt, az akkori nyelvszokás szerint, a keresztény korszak, a messiási, a keresztény világ értendõ, s ez nem csupán földi létezésében, hanem mennyei bevégzettségében is (lásd Zsid. 12,22. s követk. Efez. 1,10.21–23.).
Zsid 2,6
Az apostol itt bebizonyítja a Zsolt. 8,5. s követk. verseibõl, hogy a jövendõ világban, a földi és mennyei anyaszentegyházban Krisztus uralkodik, hogy minden õ neki van alávetve. E zsoltárban ugyan tulajdonképen az újjászületett ember dicsõségérõl és uralmáról van szó átalán, de egyszersmind és különösen Krisztus uralma és dicsõsége ott együtt tárgyaltatik; mert a mi egyes újjászületett emberrõl mondatik, az, magasb értelemben, annak fejérõl, Krisztusról, értendõ. Lásd a zsoltár részletes magyarázatát.
Zsid 2,6
Mily kegyelemmel tekintettél Krisztus emberiségére.
Zsid 2,8
Te az ember fiát, Krisztust csak egy idõre, az õ földi emberi életében, kínszenvedésében és halálában tetted kisebbé az angyaloknál, de föltámadása után dicsõséggel és tisztességgel koronáztad meg, úgy, hogy ez idõtõl minden alája van vetve. Az alája vettetés itt kezdõdõ, az örökkévaló országban bevégzett. Lásd a követk.
Zsid 2,8
E zsoltárhely, akarja az apostol mondani, bizonyítja, hogy az ember fiának a jövendõ világ is alája van vetve; mert, mivel ott mondatik, hogy minden alája vettetett, tehát a jövendõ világnak is alája kell vetve lennie.
Zsid 2,9
Most ugyan a keresztény világban e földön, a vitézkedõ anyaszentegyházban még nem látható az õ egyetemes uralma; mert a halál még gyakorolja jogát, a sátánnak is van még hatalma, habár valósággal mind a kettõ legyõzetett, és még sokan lázadnak föl az õ uralma ellen, de mi mégis látjuk hitünk szemeivel Krisztust, ki, hogy halálának kegyelmében mindenkit részesítsen, emberi élet, szenvedés és halál által magát kisebbé tette az angyaloknál; mi látjuk Krisztust dicsõséggel és tisztességgel megkoronázva föltámadásában és mennybemenetében, mit õ az által érdemelt meg, hogy halált szenvedett; és ebbõl következtethetjük, hogy egykor mennyei országa kezdetén mindent, halált, sátánt, s minden ellenséget hatalma alá vet, hogy valamint önmagát, úgy mindenkit halálból életre, függésbõl uralomra fog emelni (Kor. I. 15,26.).
Zsid 2,10
Ez ama szavakra vonatkozik: „mivel Isten kegyelme szerint mindenekért megízlelte a halált“, vagy: „a halál szenvedéseért.“ Pál ugyanis bõvebben fejtegeti, miért alázta meg Jézus magát annyira, s miért szenvedett halált? Krisztus szenvedések által ment halálra, mert illõ volt, hogy az Atya, ki mindennek õs-oka és végczélja (Rom. 15,6.), miután öröktõl fogva elvégezte, hogy sok fiakat vigyen az örök dicsõségbe, – saját Fiát, mint azok Megváltóját és vezérét, ugyanazon úton vezesse a dicsõségbe, melyet nekik, mint bûnösöknek, kellett volna megtenniök, ha nála nélkül megtehették volna; mert ha valamely testvér jótáll többi testvéreiért, mindazt teljesítenie kell, mire ezek kötelesek, ha megtehetnék. Az alap Krisztus és az emberek közötti testvériségen nyugszik, melyet épen ezért Pál alább bõven fejteget.
Zsid 2,11
mert Krisztusnak, ki halála által a bûnös embereket tisztákká és szentekké teszi, és az embereknek, kik megszenteltetnek, egyetemben Krisztusnak és az embereknek egy és ugyanazon atyjok van, – az Isten, természetesen azon különbséggel, hogy Krisztus természet szerint Fia az Istennek, az emberek pedig csak kegyelembõl fiai (Ambr. Anzelm. ar. sz. Ján.).
Zsid 2,12
Igy szól Krisztus Zsolt. 21,23. mely zsoltár Krisztus kínszenvedését és halálát tárgyazza. Lásd annak értelmezését.
Zsid 2,13
mi az Isten oltalmában és segélyében bízunk. E vers értelme: Krisztus hasonlóvá lett az emberekhez, s úgy cselekedett, mint azok egyike, midõn, mint istenfélõ emberek szoktak tenni a szenvedésben, õ is az Isten segélyében bízott. A fönebbi két idézetet tulajdonképen Izaiás próféta mondá (8,17.18.), midõn reményt adott, hogy Júda meg fog szabadíttatni elleneitõl; de azzal egyszersmind Krisztus érzületét is kifejezi, ki Istenben az õ Atyjában bízott, hogy segélyére lesz váltságmûve véghezvitelében.
Zsid 2,15
A 14. és 15. v. értelme ez: Mivel a gyermekek, kik dicsõségre valának viendõk (10. v.), és már ennyiben is Krisztus testvérei voltak (11–13. v.), gyarló emberi természettel bírtak, Krisztus is részesévé akart lenni e természetnek, hogy szenvedhessen és meghalhasson, halála által az ördögöt, ki által a bûn és halál jött, legyõzhesse, és megválthassa azokat, kik egész életökön át a bûn rabságában nyögve, mind az ideig- mind az örökkévaló haláltól rettegnek. – A test és vér jelölik az emberi természetet, s egyszersmind az emberi gyarlóságot és halandóságot (Galat. 1,16. Efez. 6,12.). Miután a halál a bûn következménye (Rom. 5,12.), és a bûn az ördög által jött e világra (Móz. I. 3. r.), így mondható, hogy ennek uralma volt a halálon. Krisztus elvette a bûnt, mivel annak büntetését magára vette, s az embereknek kegyelmet szerzett szent életre; ez által a sátán és a halál hatalmát is elvette (Kor. I. 15,54.).
Zsid 2,16
mert Krisztus nem az angyalok, hanem a hivõ emberek üdvözitésére jött; tehát emberi testre van szüksége. Lásd a követk. A görög szerint: Mert valóban nem az angyaloknak jött segítségökre, hanem stb. Ábrahám ivadéka alatt azon emberek értendõk átalán, kik hisznek, mint Ábrahám hitt, az õ lelki maradékai (Galat. 3,7.20–29.). Krisztus ugyan minden emberekért vállalta fel a váltság munkáját, de valójában mégis csak a hivõkért, mivel a hitetlennek nincsen Krisztusa.
Zsid 2,17
mi az emberi természethez tartozik.
Zsid 2,17
tulajdon tapasztalásából ismervén az emberi gyengeséget és gyarlóságot. Krisztus ugyan ismerte szükségeinket, mielõtt maga tapasztalta volna; de mióta magán is tapasztalta, nem kételkedhetünk, hogy részvéttel van irántunk, és kész rajtunk segíteni.
Zsid 2,17
ki tisztét buzgón teljesíti.
Zsid 2,18
mivelhogy az inségben és szenvedésekben maga is megkisértetett, könnyebben segíthet a megkisértetteken, mivel ezek benne annál inkább bíznak (lásd az elõbbi jegyzetet).
Zsid 3
Zsid 3,1
mivel Krisztus irgalmas és hû fõpap (Zsid. 2,17.18.).
Zsid 3,1
megszentelt (Zsid. 2,11.) és szentségre törekvõ keresztény társaim.
Zsid 3,1
kik azok közõl vagytok, kiket Isten az õ evangéliomára és az örök üdvösségre meghivott.
Zsid 3,1
Krisztus maga nevezi magát az Atya küldöttének (Ján. 5,37.).
Zsid 3,1
kit mi vallunk, és ne hagyjátok magatokat a mózesi fõpapság külfényétõl elcsábittatni, hogy Jézustól elszakadjatok (lásd a bevezetést).
Zsid 3,2
ki hív az Atya Isten elõtt, ki õt rendelte, tisztét, mint engesztelõ fõpap teljesíti; mint Mózes is az Isten egész házában, azaz, Izrael egész népe között, kötelességét hûn teljesítette. Isten háza alatt itt a szent község értendõ, mint Pál 6. v. maga értelmezi. Mózesre vonatkozólag az izraelita község. A ki (akarja tulajdonképen az apostol mondani) legalább is annyira becsülendõ, mint Mózes, mivel épen oly hû, mint Mózes, sõt még sokkal többre becsülendõ. Lásd a követk.
Zsid 3,3
Ez ama szavakra vonatkozik: „nézzetek Jézusra.“ Figyelmezzetek Jézusra, nem Mózesre, mert amaz sokkal nagyobbra becsülendõ, mint emez.
Zsid 3,3
Jézus nagyobb dicsõségre emelteték az Atya Istentõl, mint Mózes; minthogy t. i. õ épitõje Izrael községének, és az épitõ mindig több, mint épitménye, azért Jézus nagyobb dicsõségre is méltó, mint az izraelita község, tehát mint Mózes is, ki csak egy része, alap- és szegletköve volt azon épûletnek (Ar. sz. Ján. Teodor. Teofil.). Krisztus az izraeli község épitõjének neveztetik, mert õ, az Isten Fia, jelent meg az ó szövetségben Izrael népének, angyalok által nyilatkoztatván ki magát (Zsid. 2,2.), és a törvényt, a vallási és államintézvényt adta. Benne, mint minden élet kútfejében, éltek az ó szövetségi jámborok is (lásd Ezekiel 1. r. és a jegyz.).
Zsid 3,4
Mert minden háznak van építõje, tehát Izrael községének is; ennek épitõje Krisztus, az Atya pedig az õs-alap, ki mindent a Fiú által teremtett, ki az izraeli községnek is Fia által adott lételt és fennállást.
Zsid 3,6
Mózes hû volt az Isten házában (2. v.), de csak oly minõségben, mint szolga, ki megbizatott, hogy Isten akaratának tanúja, hirdetõje legyen; Krisztus ellenben mint Fiú, ura házának. – A Fiú az Úr, mert Atyja örököse (Zsid. 1,2.). A görög szerint világosabban: mint fiú van annak háza fölött.
Zsid 3,6
mely ház, mely szent község (6-ik jegyz.) most a keresztény korszakban mi vagyunk itt ez életben (Efez. 2,21.), és ott örökkévalóságban (Jel. 21,12. s követk.), ha kitartók leszünk a reményben, mely nekünk oly dicsõt igér. A remény itt magában foglalja a hitet és szeretetet; mert csak annak van alapos reménye, hogy az örök boldogságot megnyeri, a ki hiszen és szeret. A görög szerint: ha a bizodalmat és a reményt, melylyel dicsekszünk, mindvégig stb.
Zsid 3,7
mivel Jézus annyival fölségesebb Mózesnél, maradjatok hívek Jézushoz (1. v.), és ne keményitsétek meg sziveiteket stb.
Zsid 3,7
Zsolt. 94,8. s követk. versekben. Az apostol arra használja itt e zsoltár szavait, hogy olvasóit megóvja a hitbeli elszakadástól.
Zsid 3,8
mint egykor Meribánál a kisértet napján, a pusztában, hol az izraeliták víz hiánya miatt Isten iránt ellenszegûlõknek mutatkoztak (lásd Móz. II. 17,7. Móz. IV. 14,22.).
Zsid 3,9
hol atyáitok kétkedtek, vajjon segíthetek-e a vízhiányon, holott, mióta kijöttek Egyiptomból, tanúi voltak nagy csodatételeimnek és szeretõ gondoskodásomnak.
Zsid 3,10
azaz: látták kijövetelök után az elsõ évben, mikor e kisértés történt, és mind a többi években, melyeket a pusztában töltöttek. Némely kéziratok kihagyják e szót „azért“, és így kötik össze: Negyven esztendeig boszankodtam e nemzedékre stb. Ily összefüggésben vannak e szavak a zsoltárban és alább 17. v. is.
Zsid 3,10
mindig ellenszegülõk, elforditják tõlem szivöket más dolgokra.
Zsid 3,11
Nem lesznek nyugodt birtokában Kánaán földének. Lásd a 17. v.
Zsid 3,13
míg a kegyelem és üdv napja, míg az élet ideje tart. Lásd Zsolt. 94. 4-ik jegyz.
Zsid 3,13
lelki érzéketlenségbe ne essék a bûn csábitó ingere által, s abban meg ne maradjon.
Zsid 3,14
részesek vagyunk mindenben, mit Krisztus adott és igért.
Zsid 3,14
a kezdetleges alapon, a kezdetleges élõ hitben, mi az õ munkája. Mások szerint: a kezdett bizodalomban (lásd a 11-ik jegyz.). Mások szerint: a kezdett állandóságban.
Zsid 3,15
Az apostol visszatér a fönebbi zsoltárszakaszra, részletesen fejtegeti azt, és intelmeket csatol ahhoz.
Zsid 3,16
az õ szavát, intéseit, fenyegetéseit, igéreteit.
Zsid 3,16
nem Józue, Káleb (Móz. IV. 14,30. 26,64. s követk.), nem több istenfélõ asszonyok (Móz. IV. 1,2.), nem az ifjú nemzedék (Móz. IV. 14,31.). Tehát, akarja Pál mondani, ti is tehettek kivételt, s hivõk és engedelmesek maradhattok.
Zsid 3,17
A többiek megkiméltettek, ti is meg lesztek kimélve, ha a hitben megmaradtok.
Zsid 3,18
Lásd a 10. v. 17-ik jegyz.
Zsid 4
Zsid 4,1
az örök nyugodalomba Istennél, melynek Kánaán békés birása csak elõképe volt (Zsid. 3,11.). Az apostol itt megmutatja, hogy a hivõknek ezen örök nyugodalmat kell várniok (2–10. v.).
Zsid 4,2
mert az igéret, melyet Izrael fiai az igért föld birásáról nyertek (Móz. II. 3,17.), nekünk is szól. E földi nyugodalomban t. i. egyszersmind a mennyei is meg van igérve.
Zsid 4,2
a nyert igéret.
Zsid 4,2
Tehát, akarja az apostol mondani, nekünk is hinnünk kell, ha azt akarjuk, hogy az örök nyugodalom igéretének részesei legyünk; mert csak stb. (3. v.).
Zsid 4,3
Zsolt. 49,11. Zsid. 3,11.15. A szerint, a mint a hitetlenekrõl mondotta, hogy nem mennek be az õ nyugodalmába. Minõ nyugodalom ez, megfejtik a következõ szavak.
Zsid 4,3
és pedig azon örök nyugalomba Istennél, melyet a végbevitt munka után nyerünk (10. v.), mint Isten is megnyugodott, miután a világot megteremtette. Pál megfejti ezen szavakkal, hogy nem azon nyugalmat érti, melyet Izrael fiai Kánaán földének békés birása által nyertek, hanem az örök boldogságot, melyet Isten élvez véghetetlenûl.
Zsid 4,4
Móz. I. 2,2.
Zsid 4,5
Zsolt. 94,11.
Zsid 4,5
Pál e szentirási két helybõl megmutatja, hogy a földi nyugalmon kivül Kánaán földén, még más, t. i. szellemi, örök nyugodalom is van az Istennél. Az elsõ hely bizonyítja ezt; mert abban Isten nyugalmáról van szó, mely nem lehet más, mint szellemi és örök. A második helyen a zsoltárosnak a nyugalom alatt szintén mást kell értenie, mint Kánaán földének földi birását; mert azok, kikhez szavait intézi, már birtokában voltak ezen földnek, tehát csak azon nyugalmat érthette az Istennél, melyet a földin kivül még vártanak.
Zsid 4,7
az irás.
Zsid 4,7
a zsoltár szerzõje által.
Zsid 4,7
A 6. és 7. v. értelme: Mivel t. i. még egy más nyugalmat kell várni a hiveknek a földinél, melyet a hitetlenek nem nyertek meg, Dávid tehát annyi idõvel azután, hogy a földi már meg volt nyerve, szólhatott még egy „má“-ról, melyen az izraeliták megtérendõk s ama másik nyugalomba bemenendõk valának. Vagy: Épen, mivel Dávid, oly idõben, mikor az izraeliták már az igért föld birtokában voltak, még más nyugalomról szól, melyet érzelmeik jobbra változása által kell megnyerniök: ezen nyugalom nem lehet földi, melyet már birtak, hanem annak kell lennie, mely még várandó, t. i. a lelki, örök nyugalomnak az Istennél.
Zsid 4,8
szószerint: Jézus. Igy neveztetik Józue a hetven értelmezõk görög forditásában, melyet sz. Pál e levél irásánál használt.
Zsid 4,8
mert ha azon nyugalmon kivül, melyet Józue szerzett, midõn Izrael népét Kánaán birtokába vezette (lásd Józue könyvét), más nem lenne, akkor Dávid, miután az igért föld már meg volt nyerve, nem beszélt volna egy oly napról, melyen még más nyugalom nyerhetõ.
Zsid 4,9
Tehát az igaz hivek még természetfölötti, lelki nyugalmat várhatnak az Istennél.
Zsid 4,10
Az apostol megfejti, hogy az örök boldogság alkalmasan neveztetik nyugalom állapotának.
Zsid 4,10
mert a ki Isten nyugalmába bejut, az megnyugszik mindattól, a miben mûködött, harczolt, szenvedett, mintegy magába tér vissza, miután magán kivül sokkal volt elfoglalva: úgy mint az Isten, ki a teremtés után megnyugodott.
Zsid 4,11
A görög szerint: Igyekezzünk tehát (hit és Jézus Krisztushoz való hû ragaszkodás által).
Zsid 4,11
s hasonlóképen megfosztván az örök nyugalomtól, örök halállal (12. v.) büntettessék.
Zsid 4,12
Az apostol okát adja, miért következhetik be könnyen ez a szörnyû büntetés.
Zsid 4,12
Mert az Isten szava, az Isten fenyegetése, nem holt beszéd, mely teljesedés nélkül marad, hanem biztos következménynyel bír, és megteszi, a mivel fenyeget.
Zsid 4,12
Értelme ez: Mert az õ igéjének itélõ kardja által mely a legtitkosabb gondolatokat is megitélendi, Isten az elmét a lélektõl, az ízeket a csonttól el tudja választani, azaz, mind a testet, mind a lelket örök halálra adhatja. Az elme és lélek, az íz és csont elválasztása itt az örök halál képeûl van, de nem üres kép az, hanem amaz erkölcsi feloszlás és meghasonlás van az által jelölve, mely az elkárhozottaknál vagyon. Valamint t. i. a bûnös már itt is meg van oszolva önmagában, és az õ lelke, vagyis hajlamai és kivánságai folytonos harczban vannak elméjével, az õ jobb belátásával és akaratával, az õ lelkiisméretével, mely sohasem hagyja magát egészen elnyomatni, és a bûn is nem ritkán háborítólag hat a testre, tehetségeinek egybehangzó összmûködésére: úgy ez eset még inkább elõfordúl az elkárhozottaknál, kik különféle indulatoktól zaklattatva, testileg is szünetlenûl kínzatva, testre és lélekre nézve egyaránt borzasztó szétszaggatottságban epednek mindörökké.
Zsid 4,13
Isten elõtt, kinél az ige itélõ kardja van.
Zsid 4,14
Az apostol már fönebb (2,17. 3,1. s követk.) bevezetõleg Krisztus fõpapságáról szólott, most részletesen beszél arról, egybehasonlítja az ó szövetség papságával, kimutatja ennek nagy elõnyeit, s világosan elõtünteti, mily gyalázatos és büntetésre méltó az elszakadás õtõle.
Zsid 4,14
Ezt Pál a zsidó fõpapra czélozva mondja, ki nem csupán mint a földi fõpap, a földi szentély ajtóin át ment, hogy a szentek szentébe jusson, Istent az áldozatvér által kiengesztelendõ (lásd Móz. III. 16,3. s követk.), hanem több egen át ment föl (lásd Kor. II. 12,2.), hogy az Atya trónja elõtt magát áldozatúl bemutassa.
Zsid 4,14
Lásd Zsid. 1,2.
Zsid 4,14
ragaszkodjunk hitvallásunkhoz.
Zsid 4,16
Lásd 2,17.18.
Zsid 5
Zsid 5,1
A „mert“ szócska itt nem valami elõzménynek adja okát, hanem csak folytatja a Krisztus fõpapságáról elkezdett (lásd Zsid. 4. r. 24-ik jegyz.) tárgyat, a mennyiben az apostol itt kezdi az összehasonlítást az ó és új szövetségi papság között. A fõpap, ki itt értetik, az ó szövetség fõpapja, mint a 2–4. v. mutatja.
Zsid 5,1
ajándékokat, azon vérnélküli áldozatokat, terményeket stb. hódolat és hálaadás jeléûl; áldozatokat, véres áldozatokat engesztelésûl a bûnökért. Lásd Móz. II. 23,15. Móz. V. 16,16.17. 18,1. Móz. III. 3,4–7.
Zsid 5,3
Lásd Móz. III. 16,6. 11,17.
Zsid 5,4
Senki sem nyerhette el a fõpapságot, hanem csak Áron, Mózes testvére, családjának Istentõl rendelt utódja (Móz. II. 28,1. s követk.). Az ó szövetségi fõpap tehát Istentõl volt hivatva (4. v.) az emberek közõl hivatott (1. v.), maga is gyarló, bûnös ember volt (2. 3. v.), s így érezve tulajdon gyengeségét, önmagáért és másokért kellett áldoznia. Ezzel van Krisztus összehasonlitva, és megmutattatik, hogy némely tekintetben, u. m. hivatásánál (5. 6. v.), emberiségénél és emberi érzésénél fogva (7. v.) hasonló az ó szövetségi fõpapokhoz, de mint Istennek bûn nélkül való, mindhalálig engedelmes Fia, magasb rendû pap, t. i. Melkizedek rende szerint való pap (8–10. v.).
Zsid 5,5
hanem az Atya, ki õt nemzette, rendelte õt azzá. A ki õt Fiává tette, fõpappá is rendelte. Krisztus az õ váltságmûvét mindig az Atyja akaratára viszi vissza. E szavakról: Fiam vagy stb. lásd Zsid. 1,5. Zsolt. 2,7.
Zsid 5,6
Mint az Atya is a Zsolt. 109,4. Melkizedek rende szerinti fõpapnak (lásd Zsid. 7,1. s követk.) jelentette ki.
Zsid 5,7
emberisége napjaiban.
Zsid 5,7
Isten akaratja iránti engedelmességeért, odaadásáért. A könyörgés, esedezés, Krisztus halálos küzdelmére vonatkozik a getszemani kertben (Máté 26,42.), hol Krisztus kérte Atyját, hogy a szenvedés poharát tõle vegye el. A szent iró ezzel kifejezi, hogy Krisztus is emberileg érzõ fõpap volt. A meghallgatás az angyal által lett megerõsitésére vonatkozik (Luk. 22,43.). Krisztus hódolata és engedelmessége e szavakban nyilatkozott: Ne az én akaratom legyen meg, hanem a tied.
Zsid 5,10
A 8–10. versek a „meghallgattatott“ szóhoz csatlakoznak, s értelmök ez: Krisztus meghallgattatott, az angyal által megerõsittetett; mindazáltal, mint Atyjának engedelmes Fia, elszánta magát kínszenvedéseire, s azokban megtanulta, mint ember, tapasztalta, miként kell az embernek Isten iránt engedelmesnek lennie, áldozatát véghez vitte, hogy örök üdvösségre segítse mindazokat, kik azt hasznukra akarják fordítani és engedelmeskednek; és azért más rend szerint, t. i. Melkizedek rende szerint való fõpapnak neveztetik. Az apostol, mint fönebb (2,17. 3,1. s követk.), ismét visszatér fõállitására, Krisztus fõpapságára; de mint fönebb (3,1–4.14.), egy mellékeszmére tér át, míg végre (7,8.) errõl szóló tanítmányát teljesen kifejezi.
Zsid 5,11
Melkizedek fõpapságáról.
Zsid 5,11
s a hallott tanitás megértésére.
Zsid 5,12
mivel már hosszabb idõ óta tértetek a kereszténységre.
Zsid 5,13
a tökéletes igét, a kereszténységnek mélyebb értelmû tanitásait.
Zsid 5,13
Lásd Kor. I. 3,2.
Zsid 6
Zsid 6,1
nem akarok ismét szólani a bûnbánat és a hit alaptanitásairól. Az alapföltétel arra, hogy valaki Isten országába beléphessen, a bûnbánat, jobbúlás (Apost.cs. 2,36–38.) és a hit (lásd Zsid. 11,6.). Holt cselekedetek a bûnös tettek, melyeknek következése az örök halál.
Zsid 6,2
A ki megtért és hitt, az megkereszteltetett, azért a keresztségrõl szóló tanítmány is az alaptanokhoz tartozik. Itt több keresztségekrõl van szó, mivel a keresztény keresztségrõl való tanitás más keresztségekre, János keresztségére (Máté 3,6.), a zsidók mosdásaira (Zsid. 9,10. Márk 7,2.3.4.8.) is kiterjeszkedett, hogy a keresztények azok különféle becsét ismerni tanúlják.
Zsid 6,2
a bérmálásról (Apost.cs. 2,38. 8,14–17.).
Zsid 6,2
A halottak föltámadásáról és az utolsó itéletrõl szóló tanitás, mint melyek által az ember az örökkévalóságba lép át, szintén fõalkatrészét tette az elemi tanitásnak (lásd Kor. I. 15. r. Tessz. I. 5. r.).
Zsid 6,3
a tökéletesebb, mélyebb értelmû tanokról (1. v.) akarunk szólani.
Zsid 6,4
A mélyebb értelmû tanokról akarok nektek szólani; mert miután majdnem lehetetlen, hogy az elszakadtak ismét megtérjenek, a megtérésrõl s az evvel összefüggésben levõkrõl szóló tanítás, ha ily elszakadtak lennének köztetek, elvesztené hatását, míg a mélyebb értelmû tanitások Jézus Krisztus fõpapságának és átalán a kereszténységnek elsõbbségérõl a zsidóság fölött, titeket, kik nem tartoztok az elszakadtak, hanem csak a zsidó szertartások által elvakított gyengék közé (Zsid. 5,12.), a hitben még megerõsíthetnek.
Zsid 6,4
azaz, majdnem lehetetlen. Lásd alább a 12-ik jegyz.
Zsid 6,4
kik egyszer a kereszténység ismeretére jutottak, s annak gyümölcseit, a bûneltörlést, megszentelést már élvezték.
Zsid 6,4
a keresztség és bérmálás szentségeiben és egyéb kegyelemadományokban. Lásd Kor. I. 12. r.
Zsid 6,5
az örök boldogságról tett üdvözitõ isteni igéretet, a jövendõ világ elõizét már itt élvezték.
Zsid 6,6
a hittõl. A hittagadókról és ama nagy bûnösökrõl van szó, kik azokkal egy sorba teendõk, u. m. a bûnben és gonoszságban megátalkodott emberekrõl.
Zsid 6,6
E megújulás alatt némelyek (ar. sz. János. Teodor. Ambr.) a keresztséget és bérmálást értik, és azt tartják, hogy itt az apostol ama tanitást fejezte ki, melynélfogva e szentségek nem ismételhetõk. Valószinûbb azok véleménye (Anzelm. Corn. a Lap.), hogy itt tulajdonképen az elszakadtak és más nagy bûnösök megtérésérõl vagyon szó. Mi majdnem lehetetlen, mivel az ily bûnösök önkéntes megrögzöttségben vannak, s addig csakugyan lehetetlen, míg megátalkodottak, s jobb meggyõzõdésöknek és a Szentléleknek ellenszegûlnek. Lásd Máté 12,31.
Zsid 6,6
úgy viselik magokat, mintha Jézust újra megfeszítenék és kicsúfolnák. Azon keresztények, kik a hittõl elszakadnak, vagy bûneikben megátalkodnak, nem ismerik többé Jézust üdvözitõnek, s ez által hallgatagon azt vallják, hogy õ nem az, és hamisan adta ki magát annak. Hallgatva tehát jóváhagyják a rajta elkövetett keresztrefeszítést, és kigúnyolják azon tanitását, hogy õ a Messiás és itélõ biró.
Zsid 6,8
Az apostol még inkább elõtünteti hasonlatban, hogy az elesettek nehezen jutnak vissza a kegyelembe, és végök közönségesen kárhozat. Mert az állhatatosak olyanok, mint ama föld, mely az esõt beiszsza, jó gyümölcsöket terem, s azért áldottnak mondatik, a mennyiben az isteni kegyelemmel együtt mûködnek, és azért Istentõl mindig nagyobb kegyelmekkel áldatnak meg. Ellenben a hittagadók hasonlók ama földhöz, melyet csak úgy áztat az esõ, de mind a mellett csak töviseket és bojtorványokat terem az, és azért az Úrtól gyümölcstelennek s megégetésre méltónak nyilváníttatik. Az ily földön termõ gaz elégettetik. Az égetés az elkárhozottak pokoltüzét jelenti.
Zsid 6,9
Tifelõletek azonban hiszem, hogy nem tartoztok a hittagadók közé, és remélem, hogy valamint azok közel vannak az átokhoz (8. v.), úgy ti közel vagytok az örök boldogsághoz, habár titeket még gyengéknek, kisdedeknek mondalak (Zsid. 5,12.).
Zsid 6,10
mert az Isten igazságos dijazó. Az apostol okát adja, miért reményli, hogy olvasói megnyerik az örök boldogságot.
Zsid 6,10
õérette, – a név itt személy helyett vagyon.
Zsid 6,10
alamizsna és kölcsönös segély által.
Zsid 6,11
A következõ így függ össze az elõbbivel: Épen azért, mivel nem tartoztok ugyan az elszakadtakhoz, hanem a gyengékhez (9. v.), kik azonban az elszakadás veszélyében forognak, épen azért kivánjuk (11. v.), hogy a hitben és béketürésben megmaradjatok (11–19. v.), s elétek adjuk a Krisztus fõpapságáról szóló mélyebb értelmû tanitást (20. v. 7,1. s követk.), hogy ez által a keresztény ismeretben megerõsödve, s az elszakadástól megóva legyetek.
Zsid 6,11
a hit megvallásában.
Zsid 6,11
hogy alapos reményetek legyen mindhalálig az üdvözûléshez.
Zsid 6,12
kik az igéretet, mivel abban hittek s azt béketüréssel várták, valósággal meg is nyerték. Ezek Ábrahám, Izsák, Jákob és ti, ezeknek jámbor hivõ maradékaik. A zsidóknak ezekhez hasonlóan kellett volna azt, mit a kereszténység igér, t. i. a bûneltörlést, megszentelést, örök boldogságot hinni, s e hitben a külszorongatások mellett is megmaradniok, hogy az igéretet itt és a síron túl megnyerjék.
Zsid 6,13
Az apostol a hivõ atyák közõl különösen Ábrahámot emeli ki. Az igéret, mely neki tétetett, az volt, hogy öreg napjaiban fiat fog nemzeni, s ez által számtalan maradékok atyjává lenni.
Zsid 6,14
Ábrahámnak Isten igéretet tõn, és azt esküvel erõsité meg; minthogy pedig senki sem volt nagyobb stb. Az emberek Istenre esküsznek; az Isten, mint legfõbb Lény, fensõbb lényre nem esküdhetik, azért, midõn legerõsebb biztosítékot akarja adni, önmagára esküszik. Lásd Jerem. 22,23. Zsolt. 88,36.
Zsid 6,14
Lásd Móz. I. 22,16.17.
Zsid 6,15
a fiút, Izsákot, és benne számtalan maradékot.
Zsid 6,16
Pál okát adja, miért csatolt az Isten esküt igéretéhez. Az emberek nagyobbra, Istenre esküsznek igéreteiknél, állitásaiknál és szerzõdéseiknél, hogy hitelt nyerjenek. Azért akarta Isten is igéretét esküvel erõsíteni, emberi módon járván el az emberekkel.
Zsid 6,16
mivel az, kinek az eskü tétetik, elhiszi, hogy az esküvõ nem akarja magára vonni Isten átkát hamis esküvés által.
Zsid 6,17
azoknak, kik az igéretet valának nyerendõk.
Zsid 6,17
Az eskü itt bõséges, fölösleges valaminek mondatik, mivel az igéretnek már magában véve elegendõnek kellett volna lenni, hogy Istennek higyenek.
Zsid 6,18
az igéret és az eskü által.
Zsid 6,18
hogy az igéret és eskü által felbuzdíttassunk állhatatos hit által az örök boldogság reményéhez szorosan ragaszkodni. Igen, de az igéret és eskü egyenesen Ábrahámnak szólott, hogyan kellett az által állhatatosságra buzdíttatniok a keresztényeknek? De az Ábrahámnak tett igéret és eskü ezeket is állhatatosságra buzdíthatja; mert abból láthatják, mennyire megerõsíti Isten az õ igéreteit, s abból következtethetik, hogy a keresztényeknek adott igéret is bizonyosan teljesûlni fog.
Zsid 6,19
azaz, mely remény egész az Istenig elér, õrajta alapszik, t. i. az õ igéretének változhatlanságán. Az örök boldogság reménye a kereszténynek az, mi a hajónak a horgony. Midõn a szenvedések, üldözések vihara megrohan, a jobb jövendõ reménye tart fenn bennünket. A függöny belseje a szentek szentjét jelenti Jerusalem egykori templomában (Máté 27,51.), mely a belsõ függöny megett volt, s itt az ég helyett, Isten helyett vétetik.
Zsid 6,20
Ezzel az apostol áttér fölvett tárgyára, a keresztény fõpapság elõnyeinek elõadására. Lásd Zsid. 5,10.
Zsid 7
Zsid 7,1
Annak oka, miért neveztethetik Jézus Melkizedek rende szerint való fõpapnak (Zsid. 6,20.), következõ: Mivel t. i. amaz, Ábrahám történetében említett Melkizedek (Móz. I. 14. r.) életkörûlményei s egész személyisége által Jézust, a fõpapot, hû képmásban tûnteti elé. Valamint az egész ó szövetség az újnak jelentõ képe s annak minden intézményei elõképezik, ábrázolják az újat: úgy az ó szövetség szent személyei is életkörûlményeik által képei voltak Krisztus életének és személyének, s az Isten-ember szentséges személyét, majd egy majd más módon, mintegy érzéki ábrázolatban tûntették elé. Igy látjuk p. o. Mózesben Jézust, mint törvényhozót és közbenjárót, Dávidban mint gyõzedelmes királyt, Melkizedekben mint fõpapot.
Zsid 7,1
Jerusalem királya (Zsolt. 75,3.) Sálem békét jelent.
Zsid 7,1
Lásd Móz. I. 14,19.
Zsid 7,2
Lásd Móz. I. 14,20.
Zsid 7,2
Melkizedek, összetett szó ezekbõl: Melek (király) és Zedek (igazság).
Zsid 7,3
Mindezekrõl hallgat a mózesi elbeszélés, mivel a fõpapságot, melyet Melkizedek Istentõl nyert, sem az õ õsei sem maradékai nem viselték, így tehát õ papságára nézve atya és gyermekek nélkül volt, és azért a történetben is úgy adatik elõ, mint egyedûl álló.
Zsid 7,3
személyes tulajdonaira és életkörülményeire nézve, melyeket Isten úgy intézett, hogy elõképe legyen az Isten Fiának. Mivel t. i. Krisztus, mint áldó, az embereket boldogító fõpap, mint az erény és igazság országának királya, mint a békeség szerzõje, mint egyenesen Isten Fia vala egykoron megjelenendõ: az Isten Jerusalemben egy kananei fejedelmet, Melkizedeket rendelte fõpappá, hogy az õ nevében, királyi tisztében, elõtte és utána többé elõ nem forduló papi méltóságában elõképét adja annak, mi egykor Krisztusban sokkal tökéletesebb módon vala véghezmenendõ.
Zsid 7,3
Krisztusban, kinek õ elõképe volt. Õ maga a földi lét rövid idejéig volt csak fõpap, mivel pedig Krisztus fõpapságában az övé fensõbb módon visszaadatott, és Krisztus fõpapsága örökkévaló, így Melkizedek Krisztusban örökkévaló fõpap.
Zsid 7,4
A fõvezér a nyert zsákmány legjavát tartotta meg magának. Most az apostol kimutatja a keresztény fõpapság elsõbbségét a mózesi fölött, mely levítainak is neveztetik, mivel a Lévi nemzetségébõl származott izraelitákra volt az bízva (Móz. II. 28,1.). Kimutatja az elsõbbséget elõször az elõképen (4–10. v.), azután a valóságon (11–28. v.). Ime Melkizedeket, ki pedig Jézusnak, az örökkévaló fõpapnak csak elõképe volt, oly magas személynek tekinti õsatyánk, az annyi kegyelmekkel megáldott Ábrahám, hogy neki, mint urának tizedet ad.
Zsid 7,6
Az 5. 6. v. értelme ez: Melkizedek magas méltósága és elsõbbsége ebbõl is kitûnik: A Lévi nemzetségébõl származott papoknak a törvény szerint (Móz. IV. 18,21. s követk.) joguk van, atyjokfiaitól, habár velök egyszármazásuak, tizedet venni; Melkizedeknek ellenben ama, hasonlíthatlanúl nagyobb elõjoga volt, hogy tizedet vegyen Ábrahámtól, és õt, az áldottat (lásd 6,14.) megáldja, habár nem is tartozott Ábrahám nemzetségéhez. Mily nagynak kellett tehát lenni Melkizedeknek, hogy õ, mint idegen, tizedet vehetett az Isten kedveltjétõl, és õt megáldhatta.
Zsid 7,7
Nincs kétség benne, hogy a mi gyengébb, erõtlenebb, az áldástadó papi tiszthez képest, az erõsebbtõl, a képesebbtõl vesz áldást; tehát Ábrahám s a tõle származott Lévi nemzetség is kisebb, erõtlenebb, mint Melkizedek, az áldást adó papi tisztre nézve; Melkizedek fõpapsága tehát fölebbvaló, mint a levitáké.
Zsid 7,8
t. i. a levítai papságban.
Zsid 7,8
örökké él Krisztusban, kit elõképezett. Lásd a 8-ik jegyzetet. A levitai papságot emberek viselik, a melkizedeki az örökkévaló.
Zsid 7,10
A levitai papságnak azért is kisebbnek kell lenni a melkizedekinél, mivel Lévi, ki utóbb a törvény szerint tizedet vehetett (5. v.), maga is tizedet adott Melkizedeknek, t. i. Ábrahám által, kinek ágyékában volt, mint leendõ fia.
Zsid 7,11
és a törvény, a mózesi szertartási törvény által.
Zsid 7,11
a levitai papság ideje alatt.
Zsid 7,11
és más törvénynek, a hit törvényének.
Zsid 7,12
A 11. 12. v. értelme ez: Továbbá, ha az emberek a levitai papság és Mózes szertartási törvénye által, mely azzal együtt adatott, megigazúlást nyerhetnek, mi szükség volt más papságot, a melkizedekit és vele más törvényt is igérni (Zsolt. 109.) és alapítani, s nem inkább a levitait, melyben Áron volt az elsõ fõpap, meghagyni? A papság ezen változása, melylyel a törvény változása is kapcsolatban volt, mivel a kettõ szoros viszonyban áll egymáshoz, szintén a késõbb rendelt papság fensõbb méltóságára mutat. (Ar. sz. Ján. Teod. Teofil.)
Zsid 7,13
Az apostol imént állította, hogy Isten a levitainál más fõpapságot igért és alapított. Ezt bebizonyítja most az új fõpapnak különbözõ természeti származásából (13. 14. v.), papságának örök tartandóságából (15–19. v.), annak különös isteni megerõsitésébõl (20–22. v.), annak örökkévalóságából és szentségébõl (23–28. v.).
Zsid 7,13
t. i. hogy õ más.
Zsid 7,14
Jézus más fõpap, mert õ más nemzetségbõl való, mint az ó szövetség papjai, õ Júda nemzetségébõl származott (lásd Móz. I. 49,10. Máté 1,2. s követk. Luk. 3,23–38.), mely nemzetségnek Mózes, az ó szövetség alapítója, a papság iránt semmi elõjogokat nem adott.
Zsid 7,15
hogy Jézus más fõpap.
Zsid 7,16
ki nem csupán a testi törvény szerint lõn pappá, hogy meghaljon, és helyét más pótolja, hanem kinek papsága örökkévaló.
Zsid 7,17
Zsolt. 109,4.
Zsid 7,19
A 18. 19. v. értelme, összefüggésben az elõbbivel, ez: A mózesi papság és törvény csak ideiglenes volt, bizonyos czélból létezett (Gal. 3,19.); de megigazúlás eszközlésére nem bírt erõvel, nem volt használható, és azért eltöröltetett; mert a törvény, magában véve, senkit sem tehetett szentté és boldoggá, ehhez ama bizalomteljes hivõ remény kivántatott, hogy az ember Krisztus által megváltatik, és általa Istenhez juthat. A törvény erõtlenségérõl lásd Gal. 3,9. s követk. Rom. 8,3.
Zsid 7,21
A görög hozzáteszi: Melkizedek rende szerint.
Zsid 7,22
A 20–22. v. értelme ez: Az új fõpapság és szövetség elsõbbsége abból is kitûnik, hogy Jézus isteni eskü által, tehát megmásíthatlan módon rendeltetett fõpappá, mint a zsoltár igéibõl kitûnik (Zsolt. 109,4.), míg a levitai papságra való hivatás nem történt oly ünnepélyes módon, mely a változhatlanságot kifejezte volna.
Zsid 7,24
Többen voltak a levitai fõpapok, mert a halál egyiket a másik után elvevé; de Krisztus mindörökké egy, mert õ mindörökön él.
Zsid 7,25
Lásd Zsid. 9,24. Rom. 8,34.
Zsid 7,26
tisztább és tökéletesebb minden mennyei lelkeknél (Anzelm.). Mások szerint: Ki az egeken át ment föl az Istenhez.
Zsid 7,27
Ismét egy elsõbbsége a keresztény papságnak. A zsidó fõpap mindig elõbb magáért és családjáért volt köteles áldozatot tenni (Móz. III. 16,3.6.17.), mielõtt az áldozatokat az egész népért bemutatta.
Zsid 7,27
ezt, a nép bûneiért való áldozatot. Lásd Zsid. 9,25.26.
Zsid 7,28
A zsidó fõpap kénytelen elõbb saját bûneiért áldozni, mivel a törvény stb.
Zsid 7,28
Az esküvel erõsített, a törvényadás után bekövetkezett igérete (lásd 20. v. s követk.) egy más fõpapságnak, a Fiút rendelte stb.
Zsid 8
Zsid 8,1
Nekünk mennyei fõpapunk vagyon, ki nem földi templomban, szentélyben szolgál, hanem az egekben. Lásd Zsid. 1,3.
Zsid 8,2
ki az igazi, magától Istentõl készített hajlékban végzi foglalkozását, míg a zsidó fõpapok csak az emberektõl készített szentélyben (sátorban, templomban), mely csak érzéki ábrázolata a mennyei szentélynek (5. v.), teszik szolgálatukat.
Zsid 8,3
Krisztus szintén papi tisztet gyakorol az égben; mert minden fõpapnak kötelessége áldozni, tehát õ neki is. – De az õ mennyei áldozattétele abban áll, hogy érettünk mindenkor esedezve, azon áldozatot tartja mennyei Atyja elé, melyet õ halála által a keresztfán véghez vitt.
Zsid 8,4
ha földi fõpap volna a levitai papság rende és törvénye szerint. Az apostol itt ama zsidókból lett keresztényeket tartja szemei elõtt, kik a keresztény papsággal a zsidót is egyesíteni akarták (lásd a bevezetést).
Zsid 8,4
De ha egyszersmind földi, zsidó fõpap is volna, ha az õ helytartói egyszersmind zsidó papiszolgálatot is köteleztetnének gyakorlani, akkor az õ papsága egészen megszûntettetnék; mert ezen földi papok egészen másnemûek, és a törvény szerint egészen másnemû adományokat mutatnak be. A következõ vers megfejti, mily egészen különbözõ a keresztény papság a levitaitól, és hogy szükségképen mint zárja ki egyik a másikat. Lásd Zsid. 7,13. s követk. is.
Zsid 8,5
kik csak olyasminek szolgálnak, mi nem maga a valóság és lényeg, hanem annak csak elõképe, árnyéka. Az ó szövetség papjainak csak a földi templommal és szentélylyel, csak az érzéki áldozatokkal és szertartásokkal volt dolguk; ezek pedig csak jelképei voltak a kereszténység lelki, mennyei tanításainak, intézményeinek, igéreteinek és javainak (lásd errõl Kolossz. 2,17.). A mennyei fõpapnak és az õ helytartóinak ellenben mennyei dolgokkal van ügyök, magával a valósággal, a lényeggel, épen azért tehát nem foglalkozhatnak többé árnyképekkel, nem lehetnek földi (zsidó) papok.
Zsid 8,5
Pál az ó szövetség egyik isteni mondatából bebizonyítja, hogy a mózesi szentély csak jelképe volt a mennyei (keresztény) dolgoknak.
Zsid 8,5
Lásd Móz. II. 25,40. Isten a Sinai hegyen Mózesnek bepillantani engedett az igazság mennyei titkaiba, hogy az neki mintája, elõképe legyen, mely szerint a szent sátort és annak minden eszközeit mind megannyi érzéki jelvényekûl elkészítse (Anzelm. Béda.). Az õ egész mûvének tehát magasabb jelentõsége van, melyet megtalálni a valódi irásértelmezõnek feladata.
Zsid 8,6
azon igéretben, melynélfogva az ember bûneltörlést, megszentelést és üdvözûlést nyer a hit által. Az új szövetséget, az új viszonyt Isten és az emberek között Krisztus eszközlötte és létesítette az õ tanítása, élete és halála által (Tim. I. 2,5.6.).
Zsid 8,7
Lásd Zsid. 7,11.
Zsid 8,8
Az apostol most megmutatja, mint jelentette ki valóban Isten már régen azon szándékát, hogy az ó szövetség helyébe újat alapít.
Zsid 8,8
mert mialatt Isten a zsidókat feddi, hogy az õ ó szövetségéhez nem voltak hívek (Jerem. 31,32.), egyszersmind irgalom-teljesen új, erõsebb szövetséget igér. Lásd Jerem. 31,31. s követk.
Zsid 8,9
annak puszta megújitása sem hatott volna elég erõsen. Megjegyzendõ: Ha az ó szövetség tökéletlen volt is, de azért nem volt czél nélküli. Az emberi nemnek isteni nevelésében meg volt annak kitûzött czélja, de midõn ez eléretett, valami másnak kellett helyére lépnie. Lásd a bevezetést az evangéliomokhoz.
Zsid 8,10
Az ó szövetség, melyet Isten Izraellel Egyiptomban kötött, külsõ törvény volt, kõtáblákra írva, sok, külsõ vallási szabályokkal és állami intézvényekkel; az új szövetségnek belsõ, kegyelem által a szívbe írt törvénynek kellett lennie, melynél fogva az ember lélekben és igazságban szolgálhasson az Istennek. Lásd Ján. 4,23.
Zsid 8,12
A tanítás és meggyõzõdés az idõben nem az emberektõl, talán a tudomány utján, fog származni, hanem közvetlen magától az Istentõl (Izai. 54,13. Ján. 6,45.), a mennyiben a hit Isten ajándéka. Ez pedig oly átalános leend, hogy a legegyügyûbbek is taníttatni fognak az üdv titkaira. Az isteni ismeretnek ezen átalános elterjedése az isteni irgalomnak (Jézus Krisztus áldozathalálának) kövevetkezménye lesz.
Zsid 8,13
Mivel pedig Isten a kötendõ szövetséget világosan újnak mondja, ezáltal az elõbbi elavúltnak, megszûntnek nyilváníttatik.
Zsid 9
Zsid 9,1
Az ó szövetségnek is volt ugyan isteniszolgálata, mely isteni rendelésen alapúlt, és volt szentélye, noha földi és ideiglenes; hanem stb. A mondat utórésze a 6. és 11. s követk. versekben van. Az izraeliták szentélye a régi idõkben a szent sátor volt, késõbben a templom. Itt a sátorról van szó, habár a templom is épen úgy volt berendezve. A sátor két részbõl állott, mely egy kárpit által volt egymástól elválasztva. Az elõrészben, mely szentélynek neveztetett, volt a hét karos gyertyatartó, az asztal, a kitett kenyerekkel, és a füstölés áldozatoltára. Az utórészben, mely szentek szentének mondatott, volt a frigyszekrény némely mellékletekkel. Ez volt Istennek megközelíthetlen hajléka; a szentély mintegy elõtermet képezett. (A sátornak bõvebb leirását lásd Móz. II. 26. r.)
Zsid 9,2
elsõ osztályában. Lásd az elõbbi jegyzetet.
Zsid 9,2
Lásd Móz. II. 25,23.31. 26,1. 36,8.
Zsid 9,3
A kárpit mögött, mely a két osztályt elválasztotta (lásd az elsõ jegyz.). Az elõrész bemenetét eltakaró függöny elsõ kárpitnak nevezteték.
Zsid 9,3
A belsõ osztály Móz. II. 26,33.
Zsid 9,4
Az arany-tömjénzõ helye tulajdonképen a szentély volt, és csak az engesztelés nagy napján használtatott a szentek szentében (Móz. III. 16,12.). Mivel ez a füstölés oltárához tartozott, azért az oltár, mely fönebb a 2. v. nem említtetik, valószinûleg együtt alatta értetett.
Zsid 9,4
az Isten trónja. Lásd Móz. II. 25,10–12.
Zsid 9,4
A pusztában nyert csodálatos manna emlékeûl. Lásd Móz. II. 16,33.
Zsid 9,4
Áron vesszeje, melyet Isten az õ fõpapságának bebizonyitásaúl kivirágoztatott. Lásd Móz. IV. 17,7. s követk.
Zsid 9,4
a két kõtábla, melyeken a tízparancsolat volt. Kir. III. 8,9. Krón. II. 5,10. szerint, a kõtáblákon kivûl nem volt egyéb a frigyszekrényben, és Móz. II. 16,33.34. Móz. IV. 17,7. mondatik, hogy a veder és vesszõ a frigyszekrény elõtt voltak; de a sok helyváltoztatás mellett, melynek a frigyszekrény kitéve volt, megtörténhetett, hogy az elrendezés nem volt mindenkor ugyanaz (Scholz).
Zsid 9,5
A kerubok jelképes alakok voltak ember, sas, oroszlán és tulok alakjaiból összetéve. Móz. II. 25,18. s követk. A frigyszekrény födele kegyelemtáblának, kegyelemtrónnak neveztetett, mivel az engesztelõ és kegyelmezõ Isten e helyrõl akart Mózessel beszélni (Móz. II. 25,22.). A kerubokról mondatik, hogy a kegyelemtáblát beárnyékozzák, mivel a fölött szárnyaik ki voltak terjesztve.
Zsid 9,5
Vesd össze: a 9. v.
Zsid 9,7
tulajdonképen tudatlanságaért, esztelenségeért, mint a bûn szintén neveztetik.
Zsid 9,8
A 6–8. v. értelme, összefüggésben az elõbbivel, ez: Az ó szövetségnek is meg volt ugyan szentélye (1. v.), de mivel ez csak földi volt, földi jelvényekkel (2–5. v.), azért a papok is csak az elõsátorba mentek, a szentek szentébe pedig egyedûl a fõpap és csak egyszer mehetett be évenkint, az engesztelés napján, annak jelentéseûl, hogy míg az ó szövetség áll, mindaddig zárva marad az út a mennyei szentélyhez, az Istenhez, t. i. a mennybe, és az igazság tökéletesebb ismeretéhez. – A szentélyben a papok reggel és este, a füstölés arany-oltárán mindennap áldoztak jó illatszert, és hetenkint egyszer tettek új kenyeret és bort az arany-asztalra. A szentek szentébe csak a fõpap lépett be egyszer évenkint, az engesztelés nagy napján, és miután azt megfüstölte, meghintette áldozatvérrel. Lásd Móz. III. 16. r. Hogy a fõpap évenkint csak egyszer mehessen a szentek szentébe, ezt a Szentlélek rendelte Mózes által, annak jelentéseûl, hogy a mennyország az ó szövetség tartama alatt zárva van. A mennyei szentély alatt nem csupán az Isten és a boldog lelkek lakhelye értetik, mely Krisztus áldozatának végbevitele után megnyittatott, hanem a fensõbb igazság, a keresztény üdvtanítás szentélye is, melyet Krisztus és az õ Szentlelke nyitott meg (Ján. 1,17.).
Zsid 9,9
Ez a sátor, minden eszközeivel együtt, elõképe volt a jelen, keresztény korszaknak. Már a zsidók elismerték annak magasb jelentõségét, de ezt csak akkor lehetett tökéletesen megismerni, midõn a valóság a jelképnek, a kereszténység a zsidóságnak helyére lépett. Lásd a szent sátornak és alkatrészeinek keresztény jelentõségérõl Móz. II. 39. r. 6-ik jegyz.
Zsid 9,10
Mivel a sátor csak jelkép, jelképek az abban bemutatott áldozatok is, melyek magokban véve megigazulást szerzõ, megszentelõ erõvel nem bírtak a zsidókra nézve, kiknek istenitisztelete csak az eledelek iránti törvények megtartásában (Móz. III. 11. r.), a törvényszerû tisztúlásokban (Móz. II. 29,4. Móz. IV. 8,7.) és oly szertartásokban áll, melyek csak külsõleg, polgári tekintetben szereznek megigazúlást, de bensõleg nem tehetnek kedvessé az Isten elõtt, és csak Krisztus tökéletes religiojának idejéig valának rendelve. Az áldozatok tehát emlékeztetõk voltak ugyan a bûnre, jelképei voltak a büntetésnek, melyet a bûn érdemlett, s melynek a bûnt sújtania kell; de nem eszközölhettek tulajdonképen való megigazúlást és megszentelést az Isten elõtt. Mindaz, a mit megtehettek, annyiból állott, hogy az izraelita, ki azokat bemutatta, külsõleg, mint polgár, megrovás alá nem esett, s mint a szövetség tagja, annak ismét minden polgári elõjogaiban részesûlhetett. A belsõ megigazúlásra Krisztus halála volt szükséges, melyet az Isten igéreteiben való hittel és bûnbánó érzülettel kellett magára alkalmaznia, ha amazt el akarta nyerni. A görög szerint …a jelen idõnek elõképe, melyre vonatkozólag mutattattak be az ajándékok és áldozatok stb. – Az áldozatok annyiban vonatkoztak a keresztény idõszakra, a mennyiben Krisztus áldozathalálát jelképezték, mely a bûnre nézve megkivántató volt, hogy elvétessék.
Zsid 9,12
Ezen földi, jelképes szentélynél, melybe a fõpapnak állatok vérével évrõl évre be kelett menni, a nélkül, hogy mégis tulajdonképen váltságot eszközölhetett volna… ennél egészen másképen van a dolog Krisztussal. Krisztus, miután fõpapi halála által a jövendõ jókat, a megigazúlást, megszentelést és üdvözûlést megszerzette, egyszer mindenkorra fölment az égbe, és ott nem áldozatvért, hanem tulajdon véres halálának érdemeit mutatta be mennyei Atyjának, s ez által megszerzette a váltságot, mely az idõre és örökkévalóságra kiterjed.
Zsid 9,14
A Szentlélektõl ösztönöztetve. A görög szerint: az örökkévaló Lélek által.
Zsid 9,14
Krisztus az örök és igazi váltságot megszerzette; mert ha már az áldozat-állatok vére, és az üszõ hamva képes volt az embernek megigazúlást, habár csak külsõleg, csak polgári tekintetben, eszközleni, (lásd a 16-ik jegyz.): annyival inkább egy isteni személynek vére bensõleg megtisztíthat minket mindazon cselekedetektõl, melyek örök halált érdemeltek, hogy azután oly cselekedetekkel szolgálhassunk az élõ Istennek, melyekért örök jutalmat nyerünk. Ha az állat az emberre nézve fölfelé az embert külsõleg megtisztíthatta; annyival inkább eszközölhetett egy isteni személy az emberre nézve lefelé tökéletes megtisztúlást az embernek. Az üszõ hamva által való megtisztulásról lásd Móz. IV. 29. r. A külsõ megtisztulásról lásd elõbb a 16-ik jegyz.
Zsid 9,15
És azért (13. 14. v.) nem mint az egykori fõpapok, az állatok vérét, hanem önmagát áldozta fel, közbenjárója lett egy új szövetségnek az Isten és emberek között, hogy az õ halála által, melyet váltságúl az ó szövetség ideje alatt elkövetett vétkekért szenvedett, minden hivatottak, zsidók és pogányok, a végnélküli örökséget, az örök életet megnyerjék. Az apostol kifejti itt és alább Krisztus halálának szükséges voltát. Ha Krisztus közbenjáró akart lenni az Isten és emberek között, úgy meg kellett halnia; mert csak halál által vehette azt el, mi az Istent az emberektõl elválasztotta, t. i. a bûnt. Az apostol csak azon törvényszegésekrõl szól, melyek az ó szövetségben történtek, mivel az új szövetségben, a kegyelem oly nagy bõsége mellett – a bûnnek a nem történõ dolgok közé kellene tartoznia.
Zsid 9,16
A görög szó „diatheke“ szövetséget is, végrendeletet is jelent, s e kettõs értelemben használja itt az apostol, hogy Krisztus áldozathalálának szükséges voltát bebizonyítsa. Az elõbbi versben szövetséget jelent, hol az mondatik, hogy az új szövetség csak úgy létesûlhetett, mivel Krisztus, annak szerzõje, meghalt. Itt pedig végrendeletet jelent, és azt akarja az apostol mondani: Nem csak azért, mert Krisztus közbenjáró volt, hanem mivel az embereknek új hagyományt, t. i. megigazúlást, örök boldogságot akart adni, azért kellett meghalnia; mert a hol végrendelet van, ott a végrendelkezõ halálának közbe kell jõni.
Zsid 9,18
az ó szövetség.
Zsid 9,18
Az ó szövetséget sem kötötte Isten az izraelitákkal halál közbejötte nélkül. Mivel Isten az izraelitákkal közvetlen azon czélra szövetkezett, hogy az õ külsõ jelképes országát megalapítsa, erre elegendõ volt a külsõ, csupán jelképes engesztelés a szövetség megpecsételésre, t. i. az állatok áldozatvére által való engesztelés.
Zsid 9,19
Ennek bõvebb leirását lásd Móz. II. 24. r. Ott ugyan bakokról, vízrõl, gyapjúról és izsópról nincsen szó, de mindez magától értetik az áldozati szertartásokból. Mert az égõ áldozatokkal, melyekhoz tulkok vágattak le, közönségesen a bakokból álló bûnáldozatok is együtt jártak. Az áldozatvért mindig vízzel vegyítették össze, a hintés könnyítése végett, és a hintést nem kézzel tették, hanem egy csomó izsóppal, melyet vörös gyapjufonallal kötöttek össze.
Zsid 9,20
Ezen vér által erõsíttetik meg a szövetség, melyet Isten veletek köt. Lásd a 22-ik jegyz.
Zsid 9,22
A legszegényebb is köteles volt véres áldozatot bemutatni. Lásd Mózes III. 5,7. s követk.
Zsid 9,23
Lásd a 9. v.
Zsid 9,23
Izrael népének is, hogy Isten népévé legyen, ilyenek által kellett Istennel kiengeszteltetnie, de a hivõ nép, mely megigazúlandó és megszentelendõ vala, jelesebb áldozatot kivánt. A mennyei dolgok elõképei, a szent sátor, a hozzátartozó szerekkel együtt, itt az izraeliták helyett vétetnek, kiknek számára rendelve voltak, valamint a mennyei dolgok, a megigazúlás, megszentelés és üdvözûlés az új hivõ község helyett. (Ar. sz. Ján. Teod. Anzelm.)
Zsid 9,24
Összefüggésben az elõbbivel, értelme ez: Valósággal a mennyei, egy fensõbb, lelki, a mennynek szánt községrõl van szó; mert stb. Lásd a 2. v. Zsid. 8,5.
Zsid 9,25
az állatok vérével (7. v.).
Zsid 9,26
az utolsó idõben, Isten országának utolsó fejlõdési korszakában (Kor. I. 10,11. Gal. 4,4.).
Zsid 9,26
És nem többször mutatta be a bûneltörlésért véres áldozatát, – mert ez esetben többször kellett volna szenvednie és meghalnia – hanem csak egyszer. – Megjegyzendõ, hogy itt Krisztusnak csak véres áldozatáról vagyon szó, nem a vérontás nélkülirõl, mely egyébiránt teljesen ugyanaz, melyet Jézus az õ véres áldozata emlékére, és az ebben véghezvitt mûvének szüntelen való folytatására azért rendelt, hogy annak érdemei mindig az emberek elõtt jelen legyenek, s õk ezeket üdvözülésökre használhassák.
Zsid 9,27
a külön itélet. Ettõl különbözõ az idõk végezetével tartandó közitélet. Lásd Máté 24. r.
Zsid 9,28
minden hivõk. Lásd Zsid. 10,12. Rom. 5,6. s követk.
Zsid 9,28
Szószerint: bûn nélkül (Vesd össze: Kor. II. 5,21.).
Zsid 9,28
Jézus második eljövetelérõl lásd Tessz. I. 4,13. s követk.
Zsid 10
Zsid 10,1
Az apostol még tovább fejtegeti az ó szövetségi áldozatok elégtelen voltát, és visszatér ismét azon okra, melyet erre nézve Zsid. 9,9. már érintett, az ó szövetség jellemére és mivoltára átalában. Az egész ó szövetség mivoltából kitûnik, hogy annak áldozatai tökéletes megtisztúlást nem eszközölhetnek.
Zsid 10,1
Lásd Zsid. 9,9. 15-ik jegyz. 8,5. Megjegyzendõ, hogy itt az ó szövetségi vallásrendszer árnyéknak, az új szövetségi pedig a mennyei dolgok képének neveztetik. Erre megjegyzi szent Ambrus: hogy az ó szövetség az igazságnak árnyéka, az új pedig annak képe volt; maga az igazság mennyben vagyon. Az ó szövetségben állatok áldoztattak fel: ime az árnyék; az újban, Krisztus Jézus áldoztatik föl érzéki lepel alatt: ime a kép; mennyekben árnyék és lepel nélkül egész tiszta valóságában fog megjelenni.
Zsid 10,1
tökéletesen, azaz, bensõleg meg nem tisztíthatja. Lásd Zsid. 9,9. Az áldozatok alatt itt közvetlenûl ama nagy engesztelõ áldozat értendõ, melyet a fõpap évenkint az egész nép bûneiért köteles volt bemutatni; mert a fönebbiekben az tétetik ellenébe Krisztus áldozathalálának (Zsid. 9,7.11.12.).
Zsid 10,2
ha tökéletesen megtisztíthattak volna.
Zsid 10,2
Ha az izraelita fõpap engesztelõ áldozata tökéletes megtisztúlást eszközölhetett volna, mint Krisztus áldozata, akkor azt nem kellett volna többé bemutatni, mivel az áldozók, miután egyszer megtisztúltak, ép oly kevéssé lettek volna bûntudattal terhelve, mint a keresztények. A keresztények annyiban bûnösöknek érzik ugyan magokat, a mennyiben megmaradván bennök a bûnös kivánság a megtisztúlás után is, egyes vétkekbe eshetnek, és valóban esnek is: de nem úgy érzik magokat bûnösöknek, mintha hinnék, hogy bûneikért Krisztus véres áldozatának ismétlése szükséges; sõt inkább bizonyosnak tartják, hogy Krisztus halála által mind a bûn, mind a büntetés egyszer mindenkorra eltöröltetett, és hogy mindazokra nézve, kik ez áldozatot hit és engedelmesség által hasznukra akarják fordítani, a bûn egészen elenyészik, s az öntudatot többé nem terheli. Hasonlóképen az izraelita is, ha áldozatával tökéletes tisztúlás lett volna összekötve, nem érzette volna magát annyira bûnösnek, hogy az áldozat ismétlését szükségesnek tartsa; sõt inkább õ is, mint a keresztény, az egyszer már bemutatott áldozatot hasznára fordítván, újra nem áldozott volna. Ezen ismétlésbõl kitûnik, hogy nem eszközlötte ama tökéletes megtisztúlást, melyet Krisztusnak többé nem ismétlendõ véres áldozata szerzett.
Zsid 10,4
Az áldozatok nem tökéletesen megtisztító szerek a bûntõl, hanem emlékeztetõk a bûnre, töredelmes érzületre ébresztõk, annak ismeretére vezérlõk, mi a bûn, és mit érdemel; mert az állatvér hogyan eszközölhetné a szívnek igazi belsõ megtisztúlását, és megszentelését? – Valahányszor az izraelita áldozatot mutatott be, kezét az áldozat-állat fejére kellett tennie, hogy ez által vétségét és bûnét bevallja. (Móz. III. 16,21.). Ezután az áldozat véghezvitetett, minek az lett következése, hogy az áldozó külsõleg ismét tiszta, polgárilag vétség nélküli volt (lásd Zsid. 9. r. 16-ik jegyz.). Belsõ megigazúlást csak akkor nyerhetett, ha töredelmes érzületéhez az Isten igéretei iránt való hit csatlakozott (Zsid. 11. r.), mely a Krisztusban való hitet, habár nem világosan, de hallgatagon magában foglalta.
Zsid 10,5
Hogy az áldozatok csak valami tökéletlent eszközölnek, kijelenti Krisztus azonnal, a mint a világba lép stb. A következõ igéket (5–7. v.) Dávid, mint Krisztus Jézus elõképe, mondotta. Lásd a Zsolt. 39. értelmezését.
Zsid 10,5
Nem az ó szövetség áldozatait kivánod te, oh Atyám! hanem testet adtál nekem, hogy azzal neked az engedelmesség áldozatát bemutassam. Itt a héber szöveg eltéréseire nézve lásd Zsolt. 39,7. 11-ik jegyz.
Zsid 10,6
azon esetben, ha valaki azokat eszközökûl tekinti arra, hogy megtisztúljon.
Zsid 10,7
A könyv fõrészeiben (a törvényben és prófétákban). A görög szerint így is adható: A könyvtekercsben felõlem stb.
Zsid 10,9
a mózesi áldozatok bemutatását.
Zsid 10,9
az Isten akaratát, vagy inkább az engedelmességet Isten akarata iránt.
Zsid 10,10
Istennek ezen akaratában igazúlunk és szenteltetünk meg, a mennyiben Krisztus Jézus engedelmes lévén az iránt, testét a keresztre hagyá feszíttetni, hogy bûneikért a büntetést egyszer mindenkorra szenvedje. Az „egyszer“ szót még bõvebben kifejti az apostol 11–14. v. Az ó szövetségi papok többször voltak kénytelenek áldozni, s mégsem vehették el a bûnöket. Õ csak egyszer áldozott, és az által mindazokat, kik áldozatát hasznukra akarják fordítani, örökre megszentelte.
Zsid 10,12
Az ó szövetségi papok a földi szentélyben állanak, Krisztus az Atya jobbján ül; azaz: ama papok szolgálnak, Krisztus uralkodik. Lásd Zsid. 1,3.
Zsid 10,14
Lásd Zsid. 9,25. s követk.
Zsid 10,15
Hogy Krisztus egyszer mindenkorra tökéletes engesztelést szerzett, bizonyítja a Jeremiásból 31,31–34. vett idézet is, hol az új szövetségre vonatkozólag bizonyíttatik, hogy tökéletes bûnbocsánat fog bekövetkezni.
Zsid 10,16
az ó szövetség napjai után.
Zsid 10,19
az égbe. Lásd Zsid. 9,24.
Zsid 10,20
az örök életre vivõ utat.
Zsid 10,20
A zsidó fõpap a kárpiton át ment a szentélybõl a szentek szentébe (lásd Zsid. 9. r. 1-sõ jegyz.), Krisztus az égbe a kereszten véghezvitt áldozata által ment be, t. i. miután önmagát a kereszten föláldozta; tehát az õ teste volt mintegy a kárpit, melyen át Atyjához mennybe ment, de egyszersmind azon kárpit, melyen át az Atyához mi is mennybe mehetünk.
Zsid 10,22
lélekben, élõ hitben az Isten trónjához.
Zsid 10,22
miután a gonosznak öntudata nincs meg bennünk (lásd az 5-ik jegyz.) a Krisztus vérével lett meghintésnél fogva, mely jobban megtisztít, mint az ó szövetségé (9,19.), és a keresztségnek tisztító vizénél fogva, mely az ó szövetség minden mosdásait (Móz. II. 29,4. Móz. III. 16,4.) felülhaladja.
Zsid 10,23
azon vallást, melynélfogva egykor, ha állhatatosak maradunk, az eget megnyerhetjük.
Zsid 10,23
mert az Isten megtartja a mit igért.
Zsid 10,25
községünket, a keresztény anyaszentegyházat. Az apostol itt, mint fönebb 6,11. azokat tartja szemei elõtt, kik az elszakadásra hajlandók voltak.
Zsid 10,25
Jerusalemnek csakhamar azután, hogy Pál ezt írta, bekövetkezett pusztulását, vagy pedig az itélet napját is (Tessz. I. 4. r.). Az idõ jelei itéletre mutattak, és hogy ez az utolsó, lehetséges volt. Lásd Máté 24. r. 57-ik jegyz.
Zsid 10,26
Ha készakarva, jobb meggyõzõdésünk ellenére elszakadunk (25. v.), akkor többé nincs váltságunk. Az önkéntes megátalkodás akadálya a megtérésnek. Lásd Zsid. 6,4.
Zsid 10,27
tûz, mely a megbántott Istenért lángol.
Zsid 10,28
Mózes fõtörvényeit.
Zsid 10,28
A gonosztevõ ellen a vádlón kivül legalább két-három tanúnak kellett bizonyságot tenni. Lásd Móz. V. 17,5.
Zsid 10,29
az elszakadó, ki Krisztust szóval és tettel megtagadja.
Zsid 10,29
vele a legméltatlanabbúl bánik, nem tartván õt többé Megváltónak, s ez által kijelenti, hogy õt csalónak tartja.
Zsid 10,29
sikeretlen vérnek, egy csaló vérének.
Zsid 10,29
a jobb megyõzõdést elveti, s ez által a Szentlelket, ki azt sugallotta, legnagyobb mértékben megbántja.
Zsid 10,30
A görög hozzáteszi: úgymond az Úr.
Zsid 10,32
a keresztény anyaszentegyházba fölvétetvén.
Zsid 10,33
Egy részrõl a zsidóktól üldözést szenvedtetek, másrészt az üldözötteken szánakodtatok, s rajtok tanácscsal és tettel segítettetek.
Zsid 10,34
A görög szerint: mert mind az én fogságomon szánakodtatok. E szerint Pál jelen szavai Cezareában és Romában szenvedett fogságára vonatkoznak. (Ap.cs. 25. r. s követk.), de a Vulgata olvasása elsõbbséget érdemel.
Zsid 10,34
A görög hozzáteszi: mennyben.
Zsid 10,37
Krisztus az itéletre ez idõben és az örökkévalóságban. E szavak Habakukból 2,3. vétettek. Lásd ugyanott az értelmezést.
Zsid 10,38
A görög szerint: az igaz.
Zsid 10,38
E szavak szintén Habakuknál vannak 2,4. és részben Rom. 1,17. is idéztetnek.
Zsid 10,39
kik az üldözés miatt a kereszténységtõl elszakadnak s ez által magokat örök veszélybe döntik.
Zsid 10,39
hanem olyanok, kik a hitben állhatatosan megmaradnak, hogy lelköket megmentsék, ha a test elvesz is. Lásd Máté 10,39.
Zsid 11
Zsid 11,1
Hogy a hitet annál hathatósabban ajánlja, megmutatja az apostol, hogy az ó szövetségben élt emberek minden jámborsága a hiten alapúlt, s ennélfogva a zsidókból lett keresztények is csak a hit által bizonyíthatják be hogy õsatyáinak méltó ivadékai. Itt azonban a hit a legterjedelmesebb értelemben vétetik, t. i. az embernek teljes megadásául az isteni kijelentés és igéretek iránt, az iránt, a mi abban láthatatlan, mit oly meggyõzõdéssel tart valónak, mintha szemeivel látná.
Zsid 11,1
A hit ad a reménylendõ dolgoknak alapot, valóságot, mert, úgymond ar. sz. János, az, mi még csak a reményben van meg, még nem bír valósággal, de a hit teszi azt valóvá. Igy a föltámadás még nem történt meg, s valósággal még nincs meg az, de a hit eszközli, hogy az lelkünkben mintegy valóságot nyerjen. Sz. Tamás ezt hasonlatban adja elõ. A reménylendõ dolgok hasonlók a még magban rejlõ fákhoz, azok hit által megvannak bennünk, mint a fa már megvan a magban. A láthatlanok bizonyítása, t. i. erõs meggyõzõdés, melynél fogva a megigértet, a láthatlant úgy tekintjük lelki szemeinkkel, mintha az elõttünk jelen s látható volna.
Zsid 11,2
A jámbor õsatyák az által, hogy a megigért láthatlan, jövendõ dolgokról oly erõs meggyõzõdésök volt, mint ha azok már megadattak, láthatók s jelen lettek volna, – szerzették meg magoknak a jó bizonyságtételt, az Isten tetszését.
Zsid 11,3
Hit által voltak az õsatyák, valamint mi is, erõsen meggyõzõdve, hogy Istennek láthatlan igéje által teremtetett a látható világ.
Zsid 11,4
meg lévén gyõzõdve a megigért isteni áldásról, és bízva, hogy az be fog következni.
Zsid 11,4
ki nem ragaszkodott hittel az áldásról adott igérethez, hanem bizalom nélkül, csak a büntetéstõl félve áldozott (Móz. I. 4,4.).
Zsid 11,4
az égbõl adott tûz által, mely Ábel áldozatát megemésztette, mint a régi hagyomány tartja. Vesd össze: Móz. I. 15,17. Móz. II. 9,24. Kir. III. 18. r.
Zsid 11,4
mert az õ vértanú-halála, melyet hitéért, s Istenben bízó, jámbor érzületéért kellett szenvednie, folyvást él a történelemben (ar. sz. Ján.).
Zsid 11,5
azon meggyõzõdésénél fogva, melylyel Hénok e romlott világban a láthatatlanhoz, a természetfölöttihez ragaszkodott, és Isten elõtt járt (Móz. I. 5,24.).
Zsid 12,8
Ezen hittel bírt pedig Hénok, mert minthogy õ az Isten elõtt járt, s egész életét Isten akaratja szerint intézte, hitte, hogy van Isten, és hogy azok, kik mindenben csak õt tartják czélúl, s csak az õ akaratját igyekszenek teljesíteni, végre jutalmat nyernek tõle. Õ tehát Istenhez juthatott.
Zsid 11,7
Azon meggyõzõdésbõl, hogy az, mit, a világot elpusztítással fenyegetve, mondott, és családja szabadítása felõl igért vala, bizonyosan be fog következni, építe bárkát stb.
Zsid 11,7
a vízözönrõl.
Zsid 11,7
ezen hivõ érzülete által büntetésre méltónak bizonyította a világot, mert ez is csak úgy hihetett volna, mint õ, s igy õ hit által igazúlt meg.
Zsid 11,8
Azon erõs meggyõzõdésben, hogy Isten hivása csak az õ javára czéloz.
Zsid 11,8
kétkedés nélkül hivén Istennek, azaz, teljes bizonyossággal meg lévén gyõzõdve, hogy Isten intézkedései csak az õ javára szolgálhatnak.
Zsid 11,9
azon meggyõzõdéssel, hogy a neki, ama föld birtokáról tett igéret, fönségesebb módon, az égi hon birása által, fog teljesedésbe menni (10. v. 13–16.).
Zsid 11,9
tehát állandó lakhely nélkül.
Zsid 11,10
várá az égi hazát, az Isten városát (16. v.).
Zsid 11,11
az utódjáról nyert igéret elhivése által.
Zsid 11,11
Sára eleinte kétkedett; de miután meggyõzõdött, hogy az igéret Istentõl jõ, hitt (Móz. I. 18,12.14.18.).
Zsid 11,12
a hit erejénél fogva.
Zsid 11,12
az élemedett Ábrahámtól.
Zsid 11,13
Azon meggyõzõdésben, hogy ama honnak birásáról adott igéret fölségesebb módon teljesedni fog, t. i. az égi haza elnyerése által.
Zsid 11,13
az igéreteket, földi tekintetben, a földi hazát.
Zsid 11,13
az igéreteket fensõbb értelemben, az égi hazát.
Zsid 11,13
hogy e földön nem kerestek birtokot, hanem az égben, mert stb.
Zsid 11,15
Ha azon vallomással, hogy õk Kánaánban jövevények, és a jobb hazáért epedõ ohajtással azt akarták volna jelenteni, hogy ez a hon Kaldea, melybõl kiköltöztek, semmi sem gátolta volna õket, hogy oda visszatérjenek; hanem õk stb.
Zsid 11,16
ezen mennyei érzületért.
Zsid 11,17
Azon meggyõzõdésben, hogy Isten az õ igéretét valamely, bár Ábrahám elõtt ismeretlen módon teljesítheti, áldozta fel stb.
Zsid 11,19
Jézus Krisztus feltámadása elõképeûl.
Zsid 11,20
Izsák azon meggyõzõdéstõl vezéreltetve, hogy fiainak jövendõ sorsáról való szavai teljesedni fognak, áldotta meg õket.
Zsid 11,21
Ez áldás foganatáról való meggyõzõdésben áldotta meg Jákob Józsefnek fiait (Móz. I. 48. r.), és azon meggyõzõdésben, hogy József egykor igen fel fog magasztaltatni, Istennek hálát adva imádkozott, József nemzete királyipálczáját elõre tisztelve. József törzsökébõl származtak Izrael-ország királyai, valamint ez ország lakosainak legnagyobb része József fiaiból állott. József örökségében, az õ országa kerületében, Izrael-ország egy részében, t. i. Zabulon és Neftali nemzetségében lépett föl Krisztus. Lásd Jerem. 31,9. 15-ik jegyz. Mások szerint …fiát, és vesszeje végére támaszkodott, (t. i. arra támaszkodott, hogy õket megáldhassa). A szó szerinti kifejezés ez: imádá, nem pedig, támaszkodott, és az imádás a történetben a megáldatástól különbözõ cselekvényûl hozatik fel. Lásd Móz. I. 47,31. és 48,1. A mostani zsidók héber szövegében e szavak helyett: és imádá az õ stb. más vagyon; de a Krisztus ideje elõtti legrégibb kéziratokban, úgy látszik, a fönebbi olvasható, mivel a régi görög forditásban, melybõl az apostol ezen helyet idézte, e szavak vannak.
Zsid 11,22
hogy ama hon földi birásával adott igéret teljesedni fog.
Zsid 11,23
azon hitben, hogy a szép gyermek Istentõl valami rendkivûli dologra van szánva.
Zsid 11,24
jövendõ, fensõbb rendeltetése iránti hit által.
Zsid 11,24
A király leánya, Termutisz, Mózest ápoltatá és nevelteté; ez, midõn a királyi udvart elhagyá, 40 éves volt (Apost.cs. 7,23.).
Zsid 11,25
A görög szerint: mint a bûn ideigvaló élvezetében lenni.
Zsid 11,26
A Krisztusért való gyalázatot, melyet a Krisztust elõképzendõ országért szenvednie kellett. Lásd Kor. I. 10,1. s követk.
Zsid 11,27
A láthatlan Isten oltalmának hitében.
Zsid 11,6
hitében azon igéretnek, hogy az izraeliták a húsvéti bárány vére által meg fognak kiméltetni (Móz. II. 12,13.).
Zsid 11,28
Lásd e történetet Móz. II. 12,1. s követk.
Zsid 11,29
Isten csodálatos megszabaditásának hitében, és ezen hit erejében.
Zsid 11,30
az Isten hatalmában való hit által (Józ. 6,5. Makkab. II. 12,15.).
Zsid 11,31
hogy Isten az izraelitákat késõbb is segíteni fogja.
Zsid 11,31
hihetõleg elõbbi kicsapongó életmódjáért neveztetett így. Mások szerint: Ráháb, a fogadósnõ.
Zsid 11,32
kik a hitnek mind megannyi hõsei voltak, cselekvéseikben Isten segélyében bíztak, s hozzája oly szorosan ragaszkodtak, mintha õt szemeikkel látták volna.
Zsid 11,33
mint Gedeon, különösen pedig Dávid.
Zsid 11,33
hitök által Isten tetszését megnyerték.
Zsid 11,33
bizonyos földi igéreteket; mert a mennyeiek el voltak téve számukra (40. v.).
Zsid 11,33
mint Sámson, Dávid, Dániel.
Zsid 11,34
a három ifjú a tüzes kemenczében (Dán. 3,22. s követk.).
Zsid 11,34
p. o. Dávid (Kir. II. 22,1. s követk.), Illés (Kir. III. 19. r.).
Zsid 11,35
Illés és Elizeus hitereje által (Kir. III. 17,18. s követk. Kir. IV. 4,21. s követk.).
Zsid 11,35
a makkabeus testvérek. Lásd a Makkab. II. 7. r.
Zsid 11,37
Mások a görögöt így: kínpadra vonattak.
Zsid 11,37
E vezeklõ ruházatban jártak a próféták.
Zsid 11,38
Például lásd Makkab. I. 1,59. 2,28. s követk. Makkab. II. 5,27.
Zsid 11,40
Miután az apostol sok példát hozott fel az ó szövetségi hit erejérõl, befejezésûl megemlíti, hogy ezen erõ mégis korlátolt valamennyire, és hogy a kereszténység hite azt felûl fogja haladni. Mindezek, úgymond, hitök által nyertek ugyan megigazúlást, de a mi azért igértetett fensõbb értelemben, azt nem nyerték meg, mivel Isten úgy rendelte, hogy ama fönségesebb igéret, a jobb, t. i. a mennyország, csak késõbb következzék be, s ebben mi is részesûljünk, hogy mindnyájan, mi és õk, abba belépjünk, és végre mind együtt tökéletességre juthassunk. Mily nagy okunk van tehát a nagyobb kegyelmet nagyobb hûséggel viszonozni. A fensõbb igéret, a mennyország, itt egész terjedelmében, kezdetétõl itt alant végezetéig, a föltámadás és végitélet napján – értendõ. A tökéletes bevégzés e napon fog történni, mert akkor következik be a test váltsága (Ágost. Jerom. ar. sz. Ján.). Egyébiránt sz. Pál már fölebb (9,8.) mondotta, hogy míg az ó szövetség tartott, és áldozatát Krisztus véghez nem vitte, zárva volt a mennyország, a jámbor õsatyák tehát megigazúltak, de a megigazúlás gyümölcseit még nem élvezhették, hanem Krisztus áldozatát kellett megvárniok, hogy azután vele együtt mehessenek föl az egekbe.
Zsid 12
Zsid 12,1
A tanúknak ily nagy sokasága a hit erejérõl.
Zsid 12,1
Az apostol itt úgy rajzolja a kereszténynek életét, mint pályafutást (vesd össze: Kor. I. 9,24–27. Filip. 3,12–14.). Hogy akadály nélkül futhassunk, minden terhet, a világnak minden szeretetét és gyönyörûségét, különösen a bûnt le kell vetnünk, mely oly könnyen csatlakozik hozzánk, s mindenfelõl körûlvesz, és kitartó béketûréssel kell futnunk az elénk nyitott s kikerûlhetlen pályatéren, melyen mindenféle akadályokkal és kisértetekkel szükség megküzdenünk, hogy a pályadijt elnyerjük (Kor. I. 9,24.).
Zsid 12,2
és ha sokat kell is hitünkért szenvednünk, tekintsünk föl ahhoz, ki földi életét a mennyei javak megnyerésérõl való tökéletes meggyõzõdéssel kezdette és végzette (Zsid. 11,1.), t. i. Jézushoz, ki (emberi természete szerint) az elõtte levõ öröm helyett, a kereszthalált és gyalázatot választotta, s azután csakugyan azzal jutalmaztatott meg, hogy emberisége szerint is részt vesz az isteni világkormányzásban. E szavak „a hit elkezdõje és bevégzõje“ több értelemmel bírnak. Mivel Jézus itt példaképûl állíttatik elé, tehát azok egyenesen rája vonatkoznak, s az elõadott értelemben veendõk; de mivel Jézus ránk nézve is elkezdõje és bevégzõje a hitnek, a mennyiben õ hitünk szerzõje és jutalmazója, a fönebbi szavak így is érthetõk: Tekintsünk föl ahhoz, kitõl a mi hitünk származik, és ki azt egykor mennyei örömekkel fogja megjutalmazni. Ennélfogva mi, pályázók, Krisztusban hitünk példányára és hitünk jutalmazójára tekintsünk, hogy az õ példája után fussunk, s a koronára tekintve, mindvégig bátran és örömmel haladjunk (ar. sz. Ján.).
Zsid 12,3
ha t. i. ily ellenszegûlésre találtok.
Zsid 12,4
a fönebbi hitbajnokok (11. r.) különösen Krisztus (2. v.), mindvégig harczoltak meggyõzõdésökért.
Zsid 12,5
A vigasztalás alatt itt a vigasztaló Szentlélek értetik, ki a következõ szavakat (5. 6. v.) Salamon példabeszédeiben (3,11–12.) mondotta.
Zsid 12,6
kit fiai közé számít.
Zsid 12,7
A görög szerint: Ha kiálljátok a fegyelmet, mint fiakhoz stb.
Zsid 12,8
minden fiú.
Zsid 12,8
Isten atyánknak mutatja magát a fenyíték által; a fenyíték hiánya annak volna jele, hogy õ nem atyánk. Bár a fenyítettek nem mindnyájan gyermekek; de a kik gyermekek, mindnyájan megfenyíttetnek.
Zsid 12,9
hogy a fenyíték által megjobbúlva, az örök életre méltók legyünk, s azt megnyerjük.
Zsid 12,10
ez élet rövid idejére, hogy a földi életre nézve alkalmasak, jók legyenek.
Zsid 12,10
hogy szentek legyünk, mint õ (Péter I. 1,16.), sõt még az õ isteni természetének is részeseivé lehessünk (Péter II. 1,4.).
Zsid 12,11
az üdvöt az örök békeséggel (Tim. II. 4,8.).
Zsid 12,12
Azért bátorodjatok fel a kereszténység ügyéért, s maradjatok állhatatosak a még következendõ szenvedésekben.
Zsid 12,13
Járjatok az evangéliom egyenes útján, nehogy valaki a hitben ingadozzon, vagy épen elszakadjon, hanem inkább egészen megerõsödjék. Hogy a kik most olyanok vagytok, mint a sánták, a hitben ingadoztok, attól egészen el ne essetek, hanem ingatagságtokból, hitgyengeségtekbõl felgyógyúljatok.
Zsid 12,15
Vigyázzatok (különösen ti, elöljárók!) hogy senki se legyen hûtelen a kereszténységhez, hogy ártalmas, kártékony ember köztetek ne támadjon, ki az örök üdv elnyerésében másokat is gátol, és rosz példája által sokakat visz elpártolásra.
Zsid 12,16
A parázna itt „hitehagyót“ jelent. Vesd össze: Jerem. 2,20. Ezekiel 16,36. Szentségtelennek, a szent megvetõjének neveztetik Ésau, mivel az elsõszülöttséget, melylyel annyi elõjog, különösen a papság járt, föl sem vette.
Zsid 12,17
Ne hanyagoljátok el az Isten kegyelmét; mert a ki egyszer elveszti, gyakran örökre elveszti. Ezt láthatjátok Ésau példáján. Ez az áldást, melyet könnyelmûsége által eljátszott, utóbb meg akarta nyerni atyjától; de kirekesztetett abból, és nem változtathatta meg többé atyja határozatát, bár könyhullatásával igyekezett õt megindítani. Lásd Móz. I. 27,34.
Zsid 12,18
Ez a 15. versre vonatkozik vissza. Az apostol t. i. okát adja, miért ne hanyagolják el olvasói a kereszténységnek ajánlkozó kegyelmét, s miért ne szakajanak el attól: mivel nem érzéki, földi társaságba, csupán érzéki, rettentõ tünemények közt léptek be (18–21. v.), hanem szellemi, természetfölöttibe, Istenhez, a minden emberek rettentõ birájához (22–24. v.).
Zsid 12,21
Az idézett természeti tüneményekrõl lásd Móz. II. 19,16.18. 20,21. a nép félelmérõl (Móz. II. 20,19.). Mózes beszéde itt Móz. V. 9,19. értelmében vagyon.
Zsid 12,22
A Sion hegye, melyre Jerusalem városának legjelesebb része épült, az Isten városa, a mennyei Jerusalem itt egyértelmû Krisztus országával, és pedig ezt a legtágasabb értelemben véve, t. i. Isten anyaszentegyházával e földön (23. v.) és az égben (22. v.).
Zsid 12,23
a még e földön élõ községhez, a valóságos és nem csupán névszerinti keresztényekhez, kik már a mennyei polgárok jegyzékébe föl vannak írva. Mint az apostoli anyaszentegyház tagjai, elsõszülötteknek neveztetnek.
Zsid 12,23
az elköltözött igazakhoz, kik tökéletesen megtisztúltak, s lélek szerint mennyországba bemennek, míg a föltámadás után testök is részt fog venni az örök boldogságban.
Zsid 12,24
Lásd Zsid. 9,15.
Zsid 12,24
A fõpaphoz, Jézushoz, ki engesztelõ vérét mennyben Atyjának bemutatja. (Lásd Zsid. 9,11–14.).
Zsid 12,24
mert Krisztus vére bûnbocsánatért eseng, Ábel vére a gonosznak igazságos megbüntetéseért kiáltott.
Zsid 12,25
Õrizkedjetek annak megvetésétõl, ki váltságot hirdet; mert ha már az izraeliták Istentõl és az õ követétõl lett elpártolásukért életökkel lakoltak (Móz. IV. 21,4–6. 14,2–36. 25,1. s követk.), holott csak a Sinai hegyérõl szólott hozzájok, mennyivel kevésbbé kerûljük el mi a büntetést, ha õt, az égbõl szólót (Ján. 1,14. s követk.) megvetjük.
Zsid 12,26
akkor, midõn Sinai hegyén a törvényt adta; lásd Móz. V. 5,24. s követk. Zsolt. 67,9.
Zsid 12,26
A „Még egyszer! stb.“ Aggeus prófétából 2,7. vétetett, s a nagy, átalános világmozgalomra vonatkozik, melyet Krisztus megjelenésével elõidézett. Lásd értelmezését a prófétánál.
Zsid 12,27
E szavakkal: „még egyszer stb.“ a próféta azt akarja mondani, hogy az ingadozó, az alkotmány, t. i. Mózes vallási intézménye (lásd Zsid. 9,1.11.) helyet fog adni a változatlannak, a kereszténységnek, Krisztus országának, mely a földön kezdõdik, és mennyben örökké tart. A mózesi, a változandó vallásintézmény csak a földön tett mozgalmat (29-ik jegyz.), de a változhatlan megnyitotta az eget, megrendítette azt úgy, hogy meg kellett nyílnia (Zsid. 9,8.12.), és végre mindent rendíthetlenné változtat át (Péter II. 3,12. Zsid. 1,11.). Ez utóbbit jelentik kétségtelenûl az erõs kifejezések. Tehát, akarja Pál ezzel mondani, a változhatlant sokkal többre kell becsülnötök, és óvakodjatok visszatérni a változandóhoz.
Zsid 12,28
ragaszkodjunk a kereszténységhez.
Zsid 12,29
szigorú bíró, ki keményen büntet. Móz. V. 4,24.
Zsid 13
Zsid 13,2
P. o. Ábrahám, Lót (Móz. I. 18,19.), Mánue (Birák 13. r.).
Zsid 13,3
a mit oly helyzetben magatok kivánnátok, azt tegyétek nekik.
Zsid 13,3
mint olyanok, kik még szintúgy arra juthattok, azért a fáradozókról, nyomorgókról úgy gondoskodjatok, mint magatokról.
Zsid 13,4
Mindenben, mi a házassághoz tartozik, a tisztesség, szemérem s az állapotbeli tisztaság tartassék meg.
Zsid 13,4
házasságtörés és paráznaság által meg ne fertõztessék.
Zsid 13,7
fontoljátok meg, mily állhatatosak voltak éltök végeig, s e szerint cselekedjetek.
Zsid 13,8
Pál e verssel, úgy látszik, meg akarta elõzni a zsidók ellenvetését. Ezek azt mondhatták: Te azt kivánod, hogy kövessük az apostolok és tanítványok hitét, kik nekünk azt hirdették; de ezeknek könnyû volt hinniök, mivel Jézus Krisztus köztök élt, és hitöket jelenléte által hatalmasan gyámolította. Erre feleli sz. Pál: Krisztus örökké ugyanaz, nincs alávetve változásnak; most is él õ és jelen van közöttetek, kegyelmével támogat hitetekben, és megõriz minden üldözés között (Tamás, Anzelm.). Mások e verset a következõhöz csatolják. Krisztus az õ tulajdonaival és tanításaival mindig ugyanaz; tehát ne pártoljatok semmi új tanitmányhoz.
Zsid 13,9
melyek Jézus tanitásától eltérnek. A görög szerint: ne hányassatok (mint a hajó a hullámoktól).
Zsid 13,9
Az apostol ama tévtanítókat tartja szemei elõtt, kik a mózesi szertartások kötelezettségét, a körûlmetélést, az ételek iránti törvények (Kol. 2,16.17. Tim. I. 4,3.), az áldozati szokások stb. megtartását sürgették, és azt akarja mondani: Ne csábíttassatok el azoktól, kik némely eledeleket tisztáknak másokat tisztátalanoknak tartanak, és parancsolják, hogy az áldozati lakomáknál jelen legyetek; mert legjobb a kegyelemmel, t. i. a kereszténységgel, mindavval, mit ez nyujt és igér, a szivet táplálni és erõsíteni, nem pedig az ebbeli törvények megtartásával s az áldozati lakomákon való jelenléttel, mi által azok, kik ezeket tartották, nem nyertek megigazúlást és megszentelést. – Igen valószinû azok véleménye, kik a „kegyelem“ alatt, az Oltáriszentség kegyadományait értik; mert a következõ versben e szentségrõl, mint a keresztények eledelérõl van szó, s ennek neve is „Eucharisztia,“ mi ettõl származik „Charisz“ kegyelem, hálaadás, – arra mutat.
Zsid 13,10
Nekünk keresztényeknek más eledelünk van mint amaz ételek; mert oly áldozatunk van, melyet, mint eledelt veszünk magunkhoz, melybõl a zsidóknak nem szabad enniök. Az oltár itt mindig az áldozat helyett vétetik, mely az oltáron vagyon, ama titokteljes szent test helyett, melyet Üdvözítõnk áldozatúl és eledelûl a kenyér és bor színe alatt kereszthalála emlékére hagyott híveinek (Máté 26,26. s követk.). Megjegyzendõ, hogy az apostol nem csupán ételrõl szól átalán, hanem oly ételrõl, mely áldozatoltárról, áldozatból való. Az Oltáriszentség tehát áldozat és eledel egyszersmind. Azok, kik a szent sátornak, a templomnak szolgálnak, a zsidók átalán. Hogy a zsidóknak a keresztények szentséges eledelébõl nem szabad enniök, Pál megmutatja a következõben. Ez által azt jelenti ki, hogy az olyan keresztények, kik a zsidó szokásokat követik, ez által elvesztik jogukat részesûlhetni az Oltáriszentségben. Hogy tehát e fönséges adományt el ne veszítsék, õrizkedjenek a zsidóságot egyesíteni a kereszténységgel.
Zsid 13,11
A bakok és tulkok testeit, melyek az engesztelés nagy napján a bûnökért áldoztattak, míg Izrael népe a pusztában vándorolt, a táboron kivûl, azután pedig Jerusalem városán kivûl kellett megégetni (Móz. III. 16,14–28.). Ebbõl, tehát magából Mózes törvényébõl veszi bizonyítékát Pál arra, hogy a zsidók nem vehetnek részt a keresztények áldozat-ételébõl. Minthogy t. i. a zsidók a bûnért való áldozatokból nem esznek, hanem azt a táboron (városon) kivûl megégetik, Krisztus pedig a zsidók bûnáldozatai által elõképezett valóságos bûnáldozat lévén, ezért a városon kivûl (12. v.) áldoztatott fel, így tehát õ nem szolgálhat nekik eledelûl.
Zsid 13,12
A Golgota halma, melyen Üdvözítõnk keresztre feszíttetett, Jerusalem nyugati falán kivûl a Hippikus és Pszefina tornyok közötti tájon volt. Midõn késõbb Hadrián császár a várost nagyobbíttatá, s egy templomot építtetett a Golgota tájára, így ez a városba be esett, most annak majdnem közepén vagyon, mióta az utóbbi változások alatt a nyugati rész mindinkább beépíttetett.
Zsid 13,13
menjünk ki hozzája, a zsidók szemei elõtt tisztátalan bûnáldozathoz; örömest tartassunk õvele tisztátalanoknak, örömmel szenvedjünk és haljunk meg vele.
Zsid 13,14
mert ha szenvednünk kell is, nem tart sokáig, és a mi czélunk, melyre törekszük, úgy is a mennyország.
Zsid 13,15
E záradék az egész elõbbi intésbõl átalán következik.
Zsid 13,15
t. i. az áldozatot, mely az ajkakból jõ, áldozatát az õ neve folytonos vallásának, hogy õ Megváltó, és hogy csak tõle várjuk üdvösségünket.
Zsid 13,17
a papoknak, püspököknek.
Zsid 13,17
hogy lelki õrködésöket, pásztori tisztöket örömmel gyakorolják.
Zsid 13,17
azon aggodalom miatt, hogy fáradalmaik tán sikeretlenek lesznek.
Zsid 13,19
hogy annál hamarabb mehessek hozzátok.
Zsid 13,20
a minden üdvösség vagy béke kútfeje. Zsid. 7,2.
Zsid 13,20
engesztelõ halála következtében, mely által egy örök szövetség eszközöltetett.
Zsid 13,22
a buzdítás ez igéit.
Zsid 13,22
a tárgy fontosságához képest.
Zsid 13,23
fogságából.
Zsid 13,24
kik Olaszországból nálam vannak.
SZENT JAKAB APOSTOL KATHOLIKUS LEVELE.
A következõ levelek, melyek sz. Jakab, Péter, János és Júdás apostolok által irattak, katholikus, azaz, egyetemes leveleknek mondatnak. E nevet különösen azért viselik, mivel azok nagyobb része, nem, mint Pál levelei, egyes községekhez vagy személyekhez voltak intézve, hanem átalán a keresztény községeknek voltak szánva tanításúl, intésûl és vigasztalásúl. Ezek élén sz. Jakab apostol levele van. Az evangéliomban két Jakab említtetik, kik mindketten apostolok voltak, az egyik Jakab, Zebedeus fia és János testvére, ki idõsbnek hivatik; a másik Jakab, Alfeus fia, és az Úrnak rokona, ki ifjabbnak neveztetik (Máté 10,3.). Az idõsb Jakab nem lehet szerzõje e levélnek; mert Kr. u. a 42. vagy 43. év elõtt, melyben ez apostol vértanú-halállal kimúlt (Apost.cs. 12,2.), a kereszténység Palesztinán kivûl még nem terjedett ki annyira, mint e levél fölirata föltételezi (1,1.), mivel sz. Pál csak a 44. vagy 45. évben indúlt a pogányok megtéritésére. S így önként következik, hogy e levél szerzõje az ifjabb sz. Jakab, az Úr atyjafia, mint ezt az atyák és egyházi irók legrégibb s leghitelesebb bizonyságai is kétségtelenné teszik. Jakab, Máriának, az Úr anyja közel rokonának fia volt (Ján. 19,25.), testvérei valának József, Simon és Júdás Taddeus (Máté 13,55. Júdás 1. r.). Ifjabbnak hihetõleg azért neveztetett hogy megkülönböztessék Jakabtól, Zebedeus fiától, ki éveire nálánál idõsebb lehetett. Urunk mennybemenete után püspök lõn Jerusalemben, mint ezt a hagyományon kivûl az írás is bizonyítja (Galat. 1,19. Apost.cs. 12,17. 15,13. Galat. 2,9. Apost.cs. 21,18.). Ifjúságától kezdve igen sanyarú életet viselt. Hegezippus bizonysága szerint, ki a második században élt, Jakab húst nem evett, bort nem ivott, s az imádságban oly buzgó volt, hogy térdein a bõr egészen megkérgesedett. Jámborságáért, melyet benne a zsidók is csodáltak, igaz nevet nyert. Ezen levél irására hihetõleg az idõ körülményei adtak alkalmat. Az üldözés félelme miatt a keresztények közõl sokan veszélyben forogtak, hogy a hittõl elszakadjanak (lásd a bevezetést a zsidókhoz írt levélhez), a hit általi megigazúlásról szóló tanítást (lásd a romaiakhoz írt levelet) sokan roszúl fogták fel, s oly balvéleményre tévedtek, hogy a tevéketlen hit által, keresztény jócselekedetek nélkül is reméltek megigazúlást nyerhetni, minek következtében a szivtelenség, a szegények elnyomása, féktelenség és romlottság igen elharapózott. Ezen, több egyházközségekben elterjedt baj orvoslása végett írta sz. Jakab jelen levelét; s minthogy Jerusalemben a zsidókból lett keresztényeknek volt püspöke, tehát mint különösen a zsidók apostola, a kültartományokban tartózkodó ilynemû keresztényekhez intézte irását (1,1.). – Három szakaszra oszlik e levél, u. m. tanításra (1. r.), fenyítésre (a 2. résztõl az 5,7.-ig), és vigasztalásra (5,7. s követk.). Elõször tanítást ad a kisértetek, üldözések hasznairól, a jónak és rosznak eredetérõl, az Isten igéjének gyümölcseirõl. Azután megdorgálja olvasóit a köztök uralkodó visszaélésekért és tévelyekért, a részrehajlásért és emberekre való tekintetekért, hogy a megigazúlásról hibásan vélekednek, az egyházi havatalokra tolakodnak és erkölcstelenek. Végre vigasztalja az üldözötteket, béketûrésre inti õket, és az élet különféle viszonyaihoz képest, miheztartásúl különféle szabályokat ad. – A keletiek szokása szerint, velõs mondatokban ír az apostol, melyek néha összefüggés nélkül vannak egymás mellett, mint Salamon példabeszédei, vagy Sirák fia mondatai. – Mikor írta sz. Jakab e levelet, bizonyosan nem lehet meghatározni; azonban hihetõ, hogy ez Kr. u. 51. és 64. közötti évekre esik; a 64. év után nem írhatta, mivel ez évben sz. Jakab a farizeusoktól törvényszegésrõl vádoltatott és megköveztetett; de az 51. év elõtt sem, mivel erre esik sz. Pálnak elsõ apostoli útja a pogányok között, melynek elõbb meg kellett történni, hogy a kültartományokban megtért zsidók nagy száma igazolható legyen, melyet e levél fölirása föltételez (1,1.). A levélirás helye pedig kétségkivûl Jerusalem volt. Ujabb idõkben e levél hitelessége megtámadtatott, de nem annyira történelmi okokból, mint inkább hitágazati tartalmáért, mivel t. i. a jócselekedetek érdemérõl s az utolsó kenet szentségérõl szóló czikkeket foglalja magában, melyeket a hit ellenei közõl többen elvetettek.
Jak 1
Jak 1,1
Az Izrael tizenkét nemzetségébõl való zsidóknak, kik Palesztinán kivûl a pogányok között elszórtan élnek, és a kereszténységre tértek.
Jak 1,2
A kisértetek alatt itt különösen a külsõ üldözések, szorongatások értetnek, mint Luk. 22,28. melyeknek a keresztények ki voltak téve (lásd a zsidókhoz írt levél bevezet.). A keresztény ember örömmel fogadja e kisérteteket, mert azok alkalmat adnak neki, hogy a hithez állhatatos legyen, és a béketûrés által tökéletességre jusson. Igy örûltek az apostolok szenvedéseiknek (Apost.cs. 5,41.). – Vesd össze: Máté 6,13.
Jak 1,4
mert tudjátok, hogy a kisértetek által, melyek bennetek a hitet és keresztény érzületet próbára teszik, alkalmat nyertek a béketûrés erényét gyakorlani, a béketûrés pedig a ti kereszténységteket tökéletessé teszi, titeket tökélyre segít, úgy hogy tökéletes, feddhetlen keresztényekké lehettek, kiknek az örök boldogság elnyerésére többé semmi sem hiányzik. A béketürésrõl, mely tökéletessé tesz, lásd Luk. 21,19. 5-ik jegyz. A görög szerint: A béketûrés pedig tökéletes legyen cselekedeteiben, hogy tökéletesek és egészek legyetek, stb. Értelme ez: De a béketûrés egészen tökéletes, keresztény életet eredményezzen, hogy stb.
Jak 1,5
s különösen nem látja be a kisértetek nagy hasznát.
Jak 1,5
ha az ember Isten adományait jól használja, különben úgy jár, mint az evangéliomi szolga (Máté 18,32. s követk.).
Jak 1,6
erõs bizalommal, mitsem kétkedve Isten hatalmán és bõkezüségén. Isten a bizodalom által akar meggyõzetni; hogy rajta mintegy szent erõszakot tegyünk. Lásd Móz. I. 32,24. 4-ik jegyz. Márk 11,24.
Jak 1,6
mert a kétkedõ, játékszere gondolatainak, mint a hullám, játéka a szélnek, – majd bízik Isten hatalmában és jóságában, hogy kérését teljesítheti, majd kétkedik.
Jak 1,7
mivel a könyörgés meghallgattatása csak a hittõl és bizalomtól függ (Márk 11,24. Ján. I. 3,21.22.).
Jak 1,8
A hit és hitetlenség, az Isten és világ között megosztott ember átalán ingatag és habozó minden cselekedetében.
Jak 1,10
Mivel az apostol még mindig a kisértések békés elviselésérõl beszél (lásd a 12. v.), úgy látszik, jelen versnek összefüggése az elõbbivel legegyszerûbben ez: Semmi külsõ helyzet, melyben vagytok, vagy lehettek, ne vigyen kisértetbe, hogy a hitben ingadozzatok, – mert a szegény azért még nem boldogtalan – hogy szegény, sõt inkább örûljön azon felmagasztaltatásának, hogy õ Istennek gyermeke, Krisztus Jézusnak testvére, örökös-társa, kivel uralkodni fog mennyben; és a gazdag azért ne tartsa magát boldognak, mert gazdag, sõt inkább szerencséjét és dicsõségét azon alázatos helyzetben keresse, melyben az önmegtagadás által minden kereszténynek lennie kell, nem pedig a mulandó gazdagságban, mely ma vagyon és holnap elmúlik.
Jak 1,12
Az apostol itt befejezi intelmét a kisértetek elviselésére nézve.
Jak 1,12
Az örök boldogság jutalmát.
Jak 1,13
Az ember másra szereti tolni vétkét, hogy magától elhárítsa. Igy némelyek, kik a szenvedés kisérteteit ki nem állották, hanem hitetlenségbe és más bûnökbe estek, tán azzal mentegették magokat, hogy maga az Isten oka az õ elesésöknek, ki õket a kisértetbe esni hagyta. Sz. Jakab ezt megczáfolni akarván, kimutatja a bûn valódi forrását. Senki ne mondja, midõn azon bûnkisértetbe esik, hogy a hittõl és erénytõl elpártoljon, hogy arra õt az Isten kisérti; mert Istenhez, a végtelen jósághoz nem férhet semmi gonosz, s ennélfogva õ senkit sem vihet roszra, nem közelíthet õhozzá a bûn, azért bûnnel, mi az õ mivoltával ellenkezik, õ sem közelíthet senkihez. Megjegyzendõ: Jakab nem tagadja átalán, hogy a kisértetek Istentõl vannak, mert Isten csakugyan küld néha szenvedéseket próbálásunkra, s épen azért megengedi a bûnrevaló kisértést is; hanem csak azt tagadja, mintha Isten akarná, hogy a kisértet, melyet õ ereszt ránk, vagy megenged, minket roszra vigyen. Hogy a bûn valóban a kisértetbõl ered, tanítja tovább (14. 15. v.), de nem Istentõl, hanem a kivánságból, magából az emberbõl származik az.
Jak 1,15
Nem az Isten kisért minket a gonoszra, nem Isten a bûn kútforrása, hanem mindenki a gonosz által kisértetik meg, tulajdon gonosz kivánsága által. Ez, mely magában gonosz, az ember úgy csábítja bûnre, mint a fajtalan asszony, azután ha hozzája csatlakozik, jóváhagyását, tetszését, beleegyezését adja, mintegy vele egyesûl, e gonosz egyesülésbõl származik a gyümölcs, a bûn, és a bûn ha tettleg véghezvitetik, bensõleg vagy külsõleg teljesíttetik, nemzi, eredményezi a lelki halált s ezzel az örök kázhozatot; mert csak a mi élõ, az juthat Istenhez, az élethez, és az élhet vele. A lelki tanítók három fokozatot különböztetnek meg a kisértetben, ezek: a kivánság kecsegtetése, a tetszés, melyet abban az értelem és akarat talál, és a tökéletes beleegyezés. Csak a második fokon kezdõdik a bûn. Szépen mondja szent Ágoston: Ne add megegyezésedet kivánságod csábitásaihoz. Semmi által sem lehet az szülõanyává, csak te általad. Ha beleegyezésedet adtad neki, már egyesûltél vele szivedben. Csak megegyezéseddel ne karold õt magadhoz, nehogy kénytelen légy megsiratni a gyümölcsöt. A testi és lelki emberrõl lásd Rom. 7,15. s követk. A halálról, mint a bûn zsoldjáról, Rom. 6,25.
Jak 1,16
Ne tulajdonítsátok Istennek a bûnt, a gonoszt, Istentõl csak jó származik.
Jak 1,17
ki minden világosságnak, úgy a földinek, mint a mennyeinek, az igazságnak, erénynek, kegyelemnek és minden jónak kútfeje.
Jak 1,17
ki azon tulajdonához, hogy mindig csak jót ad, örökké hû marad, és átalán változhatlan.
Jak 1,18
Hogy minden jó adomány az Istentõl jõ, megmutatja sz. Jakab a kereszténység adományából, mely minden jók legjava. „Mert“ nincs meg a görögben, de benfoglaltatik sz. Jakab szavaiban.
Jak 1,18
Független akaratának önkéntes kegyelmébõl (mi alapja üdvözûlésünknek), újra szült minket, új teremtményekké alkotott. Erre eszköz volt az igazság igéje, az evangéliom az õ kegyelemszereivel, különösen a keresztséggel; Isten akaratja volt, hogy azon elsõk között legyünk, kikben a lelki átalakúlás eszközöltetik. Isten önkéntes kegyelmérõl lásd Rom. 9. r. Kor. II. 6,1.2. Az újjászületésrõl Ján. 3,5.
Jak 1,19
Az apostolnak a következõ intelemre (19–27. v.), hogy az Isten igéje jócselekedetekben gyümölcsöztessék, az elõbbi versben említett igazság igéje adhatott alkalmat. Mivel t. i. ezen igét, hogy üdvre vezessen, meghallgatni, tiszta szivbe befogadni, és cselekedetekkel gyakorolni kell, ezeket a következõben (19. 21. 22. v. s követk.) tárgyalja. A hit hallomásból van, úgymond sz. Pál Rom. 10,17. A görög szerint: Azért, szerelmes atyámfiai, legyen minden ember stb.
Jak 1,19
A keresztény gyülekezetekben megtörtént olykor, hogy némely szósabbak háttérbe szorították a szerényebbeket, hogy bölcseségöket és szellemöket mutogassák (Kor. I. 14,29.), sz. Jakab, úgy látszik, ezeket tartotta itt szem elõtt. De ezt nem tekintve is, a mit mond, valódi bölcs mondat (Péld. 17,27.).
Jak 1,19
Mivel a szóra kész emberek közönségesen hirtelen és ingerlékeny indulatúak, és könnyen gerjednek haragra, azért csatolja ide intelmét sz. Jakab a haragra nézve. Nem kárhoztat minden haragot, – mert van igazságos harag is, mely nyugodt meggondolással buzgólkodik a bûn és igaztalanság ellen, hanem a szenvedélyes haragot roszalja.
Jak 1,20
Az indulat hevében sokat tesz és mond az ember olyat, mit késõbb megbán. Haragodban ne tégy és ne szólj addig, int egy régi bölcs, mielõtt az egész ábéczét el nem mondod (s ez által kedélyed le nem higgad).
Jak 1,21
mivel új teremtményekké kell lennetek (18. v.), és hogy tökéletesen azokká lehessetek.
Jak 1,21
Azért vessétek le a szív belsõ tisztátalanságát, s az abból sarjadozó és tettekben elterjedõ gonoszságot, és nyugodt, készséges megfontolással vegyétek szivetekre Istennek abba már egyszer beoltott igéjét továbbá is, mert ez által üdvözûlhettek.
Jak 1,22
Máté 7,21.24. Rom. 2,13.
Jak 1,22
kik azt hiszik, hogy elég az üdvösségre Isten igéjét csupán hallgatni, a nélkül, hogy azt gyakorolnák.
Jak 1,24
A csupán hallgatók megcsalják magokat; mert hasonlítanak azon emberhez, ki átmegy a tûkör elõtt, hogy ebben magát meglássa; valamint ez egy perczre látja ugyan alakját, de azonnal elfelejti: úgy az íge hallgatója is azon rövid ideig, mig a tanítás tart, látja ugyan belsõ mivoltát, de mivel az intést nem követi, csakhamar elfelejti, milyen õ, jobbúlatlan marad, s így nem üdvözûlhet.
Jak 1,25
A ki a kereszténységet nem csupán felületesen ismeri, hanem arról alaposan meggyõzõdik, s benne állhatatosan megmarad stb. A kereszténység tökéletesnek mondatik, mert tökéletességre vezet; szabadság törvényének hivatik, mert a mózesi szertartások igájától (Gal. 5,1.) és a bûntõl (Ján. 8,32.) megszabadít.
Jak 1,26
Az apostol épen imént mondotta, hogy az üdv az Isten igéjének tettleges teljesitésétõl függ. Mivel ezt kétféleképen lehet felfogni, mint jó beszédet és mint jó cselekedetet, tehát amazt a 26. v. ezt a 27. v. kivánja a kereszténytõl.
Jak 1,26
A ki nem õrizkedik a nyelv minden vétkétõl, a hazudságtól, becstelenítéstõl, rágalmazástól, káromlástól, az illemsértõ tréfáktól, a balga és hiú fecsegéstõl, hanem azon balvéleményben van, hogy ez mitsem tesz: az ilyen nem istenfélõ, az ilyennek nincs religioja. Lásd Máté 12,36.
Jak 1,27
átalán jótékony felebaráti szeretetet gyakorolni.
Jak 1,27
annak gyönyörûségeitõl, a kevélységtõl, birvágytól s a világi élvezettõl.
Jak 2
Jak 2,1
Levelének második pontjában sz. Jakab elkezdi róni a különféle visszaéléseket, melyek a keresztény községekbe becsúsztak. Lásd a bevezetést. Értelme ez: A hivatalok, méltóságok és helyek kiosztásánál ne nézzetek a külviszonyokra; mert a mi dicsõséges Urunk Jézusban való hit teljességgel nem fér össze méltánytalan becsülésével ama hiábavaló külsõségeknek, melyekben az emberek kevélykednek.
Jak 2,2
a hova istenitiszteletre összegyûltök.
Jak 2,3
A zsidók zsinagógáiban oldalt kényelmes ülések voltak az elõkelõk és gazdagok számára. A szegényeknek ellenben állaniok kellett, vagy földre, következõleg az oldaltülõknek lábaihoz ülniök. Mivel e különbség a keresztények gyülekezetébe is becsúszott, azért rója meg azt sz. Jakab, mint kereszténytelen szokást.
Jak 2,4
midõn nem az erényre és érdemre, hanem csak a külfényre és gazdagságra néztek.
Jak 2,5
Vajjon Isten nem hitta-e meg a világ szegényeit is, hogy õk is gazdagok legyenek a hitben, és megnyerjék a mennyei boldogság örökségét, melyet Isten megigért mindeneknek, kik õt szeretik; melyre azok tarthatnak nagyobb igényt, kik jobban szeretnek?
Jak 2,6
az által, hogy a gazdagot kitûntetitek csak azért, mert gazdag.
Jak 2,6
az adósság behajtása végett.
Jak 2,7
Erõszakos tetteik által, Krisztus nevére, melyrõl ti keresztényeknek hivattok, nem vonnak-e gyalázatot? Tehát még e kitûntetést sem érdemlik.
Jak 2,8
a fõparancsot.
Jak 2,8
Tehát átalán felebarátodat, minden kivétel és tekintet nélkül a külsõ tulajdonokra.
Jak 2,9
habár csak egy pontban hibáztatok is, mint törvényszegõk fogtok bûnhödni.
Jak 2,10
t. i. törvény, mint egész ellen, a szeretet ellen, melytõl minden törvény függ, az Isten ellen átalán, ki minden törvény szerzõje, mert a ki az egésznek egy részében megütközik, épen ezért az egészben is megütközik, melyhez ez a rész tartozik, vét a szeretet, az Isten ellen átalán. Az erkölcsi törvény egész valami, s azért minden szabályaira nézve engedelmességet követel; a ki magának csak egy kedvencz bûnt vagy részrehajlást enged meg, ez által megvetést mutat átalán a törvény iránt, s azért mint törvényszegõ átalán megbüntettetik. Ez által azonban sz. Jakab apostol nem azt akarja mondani, hogy egyetlenegy bûn ép oly nagy gonoszság, mint több bûn; hanem csak azt, hogy egyetlen bûn is elég arra, hogy az ember, mint törvényszegõ, az Isten tetszését és az örök boldogságot elveszítse, ha t. i. a bûn nagy vala; mert úgy látszik a következõkbõl, hogy sz. Jakab a nagy bûnöket tartotta szemei elõtt.
Jak 2,12
a keresztény törvény által. Lásd Jak. 1. r. 29-ik jegyz.
Jak 2,12
Sz. Jakab itt befejezi elsõ megrovását: t. i. Tehát ne a külsõ tekintet, hanem mindenben csak az irgalmas szeretet vezéreljen és határozzon el titeket, hogy az itéletben megállhassatok.
Jak 2,13
A görög szerint: Az irgalom diadalmaskodik az itélet fölött (nem esik itélet alá). Lásd Máté 18,35. 25,34. s követk.
Jak 2,14
Sz. Jakab, miután szivökre kötötte az irgalmas szeretetet a szegények iránt, átmegy átalán a keresztény cselekvények gyakorlására, és tanítja: hogy nem a hit egyedûl, hanem a hit jócselekedetekkel egyesûlve, szerez az embernek megigazúlást Isten elõtt, és egykoron örök üdvösséget. Sz. Jakab tanítása nem ellenkezik sz. Páléval, ki a megigazúlást látszólag csak a hittõl feltételezte; mert Pál sem ért puszta hitet, a keresztény tanítmánynak puszta ismeretét, hanem szeretet által tevékeny, élõ hitet (Galat. 5,6.), és midõn Rom. 3,38. tanítja, hogy az ember hit által a törvény cselekedetei nélkül igazúl meg, ezzel nem a keresztény cselekedeteket érti, melyeket a hit, mint Isten iránt való teljes odaadás, szükségképen magában foglal, hanem csak a mózesi szertartásos cselekvényeket és a hit állapotján kivûl véghezvitt tényeket zárja ki. Pál és Jakab nem csak hogy nem mondanak ellen egymásnak, hanem a legszebben egyetértenek, mert mind a ketten állitják, hogy csak az élõ hit szerez megigazúlást. Legfölebb is az ugyanegy dolog kifejezésében van különbség, a mennyiben Pál elveti azon cselekedeteket, melyek hit nélkül vannak, Jakab pedig a hitet, mely cselekedettel nem egyesûl.
Jak 2,17
A mily kevéssé segíthet szûkölködõ embertársunkon szánakozásunk, ha neki mitsem adunk, ép oly kevéssé segíthet a hit jócselekedetek nélkül. Lásd a 26. v.
Jak 2,18
Az olyanhoz, ki hitével dicsekszik, de cselekedetei nincsenek, mondhatja valaki: Te hiszesz, dicsekszel hiteddel, én pedig hitemet cselekedetekkel egyesítem. De mutasd meg hát hitedet, mely cselekedetek nélkül vagyon, bizonyára ezt nem tudod; de én megmutathatom neked hitemet cselekedeteimbõl, és bebizonyíthatom, hogy igaz hivõ vagyok, a mit te be nem bizonyíthatsz.
Jak 2,19
Az ördögök is hisznek jócselekedetek nélkül, de ez a hit csak neveli gyötrelmöket.
Jak 2,20
halljad tehát ennek bizonyítékát az irásból is.
Jak 2,23
A 21–23. v. értelme ez: Nem olvassuk-e az irásban, hogy Ábrahám, mivel engedelmes szeretetbõl kész volt tulajdon fiát föláldozni, ezáltal Isten kedvét megnyerte, úgy hogy Isten különös áldást mondott rája (Móz. I. 22,16–18.). Ebbõl következtetheted, hogy a cselekedetek is a megigazúlást szerzõ hithez tartoznak, hogy csak azok teszik ezt tökéletessé, sõt ha az irás fönebbi mondata is (Móz. I. 15,6.) „Hitt Ábrahám stb.“ csak ez által nyeri teljes értelmét, ezt t. i. hogy Ábrahámnak megigazúlást szerzõ hite alatt, nem holt, hanem cselekedetekben élõ hit értendõ. E szavak „és Isten barátjának neveztetett“ csak értelmök szerint vannak meg a fönebbi helyen (Móz. I. 15,6.) a mennyiben ott Ábrahámról mondatik, hogy az Isten szövetséget kötött vele, mi csak barátok között szokott megtörténni. Sz. Pál ebben tökéletesen egyetért sz. Jakabbal; mert Rom. 4,3.17. mondja ugyan, hogy Ábrahám hit által igazúlt meg, de hit által ahhoz, ki a halottakat feltámasztja. Ezzel kifejezi az apostol, hogy Ábrahám kész volt egyetlen fiát föláldozni, mindazáltal hitte, hogy Isten neki nagyszámú utódokat fog adni. Tehát Ábrahámnak nem puszta hitet tulajdonít, hanem fia feláldozása cselekvényeivel egybekapcsolt hitet, és ezen munkás hitnél fogva tartja õt megigazúltnak.
Jak 2,24
A cselekedetek tehát nem a megigazúlást szerzõ hit után következnek, hanem a hitnek, hogy az által valaki megigazúlhasson, cselekedetekkel szükség egyesûlnie.
Jak 2,25
Ráháb, ki megtérése elõtt fajtalan életet élt.
Jak 2,25
Ráháb is cselekedetekkel egyesítette a hitet, s ezt tettekkel bizonyította be, mi által Isten tetszését és életben maradását nyerte. Lásd bõvebben Józ. 2,4. Zsid. 11,31. Ez utóbbi helyen hitrõl van ugyan szó; de ez épen oly hit, mely cselekedettel van egyesûlve.
Jak 3
Jak 3,1
Ne tolakodjatok a tanítói hivatalra, mivel a tanítókra szigorú itélet vár, a mennyiben arról is felelõsek, vajjon tanitásuk által nem vittek-e valakit tévútra. A görög szerint: hogy annál nagyobb itéletet veszünk magunkra.
Jak 3,2
Mert az ember átalán igen gyarló, s könnyen vét különféle módon; de mégis legnehezebb a beszédben (tanításban) nem hibázni. A ki szavában nem hibáz, az tökéletes férfiúnak tekinthetõ, ki minden érzéki indulatain és hajlamain uralkodni képes. Olyan az ember, a minõ beszéde. A tökéletes beszéd tökéletes embert árúl el. Lásd Péld. 10. r. 23-ik jegyzet.
Jak 3,5
Olykor a kicsiny is nagyot eszközöl és kormányoz, úgy a nyelv is sokat tehet – roszat és jót. Vesd össze: Péld. 10,20. 12,18. 14,3.
Jak 3,6
Mert a nyelv az õ pusztító hatásánál fogva hasonló a tûzhöz, a gonoszságnak egész világát rejti magában, mivel minden gonoszra csábíthat. A nyelv oly nagy fontosságu tag, hogy beszédei által az egész embert megronthatja, annak egész életkörét a szenvedélyek minden lángjaival felgyújthatja, ha maga is a pokol uralma alatt van, a sátán által vezéreltetik. E szerencsétlenség, fájdalom! gyakorta éri a gyermekeket, kik már kora ifjuságukban romlott körökbe jutnak, vagy tulajdon szülõik-, tanítóik- és nevelõiktõl beszívott hamis elvek által egész életökre megrontatnak.
Jak 3,7
A nyelv oly igen nagy kárt tehet; mert legyõzhetlen ereje van.
Jak 3,7
A görög szerint …csuszómászók és tengeri állatok. Eleinte, úgy látszik, a Vulgata is úgy olvasta: cetorum, e helyett: ceterorum.
Jak 3,8
hogy legalább bocsánandó vétket ne kövessen el. Ennek oka a gonosz kivánság, mely az embertõl, mig a földön van, egészen el nem válhatik.
Jak 3,9
A gonosz, éles nyelvû emberek azon ellenmondást követik el, hogy azzal egyszer az Istent dicsérik, másszor az Isten fiait szidalmazzák.
Jak 3,12
A görög szerint: olajbogyót.
Jak 3,12
Minden teremtmény teljesíti természetes rendeltetését, tehát a nyelv is az õ rendeltetéséhez képest csak jót áraszszon magából.
Jak 3,13
Az apostol visszatér az 1. versre. Ha valaki közõletek magát bölcsnek, értelmesnek s a tanítói hivatalra alkalmasnak érzi, mutassa ki mindenek elõtt képességét erényes életmódja által, s adja elõ az igazságot szelídséggel és szerényen. „Cselekvését,“ azaz, tehetségeit, azt, a mit tenni képes.
Jak 3,14
Ha a tanitói hivatalra csak azért törekszetek, hogy mint tanítók, mások ellen szeretetlenûl kikelhessetek, s másokkal versenghessetek: akkor ne dicsekedjetek, hogy bölcsek vagytok, és ne állítsátok az igazság ellenére, hogy a tanitói hivatalra szükséges tehetségekkel bírtok.
Jak 3,15
mert a szeretetlen buzgólkodás és vetélyvágy nem mennyei, Istentõl jövõ bölcseség, hanem földi, mivel az ilyen nem törõdik az Isten dicsõségével, hanem csak a földi javakat, tisztességet és gazdagságot hajhászsza; állati, mivel az ilyen, mint a vadállat, szenvedélyeitõl hagyja magát vezettetni, és nem az észtõl kományoztatni; ördögi, mivel az ilyen, mint a sátán, mások fölött kevélyen fölemelkedik, minden cselt, hazugságot és csalást fölhasznál, hogy czélját elérje, és a sátán befolyása alatt is van.
Jak 3,17
az Istentõl közlött érzület.
Jak 3,17
a tévely minden vegyitéke nélkül való. Az Istentõl vezérlett tanító csak az igazságot akarja, s azt minden mellékszándék nélkül tanítja.
Jak 3,17
békét szeretõ, békét adó.
Jak 3,17
ez nincs meg a görögben.
Jak 3,17
szeretettel és mindennemû jócselekedetekkel tûnteti ki magát. Máté 7,16.
Jak 3,17
nem itél hamisan a küllátszat szerint, és nem tetteti magát, hanem olyannak mutatja, a minõ.
Jak 3,18
és a hol ez a bölcseség megvan, a hol ily tanítók vannak, ott a békés oktatás által, valóban jó, üdvösségre vezérlõ jócselekedeteket tesznek mások is, kik embertársaikkal békében élnek, t. i. ezen bölcs és békeszeretõ tanitók.
Jak 4
Jak 4,1
Honnét vannak a villongások, melyek a keresztény tanításra nézve köztetek támadnak, úgy, hogy mindenféle pártok alakúlnak? Az apostol elõbb azon öntelt, kevély emberekrõl szólott, kik magoknak a tanítás adományát tulajdonították, az igazi tanitókra irígykedtek, s a tanitói székekre tolakodtak, hogy ott vitatkozzanak, és képzelt bölcseségöket fitogtassák; most megmutatja kútfejét az õ vetélyvágyoknak és egész rendetlen viseletöknek. Sz. Pál is panaszkodik az ily veszekedõ, az igaz tanítást megrontó emberek ellen, és leírja különösen Kor. I. 3. r. az õ pártoskodásaikat. Mások ellenségeskedéseket értenek, melyek ismeretlen okokból támadtak, és a községeket megosztották. A fönebbi magyarázat jobban illik az összefüggéshez; de az apostol ezen magán viszályokat is tarthatta szemei elõtt.
Jak 4,1
Miért versengtek egyébért, mint hogy mások fölött ez által kitûnni, mindennemû ideigvaló hasznot és földi javakat szerzeni akartok (lásd Jakab 3. r. 13-ik jegyz.), mivel vágyaitok hatalma alatt vagytok, melyek belsõtökben a lélek, a jobb meggyõzõdés ellen harczolnak, és azt lenyûgözik, habár ezzel mind a mellett sem juttok czélhoz. Ez utóbbi eszmét fejtegeti a következõ vers.
Jak 4,2
Az irígység és féltékenység által halálra emésztitek magatokat (1-sõ jegyz.).
Jak 4,3
Minden fáradságtok mellett sem nyeritek meg, a mit kivántok, részint, mivel azért Istent nem kéritek, részint mivel csak azért kéritek, hogy kivánságtokat kielégitsétek, hogy tehát Isten a ti vágyatok szolgája legyen.
Jak 4,4
Ti, hûtelen gonoszok! kik az Istennel kötött szövetséget feltöritek, s egy más hitestársnak, a világnak, az õ kivánságainak adjátok át magatokat, nem tudjátok-e, hogy az, ki e világot, annak tisztességét, javait, örömeit rendetlenûl szereti, az Isten ellenségévé lesz? A görög szerint: Házzaságtörõ férfiak és asszonyok!
Jak 4,5
Nem mondja-e az irás: hogy azon Léleknek, mely velünk, keresztényekkel közöltetett, az irígységgel (versengéssel, gyanakodással, gyûlölséggel) semmi köze, sõt inkább a szeretet Lelke az (Rom. 5,15. 15,30.)? Irígyek ama hamis tanítók voltak (lásd az 1-sõ jegyz.); azért emeli ki sz. Jakab a többi vétkek között különösen az irígységet. E szavak: Irígykedésre vágyódik-e stb. a szentirásnak nem épen egyes helyére vonatkoznak, hanem az egész szentirásra, melyben mindenütt írva van, hogy a Szentlélek a szeretet lelke, és csak azok mondhatják vigasztalódva, hogy õket élteti, a kik szeretnek.
Jak 4,6
Péld. 3,34.
Jak 4,6
azaz, kedvébe veszi, szeretetével megajándékozza õket.
Jak 4,7
Sz. Jakab figyelmezteti most e szeretetlen embereket, hogy térjenek meg.
Jak 4,7
álljatok ellen az ördög incselkedéseinek.
Jak 4,8
õszinte, komoly bûnbánat által.
Jak 4,8
Tisztúljatok meg érzéstekben és cselekvéstekben. A kéz itt cselekedetek helyett vagyon.
Jak 4,8
Azok a kettõs szivûek, kik keresztények akarnak ugyan lenni, de egyszersmind a világot is rendetlenûl szeretik (5-ik jegyz.), s így szivök az Isten és világ között meg van oszolva.
Jak 4,9
Lásd Rom. 8,13. Galat. 5,24.
Jak 4,11
Mint ez a keresztények között oly gyakran megtörténik, fájdalom! a tanítók között is, kik egymást kisebbítik.
Jak 4,11
A ki rágalmazza felebarátját, ki jót tesz, vagy õt gonoszúl itéli, az rágalmazza és itéli az Isten törvényét, mely szerint amaz cselekedeteit intézte. A szeretetlen itélésrõl lásd Rom. 2,1.
Jak 4,13
Az ily vágyakozók (1. v.) közönségesen tervkoholók, kik azt hiszik, hogy terveik eszélyes kivitelével czélt érnek. Sz. Jakab ellenben megmutatja, hogy minden határozatunk Isten akaratjától függ.
Jak 4,16
most pedig oly kevélyen gondolkoztok és cselekesztek, mintha Istentõl épen nem függenétek.
Jak 4,17
Ti tudjátok ezt, vagy akarjátok tudni, miután bölcseségtekkel dicsekedtek (Jakab 3,13.); ha tehát nem cselekszitek, akkor ti jobb belátástoknál fogva annál vétkesebbek vagytok.
Jak 5
Jak 5,1
Sz. Jakab még egy megrovást tesz, és pedig az igazságtalan gazdagokra. Ezek alatt olyanok értendõk, kik sok földi javakkal bírnak, de azokat nem mint Isten sáfárai használják, hanem vágyaik kielégitésére fordítják, vagy azokban egyéb vigasztalást keresnek. Lásd Luk. 6,24.
Jak 5,3
Minden gazdagságtok hiú és mulandó, nem segíthet rajtatok (Máté 6,19.); az aranyat és ezüstöt fukarságból használatlanúl heverni hagytátok, és ez a rozsda, javaitoknak ezen nem használása, czáfolhatlan bizonyítványa lesz kõszivûségteknek timagatok ellen, s mint égetõ tûz fog titeket emészteni, midõn fonákságtokat egykoron teljesen belátjátok; mert kincseiteket az itélet napjára gyüjtöttétek, midõn Isten büntetõ itélete rátok jövend. A görög szerint: Kincseket gyüjtöttetek.
Jak 5,4
az aratók, a munkások, mint a görögben vagyon.
Jak 5,5
Mintegy hizlaltátok magatokat, hogy itélet napján leölessetek. Lásd Jób 15. r. 29-ik jegyz.
Jak 5,6
mint Krisztus béketûrõ juhocskáját, ki mindent föláldozott, hogy lelkét megmenthesse.
Jak 5,7
Lásd errõl Máté 24. r. Tessz. I. 4,13. s követk. Sz. Jakab itt kezdi levelének harmadik szakaszát (lásd a bevez.), a vigasztaló biztatást, és mint közönségesen leveleik végén az irók még némely, egymás közt kevésbbé összefüggõ tanításokat csatolnak oda ráadásúl, hasonlóképen cselekszik sz. Jakab apostol is.
Jak 5,7
azaz, békével vár vetéstõl aratásig; tehát életének egész idején át. A korai esõ Palesztinában vetés után oktober végén esik; a kései pedig kevéssel aratás elõtt, marczius végén.
Jak 5,11
a tökéletes igazakat mennyben; legyetek hát kitartók, hogy ti is boldogoknak mondassatok úgy, mint õk.
Jak 5,11
mily dicsõ vége lett az Úr kínszenvedéseinek. Lásd Jób 42. r.
Jak 5,12
Sz. Jakab nem tilt el itten átalán minden esküvést, hanem csak a könnyelmû esküdözést a magán életben. Hogy ezáltal a törvény elõtti esküt nem tiltja, már abból is kitûnik, mivel az égre s egyébre való esküvésrõl szól, mi csak a magánéletben volt szokásban, de soha törvény elõtt. Biróság elõtt egyedûl csak az Istenre volt szokás esküdni (Móz. III. 19,12. Móz. V. 6,13.). Lásd bõvebben Máté 5,34–37.
Jak 5,14
Ha valaki súlyos beteg, mint a görög kifejezi. Igy értelmezi ezt a trienti sz. gyülekezet is. A sz. kenet a betegeknél használtassék, különösen pedig azoknál, kik annyira elnehezedtek, hogy kevés remény van felgyógyulásukhoz.
Jak 5,14
kik alatt mindig a püspökök és papok értetnek, és kik ez esetnél, az egész anyaszentegyházban bevett gyakorlat szerint, mindig fölszentelt papok voltak. Egy végzette a cselekvényt, a többiek csak kisérõi voltak, a miért egy is elegendõ.
Jak 5,14
Sz. Jakab mondja: fölötte, mivel imádság alatt a betegre tette kezét a pap.
Jak 5,14
az Úr személyében és erejével; mert itt a név, a nevezett személynek vagy dolognak valósága helyett vagyon (Máté 28. r. 20-ik jegyz.). Az olaj csupán jelképe a közlött magasabb erõnek.
Jak 5,15
a kegyelem imádsága, az imádság, mely által a kegyelem közöltetik. Itt ez a szó: hit, mint Rom. 12,3. kegyelemajándék helyett vagyon, mivel a hit az ajtó minden kegyelemhez.
Jak 5,15
örök üdvére szolgál, de testi könnyebbûlésére is, ha ez Isten akaratja.
Jak 5,15
bátorságot ad a szenvedések elviselésére, erõt a halálküzdelemre, vagy pedig gyógyulást is. Lásd az elõbbi jegyzetet.
Jak 5,15
És ha még valami bûnszenny, vagy vétek maradt rajta, az eltöröltetik. Õ, t. i. fölteszi, hogy a beteg már használta az anyaszentegyház által megtisztulására rendelt eszközöket, mielõtt a szent kenetet fölvette; azután a szent kenet által a tudatlanságból elkövetett vagy a gyónásban elfelejtett bocsánandó vagy nagyobb vétkek eltöröltetnek. Azon esetben, ha már meg nem gyónhatik, természetesen elegendõ az elkövetett vétkek tökéletes megbánása is. Egyébiránt a trienti sz. gyülekezet tanítja (24. ül. 1. r.): hogy sz. Jakab itt a szent kenet szentségérõl szól, melyet Krisztus Jézus szerzett, s azt már Márk 6,13. is némileg jelentette.
Jak 5,16
„tehát“ nincs meg a görögben.
Jak 5,16
Valljátok meg bûneiteket, de nemcsak szükség esetében, mint ez az utolsó kenetnél megkivántatik, hanem egyébkor is, és töredelmes alázatosságban imádkozzatok egymásért.
Jak 5,18
Kir. III. 17,1. s követk. kerekszámmal csak „három esztendõ“ vagyon; és itt nincs is szó Illésnek az éhség elõtt és után tett könyörgésérõl. Sz. Jakab tehát az itt felhozott adatokat a hagyományból vehette.
Jak 5,19
az igaz tanitástól, az igaz (erényes) útról.
Jak 5,20
eltörli a bûnök sokaságát, mind az eltévedettét, mind a téritõét; amazét, mivel õt megtérítette, tehát bûnbánatra, bûnvallásra bírta; tulajdon vétkeit pedig azért, mivel a szeretet által, melyet elesett felebarátja iránt gyakorlott, annál alkalmasabb lett Isten megbocsátó és bûnt eltörlõ kegyelmének elnyerésére. Lásd Luk. 7,47.
SZENT PÉTER APOSTOL I. LEVELE.
Simon Péter, az apostolok fejedelme (Máté 16,16. s követk.) és az anyaszentegyház fõpásztora (Ján. 21,13. s követk.), kinek életkörülményei a szent evangéliomokban (Ján. 1,40–42. Máté 4,18–20. Luk. 5,1. s követk. Máté 26,37. Ján. 6,68.69. Máté 16,21. s követk. 17,24–26. Ján. 13,1–10. Máté 26. r. Ján. 18,20.21.), és az apostolok cselekedeteiben (1–12. r. 15. r. 29-ik jegyz. Galat. 2,11. Apost.cs. 28. r. 17-ik jegyz.) említtetnek, – elõször Antiokiában, azután Romában állította fel püspöki székét; de valamint a többi apostolok, úgy õ sem tartózkodott állandólag egy helyen, hanem bejárta a romai birodalom különféle tartományait, részint, hogy az evangéliom világosságát terjeszsze, részint pedig, hogy azokat, kik már a keresztény hitre tértek, ebben megerõsítse. Hiteles bizonyságok szerint, Palesztinán kivûl Szíriában, Mezopotámiában, Kis-Ásiában, Görög- és Olaszországban apostolkodott. Minthogy elsõ levelét a Pontus, Galátzia, Kappadócia, Bitínia és Ásia tartományaiban lakó keresztényekhez intézte, nem szenved kétséget, hogy Kis-Ásiának mindezen vidékein tanított. Ezen levélnek czélja volt, megerõsíteni a keresztényeket azon meggyõzõdésben, hogy az õ hitök az igaz hit; továbbá a szenvedések és üldözések között állhatatosságra buzdítani, és az élet szentségére inteni. Rövid bevezetés után a keresztények fölséges reményérõl (1,1–12.) inti olvasóit az apostol, hogy magas rendeltetésökhöz méltó életet viseljenek, különösen pedig, hogy egymást õszintén szeressék (1,13–2,12.). Azután a polgári (2,13–17.) és családi életre nézve (2,18–4,19.) némely különös kötelességeket ajánl; és inti az elöljárókat hivatalbeli kötelességeik lelkiisméretes teljesitésére, az alattvalókat engedelmességre; mindnyájokat pedig az Isten akaratán való megnyugvásra, s ez élet bajainak állhatatos elszenvedésére (5,1–11.). E levél Babilonból íratott (5,13.), mely alatt, az akkori keresztények között átalánosan divatozott szólásmód szerint, a pogány Roma városa értetik. Lásd Jel. 14,8. Mikor íratott e levél? bizonyosan nem lehet meghatározni. Minthogy sz. Péter az õ második levelét kevéssel Romában szenvedett vértanú-halála elõtt írta (Péter II. 1,13–15.) ugyanazon hívekhez (Péter II. 3,1.), az idõ pedig, mely e két levél küldése közt lefolyt, nem lehetett igen hosszú, ennélfogva föltehetõ: hogy ezen elsõ levelet Kr. u. az 50. és 66. vagy 67. év közötti idõszakban írta, mivel a 66. vagy 67. év Péter vértanúi halálának éve volt.
A második levélben sz. Péter inti a hiveket feddhetlen életre (1,3–11.), a keresztény hitben való állhatatosságra (12–21. v.), és figyelmezteti õket, hogy óvakodjanak a hamis tanítóktól és csábitóktól (2. r.), különösen pedig azoktól, kik az Úr második eljövetelét kétségbe vonják és megtámadják (3. v.). – Az elsõ levél valódiságáról soha sem volt kétség; de a másodiknak hitelességérõl az anyaszentegyház elsõ idejében itt amott kételkedtek; miután azonban a laodiceai és kartágói zsinatban a hagyományok és az atyák bizonyítványai e levél szerzõjének nevére nézve megvizsgáltattak, és alaposaknak találtattak, már a negyedik század óta, mint sz. Péter valódi levele, mindig a szent könyvek közé számíttatott, s mint ilyet idézi azt a trienti sz. gyülekezet is az õ jegyzékében.
1 Pét 1
1 Pét 1,1
Lásd Rom. 1,1.
1 Pét 1,1
jövevényeknek itt a Palesztinán kivûl lakó s a zsidókból lett keresztények értetnek, a mennyiben ezek nem õslakói e tájaknak, hanem csak mint bevándorlottak telepedtek meg azokban. Választottaknak neveztetnek, mivel Isten örök végzésénél fogva hivattak a kereszténységre. „Kik elszéledtek“ t. i. a pogányok között (Jakab 1,1.). Mások átalában a keresztényeket értik, kik mint Isten fiai és a mennyország örökösei, e világra nézve jövevények, akárhol lakjanak. „Választottak“ azaz, elkülönözöttek a hitetlenek nagy száma közõl. Lásd Péter I. 2,10. Zsid. 11,13.
1 Pét 1,1
A nevezett tartományok mind Kis-Ásiában vannak. Lásd Apost.cs. 2,8.9. 16,6.7.
1 Pét 1,2
választattak; – e szó ide vonatkozik, úgy, hogy értelme ez: A választottaknak, kikrõl Isten elõrelátta, hogy a kereszténységre leendõ hivatásnak meg fognak felelni, a Szentlélek által megszenteltetve, engedelmesek lesznek, és Krisztus vére által megtisztíttatnak. A Szentlélek által való megszentelés vagy újjáteremtés, ujraszületés (Ján. 3,5.) czélja a megváltásnak; ehhez eszköz Jézus váltsághalála és az embernek hite vagy engedelmes önmegadása Jézus iránt és mindaz iránt, mit õ tanít, parancsol és igér. A választottságról lásd Efez. 1,3–7. Rom. 8,29. A meghintésrõl lásd Zsid. 10,22.
1 Pét 1,3
Áldás, dicsõség és hála legyen az Atya Istennek, ki csupán kegyelembõl, részünkrõl minden elõleges érdem nélkül (lásd Rom. 3,24.), Jézus Krisztus váltságmunkájának erejével, minket új emberekké teremtett, hogy az örök élet reményét elnyerjük. – Az egész váltságmû helyett, Péter annak zárkövét, Jézus feltámadását, említi (vesd össze: Apost.cs. 23,6.). A keresztények reménye élõnek mondatik, részint, mivel az nem hiú, hanem valósággal teljesedni fog, részint, mivel annak tárgya az örök élet (Jerom. Ágost. Béda).
1 Pét 1,4
oly örökségre, mely, mint a földi javak, nincs kitéve mulandóságnak, elveszésnek, hanem örökké tart, mely nem tisztátalan kivánsággal biratik és élveztetik, hanem tiszta, angyali, isteni érzülettel (Ágost.).
1 Pét 1,5
kik, mivel Isten kegyelmével hisztek (reméltek és szerettek) stb.
1 Pét 1,5
Az utolsó idõ az Úr napja, az itéletnap (Filip. 1,6.). E napon fog kijelentetni az igazak boldogsága; mert akkor kimondatik az ég angyalainak és a világ minden teremtményeinek jelenlétében.
1 Pét 1,6
ha ez lelketek üdvére nézve szükséges. Vesd össze: Jakab 1,2. s követk.
1 Pét 1,7
E kisérteteknek szükség bekövetkezni, hogy hitetek megpróbáltassék, mint az arany is tûzben próbáltatik meg, és hogy az aranynál még tisztábbak legyetek, dicsõséget aratandók itélet napján, mely azonban Istenre, a minden üdv szerzõjére, hárúl vissza. A görög szerint: az aranynál (mely veszendõ, a tûzben stb.).
1 Pét 1,10
Az üdvösség átalán a kereszténység jótéteményeit jelenti itt és a síron túl. Ez üdvrõl, Krisztusról, az õ országáról, ezen ország javairól vizsgálódtak a próféták és jövendöltek.
1 Pét 1,11
A próféták vizsgálatának tárgya volt azon idõ, melyben, és a körülmények, melyek között bekövetkezni kellett annak, mit Krisztus Lelke, ki bennök volt, nekik fölfedezett, t. i. a Messiás kinszenvedésérõl és ezután következõ megdicsõülésérõl, min a kereszténység minden reménye alapszik.
1 Pét 1,12
mely prófétáknak azonban az idõre nézve, melyben Krisztus meg fog jelenni, és föllépésének némely körülményeire nézve kejelentetett, hogy az õ megjelenését nem fogják megérni, hanem hogy jövendöléseiket felõle a ti számotokra (az utókornak) közöljék, jövendöléseiket, melyek azt tartalmazzák, mi nektek (az utókornak) most azon férfiak által hirdettetik, kik az égbõl küldött Szentlelket vették.
1 Pét 1,12
mely Szentlelket magok az angyalok is kivánnak fölfogni. A Szentlélek úgy vétetik itt, mint közlõje, magyarázója a keresztény bölcseségnek, mint az összfüggésbõl kitûnik, tehát mint maga a keresztény bölcseség. A görög szerint: melybe (az evangéliomba) magok az angyalok is gyönyörrel tekintenek be. Mi azért nincs ellenmondásban a mi fordításunkkal, sõt mind a kettõ ugyanegy eszmét fejez ki, mely egyébiránt eléfordúl Efez. 3,10. is.
1 Pét 1,13
mivel ily dicsõ reményetek vagyon.
1 Pét 1,13
készüljetek föl lelkiképen, mint a harczosok testiképen felövezik magokat, legyetek józanok hivatástok teljes öntudatában, s reményetek ama tökéletes üdvözítésben legyen, mely Krisztusnak itéletre leendõ eljövetekor nektek adatni fog.
1 Pét 1,15
Isten szerint.
1 Pét 1,19
Istenfélõk legyetek, miután oly drága áron váltattatok meg. A hiú, bûnös életmód hagyományozottnak mondatik, mivel minden vétkesség az eredeti bûnbõl fakad, mely apától fiúra átszármazik folytonosan (Rom. 5,12.). Krisztus szeplõtelen báránynak mondatik, mert mint ilyen volt elõképezve a húsvéti bárányban, s megjövendölve a próféták által (Izai. 53. r. Jerem. 11,19. Zsolt. 37,14.15.).
1 Pét 1,20
Lásd Efez. 1,4. 3,11.
1 Pét 1,20
de az Isten országának utolsó fejlõdési korszakában, a mostani idõben, üdvösségtekért láthatólag is megjelent a földön. Lásd Zsid. 1,2.
1 Pét 1,21
ki maga hitelesítette õt, hogy a hit és remény alapja maga az Isten legyen.
1 Pét 1,22
A szeretet által való megtisztúlásról lásd Ján. 13,10. 10-ik jegyz. A görög szerint: az igazságnak engedelmeskedvén a Lélek által.
1 Pét 1,23
A szeretet alapja, azon ok, a miért egymást szeretnünk kell, az újraszületés; mert ezáltal válunk, bárminõk legyenek is életviszonyaink, egymáshoz hasonlókká, Isten fiaivá, testvérekké, és pedig nem elenyészendõ ivadékból való elenyészendõ gyermekek, hanem az örökkévaló Istennek örökkévaló fiai, s épen ezért szakadatlan szeretetre kötelezettek. Az újraszületés eszköze az Isten igéje, mert az ebben való hit vezet keresztségre és bûnbánatra.
1 Pét 1,25
Összefüggésben az elõbbivel, értelme ez: kik mulandó emberekbõl Istennek maradandó fiaivá változtatok át; mert hogy a természet szerinti, újra nem született ember Isten elõtt meg nem állhat, s ennélfogva mulandó, ezt Izaiás próféta már e szókkal akarta kifejezni: „Minden test stb.“ csak az Úr igéje, és a mit ez létre hoz, az újraszületés marad meg mindörökké (habár az újraszületett is, mint az újra nem született, meghal ideiglenes halállal a mindenkivel közös eredeti bûn következtében). Az Úr igéje pedig az evangéliom, mely, ha hitben elfogadtatik, örökkévaló gyermekeket szül. Lásd bõvebben értelmezését e prófétai helynek Izai. 40,6. s követk.
1 Pét 2
1 Pét 2,2
Lásd Péter I. 1,3.23.
1 Pét 2,2
tiszta, hamisítatlan tanítást, mely épen úgy táplálja Isten újraszülött fiainak lelkét, mint a tej a természet szerint születetteket.
1 Pét 2,3
Bizonyára kivánjátok is ezen észszerû, lelki tejet, ha már tapasztaltátok, mily boldogító hatása van az Úr jóságának, az õ váltságának sziveinkre. Isten, a ki szeretet, azokkal, kik neki magokat egészen átadják, különösen az imádságban érezteti ama bensõ gyönyörûséget, mely a természetfölötti kegyelem eredménye. E gyönyörûség székhelye a lélek, de mint sz. Tamás tanítja, részesûlnek abban alsóbbrendû tehetségeink is.
1 Pét 2,4
hittel és szeretettel eltelve.
1 Pét 2,4
a szegletkõhöz, mely mint legjelesebb része a lelki háznak, az anyaszentegyháznak, azon rendeltetéssel bír, hogy ennek két fõ falait, a zsidókat és pogányokat, s minden egyes részeit egymás közt összekapcsolja, s egyszersmind azoknak alapúl szolgáljon. Lásd ezen eszme bõvebb kifejtését Efez. 2,20. s követk. Az Úr élõ kõnek mondatik, mert minden élet tõle származik.
1 Pét 2,4
Lásd Apost.cs. 4,11. s követk. Máté 21,42.
1 Pét 2,5
A hivõk mindnyájan összevéve, és mindenik magában véve, legyenek élõ kövek, azaz, olyanok, kikben Krisztustól az isteni szeretet élete vagyon, kik hozzája, rája épûlnek, hogy így vele szent egyességben lelki házat, szent papságot képezzenek, mely a bûnbánat, önmegtagadás, imádság és minden erények áldozatát bemutatja az Istennek, s így mivel ez áldozat Krisztusban, az õ szellemében mutattatik be, kedves lesz az Atya Isten elõtt. Ez értelemben minden keresztény papságot visel; mert, úgymond sz. Leo, mi mutat úgy a papságra, mintha valaki Istennek tiszta lelkiisméretet s a valódi jámborság szeplõtelen áldozatát mutatja be a szív oltárán? Némelyek e belsõ papságból elég esztelenûl azt következtették, hogy nincs szükség külsõ papságra.
1 Pét 2,6
mivel a szellemi épületnek általa kell létesûlnie.
1 Pét 2,6
Jerusalemben, hol Krisztus keresztre feszíttetett.
1 Pét 2,6
Lásd Izai. 28,16. Rom. 9,33.
1 Pét 2,7
Ti egykor itéletnapján nem szégyenûltök meg, hanem általa tisztességet és dicsõséget nyertek.
1 Pét 2,8
a mire pedig hivatva is vannak; mert mindnyájan arra vannak hivatva, rendeltetve, hogy Isten Krisztus által ismerni és szeretni tanulván, egykoron üdvözûljenek.
1 Pét 2,9
Ti pedig olyanok vagytok, kiket Isten nemcsak meghivott, hanem kik a meghivást követtétek is, mi által elkülönzött, kiválasztott, szent községgé lettetek, mint egykor a zsidók Istennek földi népe voltak, elkülönözve a többi népektõl (Móz. V. 26,17.18.).
1 Pét 2,9
Közõletek mindenik király és pap; király, mert érzelmei, indúlatai és hajlamai fölött uralkodik, s hivatva van, hogy mennyországban Krisztussal együtt uralkodjék. Azért nyertek egykoron a kereszteltek fejökre koronát, a bérmáltak fejszalagot. A kereszténynek papi méltóságáról lásd az 5. v.
1 Pét 2,9
Hogy annak dicsõitésére szolgáljatok, ki titeket a tévelybõl és gonoszságból igazságra és erényre vezetett.
1 Pét 2,11
mivel e kiváncsi világban nem polgárok, hanem jövevények és zarándokok vagytok, ti, a mennyország polgárai.
1 Pét 2,11
s a lelki élettõl megfosztanak, ha le nem gyõzetnek. Lásd Galat. 5,17. s követk.
1 Pét 2,12
hogy a ti jócselekedeteitek ösztönûl szolgáljanak nekik megtérésre, Isten kegyelmes látogatásának napjáúl, melyen magasztalják Istent az emberekben mûködõ kegyelmekért. Az napon, midõn példátok által megtérnek, megtérésök által Istent dicsõiteni, s egyszersmind titeket igazolni fognak.
1 Pét 2,13
minden felsõbbségnek, minden, Istentõl rendelt emberi hatalomnak.
1 Pét 2,13
A görög szerint: az Úrért; mivel az Úr Isten úgy akarja, hogy engedelmeskedjünk azoknak, kiknek õ a földön hatalmat adott. Lásd Rom. 13,1. s követk.
1 Pét 2,15
Mert azt akarja Isten, hogy ti minden elöljáróságnak engedelmeskedvén, elnémitsátok amaz oktalan embereket, kik tudatlanságukban a keresztényeket pártütésrõl vádolják.
1 Pét 2,16
Engedelmeskedjetek, mint olyanok, kik ugyan szabadok a bûn igájától, vagy legalább szabadok lenni törekednek (lásd Rom. 6,11.14. Ján. 8,32.), de kik szabadságukkal nem élnek vissza arra, hogy a lázadás, az ellenszegûlés gonoszságát szépítsék, hanem, mint Isten szolgái, engedelmeskednek minden õ rendeléseinek, tehát az elöljáróknak is, kiket õ rendelt.
1 Pét 2,17
Rom. 13,7.
1 Pét 2,17
szeressétek egymást, mint testvérek.
1 Pét 2,20
az kedves Isten elõtt, és megszerzi továbbra is az õ kegyelmét.
1 Pét 2,21
keresztviselésre, béketûrésre.
1 Pét 2,22
ki sem tettel, sem szóval nem vétkezett.
1 Pét 2,23
A görög szerint: hanem arra hagyta magát, ki igazán itél.
1 Pét 2,25
Jézus Krisztushoz.
1 Pét 3
1 Pét 3,1
t. i. hitetlen férjeik.
1 Pét 3,2
oh jámbor asszonyok!
1 Pét 3,4
Ékességöket ne a mulandó küldíszben, hanem az erényes szívnek, a csendes, szelíd léleknek belsõ elenyészhetlen kincsében helyezzék, mi fölötte nagy becscsel bír az Isten elõtt. Lásd Zsolt. 44. 28-ik jegyz.
1 Pét 3,5
Követvén a hajdankori szent asszonyok példáit, kiknek fõékszerök volt a bizodalom Isten iránt, és az engedelmesség férjök iránt.
1 Pét 3,6
Lásd Móz. I. 18,12.
1 Pét 3,6
Bármi kellemetlenség érjen férjetek részérõl, az engedelmességben nem tántorodtok meg. Sz. Péter itt ama nyers bánásmódra czéloz, melyet a férjek oly gyakran megengedtek magoknak nejök iránt.
1 Pét 3,7
Minden illendõ dologban legyetek tekintettel gyöngeségökre. Lásd Préd. 7. r. 35-ik jegyz.
1 Pét 3,7
az örök boldogságban.
1 Pét 3,7
hogy az egyenetlenség, viszálkodás ne akadályozza a közös imádságot. A házastársak együtt imádkozzanak, miután egymáséi; és Krisztus is nagyobb áldást igért a könyörgésre, melyet többen egyetértve végzenek (Máté 18,19.20.). Ha egyenetlenségben élnek, együtt nem imádkozhatnak. Mindazáltal az egyenetlen házasságban is az ártatlan fél egyenkint magában és a többi hivekkel egyesûlve annál állhatatosabban könyörögjön, hogy a vétkes félnek életjobbúlást, magának a szenvedésben vigasztalást nyerjen.
1 Pét 3,9
különösen egykor az égben.
1 Pét 3,11
Lásd Zsolt. 33,13–17.
1 Pét 3,15
csak Jézus Krisztushoz és az õ parancsaihoz maradjatok hívek rendületlenûl.
1 Pét 3,15
a ti kereszténységteknek. A keresztény ember reménye, az örök boldogság, itt a kereszténység helyett vétetik, mivel az különösen alkalmas volt a pogányok rágalmainak megczáfolására. Ha t. i. a pogányok kérdõre vonták a keresztényeket, miért élnek oly önmegtagadó örömtelen életet, s õket ezért eszteleneknek mondották, a keresztények az örök üdvösséget hozták föl ellenökben, mint oly jót, mely mindennel fölér, melyért mindent érdemes elszenvedni.
1 Pét 3,16
a ti jámbor, keresztény élteteket.
1 Pét 3,18
Jobb ártatlanúl szenvedni, mivel ez által Krisztushoz lesztek hasonlókká. Krisztus egyszer halt meg, mivel tökéletes, egészen elegendõ áldozatot mutatott be, melyet épen ezért nem volt szükség ismételni. Vesd össze: Rom. 5,3. Efez. 2,16. Zsid. 4,14. s követk. 10,19.
1 Pét 3,18
Istennel kiengeszteljen, egyesítsen.
1 Pét 3,18
Krisztus meghalt ugyan, az õ természeti, testi életére nézve, de lelke nem ölethetett meg; az õ lelki élete folyvást tartott, sõt még fölmagasztaltatott, megdicsõittetett, a mennyiben az õ emberi lelke átlépett ama tökéletes, megdicsõült állapotba, melyben utóbb, feltámadásakor teste is részt võn.
1 Pét 3,19
mely lélekben.
1 Pét 3,20
A görög szerint: midõn Isten hosszútürése Noé napjaiban várta õket (hogy megtérjenek).
1 Pét 3,20
A 19. 20. v. értelme ez: Jézus megdicsõült lelke testének halála után leszállott az alvilágba, nem csak a szent õsatyákhoz, hanem azon hitetlenekhez is, kik azon idõben ugyan, midõn a bárka építtetett, nem adtak hitelt Isten fenyegetéseinek, de midõn a büntetõ itélet rájok tört, hitben és bûnbánatban találták üdvöket. Ama jámbor õsatyáknak, és ezen, egykor hitetleneknek, utóbb megtérteknek hirdette Krisztus, hogy a váltságot véghezvitte és a mennyországot megnyitotta. – Mielõtt Krisztus meghalt, minden kimúlt lelkek, a jók úgy, mint a roszak, az alvilágba mentek. De ez magában úgy el volt különözve (Luk. 16,26.), hogy a jámborok oly helyre jutottak, hol a Megváltót várták, a gonoszok ellenben az örök kín helyére taszíttattak. Ez tulajdon értelemben pokolnak neveztetik, amaz pedig pokol tornáczának, mely szintén az alvilágban létezett, de egyszersmind elõhely, tisztítóhely volt az égre. Lásd Zsolt. 6. 7-ik jegyz. Midõn az apostoli hitvallásban mondatik: „szálla alá poklokra,“ e szó alatt nem a tulajdonképen való pokol, az elkárhozottak büntetõ helye értetik, hanem értetik az alvilág, melybe Krisztus annyiban leszállott, a mennyiben annak egy részében, a pokol tornáczában megjelent. Fogságnak nevezi sz. Péter a pokol tornáczát, mivel a lelkek Krisztus eljöveteléig abban tartattak. Azért szól más helyen (Apost.cs. 2,24. 25-ik jegyz.) a pokol bilincseirõl. A hitetlenek alatt némelyek olyanokat értettek, kik hitetlenségben és gonoszságban haltak meg, kiknek azonban Krisztus bûnbánatot hirdetett, hogy megtérítse õket, vagy legalább közõlük némelyeket. Mások szerint ezek megmásíthatlanúl elkárhozottak voltak, kiknek elkárhoztatását Krisztus megerõsítette. Ez utóbbi vélemény azért nem valószinû, mivel a kárhozat megerõsitése nem prédikáczió, különösen nem evangéliom (örömhír), a mint pedig Krisztusnak ezen tanítása 4,6. neveztetik. Az elsõ vélemény azért nem fogadható el, mivel azok számára, kik hitetlenségben, tehát Isten kegyelmén kivûl halnak meg, nincs többé üdvösség (Préd. 11,3. 4-ik jegyz.). Ellenben a sz. atyák és régibb kathol. irásértelmezõk, helyesen fogván föl a szöveg szavait, és egybevetvén az irásnak ez iránti tanitásával, alkalmas megfejtést találtak. Mivel t. i. egyrészrõl a szöveg csak oly hitetlenekrõl szól, kik azon idõben voltak hitetlenek, midõn a bárka építtetett, s e mellett nem zárja ki, hogy ezen hitetlenek haláluk elõtt még bûnbánatot tarthattak; más részrõl mivel határozottan áll az irás ama tanitása, hogy a ki hitetlenségben hal meg, üdvére nézve mitsem tehet többé, – tehát oly hitetleneket kell érteni, kik nem maradtak meg a hitetlenségben és bûnben, mint vízözönkor ama lázadó szörnyek (Jób 26. r. 4-ik jegyz.), hanem kik bûnbánat és töredelmesség által nem ugyan testi, de lagalább lelki életöket megmentették. Továbbá mondja a szöveg: Krisztus azoknak is prédikált, kik egykor hitetlenek voltak, tehát ezen hitetleneken kivûl még másoknak is prédikált, t. i. mindnyájoknak, a hajdankori jámboroknak és szenteknek; mert az „is“ szócska nem vonatkozhatik a földön élt emberekre, mivel nem is a földön tanító, hanem a pokol tornáczában prédikáló Krisztusról van itten szó. Hogy pedig sz. Péter itt e jámborokat nem nevezte, hanem kizárólag csak ama hitetleneket említette, ezt különösen az akkori zsidók között átalánosan elterjedt, azon vélemény fejti meg, hogy t. i. a kik a vízözönben elvesztek, Istentõl egészen elvettettek, s még csak a közitéleten sem jelenhetnek meg. Ezen vélemény alaptalanságát sz. Péter nem tûntethette ki jobban, mint hogy épen ama szerencsétlenekbõl olyanokat hozott fel, kiknek Krisztus a váltságot hirdette. Ezek az összefüggéssel is egyebek fölött legjobban összehangzanak. Mivel t. i. Krisztusról mondatik, hogy õ mások bûneiért erõszakos halállal halt meg test szerint, de lelki életét megtartotta: úgy igen alkalmasan van szó azokról, kik saját bûneik miatt test szerint erõszakos módon haltak meg, de lélek szerint megmenekedtek. Ezenkivûl különösen példákúl is szolgálnak ez élet szenvedéseinek békés elviselésére, mire sz. Péter fölebb int.
1 Pét 3,20
a vízözönbõl test szerint. Lásd Móz. I. 6,14. s követk.
1 Pét 3,21
A görög szerint: mint most minket is annak képmása, a keresztség, üdvözít. A keresztvíz a vízözön képmásának neveztetik, mivel e kettõ abban hasonló, hogy belõlök menekûltek jöttek ki: a vízözönbõl Noé és családja test szerint, a keresztvízbõl mindnyájan a keresztények lélek szerint.
1 Pét 3,21
A keresztség a jólelkiisméret biztositásának neveztetik, mivel a keresztelt magának jó lelkiisméretet, megtisztúlt, Isten elõtt igaz lelket szerez Jézus Krisztus feltámadásának, azaz, váltságmunkájának ereje által. A jó lelkiisméret itt a megtisztúlt, megigazúlt lelket jelenti (lásd Ján. 3,5.), a föltámadás pedig mint Jézus váltságmunkájának tetõpontja, e váltság helyett vétetik, mi minden kegyelemnek kútfeje. Lásd Péter I. 1,3.
1 Pét 3,22
Lásd Máté 20,21. Márk 10,37. Apost.cs. 2,33.
1 Pét 3,22
Lásd errõl Kor. I. 15,54. E szavak: „miután elnyelvén a halált“ nincsenek a görögben.
1 Pét 3,22
E nevezetek: „angyalok, hatalmasságok stb.“ az angyali lelkek különféle fokozatait jelentik (Kolossz. 2,8. s követk. Efez. 1,21.). Isten az angyalokat, mint szolgálettevõ lelkeket használja szándékai kivitelére a világkormányzatban (Dániel 10. r. Zsid. 1,14.). Mivel Krisztus emberisége szerint is részt vesz az isteni világkormányzatban, ennélfogva az angyalok mind uralma alatt vannak. Egyébiránt a bûnösökért szenvedett (18. v.) Krisztus megdicsõitése itt azért említtetik, hogy a szenvedõknek (17. v.) bátorító példájok legyen, melybõl következtethetik, mit várhatnak õk is, ha szenvedéseiket békével tûrik.
1 Pét 4
1 Pét 4,1
A görög szerint: szenvedett miérettünk, stb. Az apostol ismét visszatér az elõbbi rész 18. versére, de abból más következtetést húz. Fönebb Krisztus szenvedéseit mint okot hozta föl arra, miért viseljük mi is békével a méltatlan szenvedéseket; itt Krisztus testi szenvedéseire és halálára alapítja testi vágyainknak, különösen a mi testünkben lakozó gonosz kivánságnak öldöklését, megtagadását.
1 Pét 4,1
Szánjátok el tehát ti is magatokat test szerint szenvedni a gonosz kivánság legyõzése által.
1 Pét 4,1
mert a ki elvállalja a szenvedést, hogy gonosz kivánságait megfeszítse, azokról lemondjon, az nem vétkezik többé, míg hû marad e gondolkozásához.
1 Pét 4,2
éljetek a testben stb.
1 Pét 4,2
az életbõl e földön.
1 Pét 4,3
A görög szerint: töltöttük, mi stb.
1 Pét 4,5
csak úgy még az e földön élõket, mint a már megholtakat, habár az élveket hajhászó pogányok azt hiszik, hogy ez élettel minden véget ér, s a megholtaknak nincs mit félniök valami bírótól.
1 Pét 4,6
mert épen, mivel még más élet is van, azért hirdettetett az elhunyt lelkeknek pokol tornáczában a bekövetkezett váltság örömhíre, úgy hogy a kimúlt lelkek, habár ama pusztán emberi, pogány gondolkozás szerint úgy tekintetnek, mint a kik csak elenyészendõ testbõl állottak, de Isten elõtt, mind a mellett, hogy test szerint meghaltak, lélek szerint élnek.
1 Pét 4,7
Ezen itélet pedig (5. v.), melylyel a világ vége van kapcsolatban, közeledik, idõ szerint mindinkább jõ.
1 Pét 4,8
A szeretet mindig kész megbocsátani felebarátja botlásait, bármily sok legyen ez. Vagy: A szeretet betakarja Isten elõtt hibáinkat. Luk. 7,47.
1 Pét 4,11
híven, oly jól, a mint csak tõle telik, az isteni kegyelem útmutatása szerint.
1 Pét 4,11
hogy minden csak az Isten dicsõitésére szolgáljon, a mi Jézus Krisztus által rajtunk és bennünk eszközöltetik.
1 Pét 4,13
Lásd Péter I. 1,7.
1 Pét 4,14
mint keresztényeket, a keresztény érzület miatt.
1 Pét 4,14
mert a keresztény érzületben bírjátok ama lelket, mely záloga a ti jövendõ tisztességteknek és dicsõségteknek (Rom. 8,11.12. Efez. 2,18. Tessz. I. 4,8.). A görögben még hozzá van téve: ki nálok káromoltatik, nálatok pedig áldatik.
1 Pét 4,15
A görög szerint: gonosztevõ.
1 Pét 4,15
Némelyek szerint: a közbéke háborgatója.
1 Pét 4,16
ártatlanúl szenved csak azért, mert keresztény.
1 Pét 4,16
áldja Istent, hogy e nevet nyerte. A görög szerint: áldja Istent azért.
1 Pét 4,17
A kereszténységért való szenvedéseknek be kell következniök; mert most van ideje, hogy ez a világba lép. Ez pedig nem történhetik meg máskép, csak nagy küzdelmek között, mert a világ annak minden hatalmával ellene fog szegûlni, üldözvén azokat, kik azt elfogadják. Igy az itélet, a szenvedés, üldözés, küzdelem elõször az Isten országára, az anyaszentegyházra jõ; végre pedig a büntetés annak üldözõit, a hitetleneket fogja sujtani. – A „mert“ szócska a 12. versre vonatkozik. Meg ne tántorodjatok a szenvedések miatt; mert most van ideje, midõn a szenvedések által meg kell kisértetnetek és próbáltatnotok. Az „itélet“ szó itt kettõs értelmû. Az ártatlanúl szenvedõ keresztényekre nézve ama küzdelmeket és szenvedéseket jelenti, melyeket Isten próbálásúl küld azokra; a hitetlenekre nézve pedig büntetõ itéletet jelent.
1 Pét 4,18
Ha az igaz is csak nagy fáradsággal, sok viszontagság elszenvedése után nyerheti meg az örök üdvösséget, hol fog az istentelen, ha a büntetés rászakad, biztos menedéket találni? E kép azon gonosztevõrõl vétetett, kit a büntetés mindenütt üldöz, és ki sehol sem biztos életérõl.
1 Pét 4,19
ártatlanúl, mint keresztények, nem pedig rosz tetteik miatt.
1 Pét 5
1 Pét 5,1
a papokat és püspököket, kik ama nevezet alatt gyakran együtt értetnek (Tít. 1,5.).
1 Pét 5,1
az itélet közelléte miatt (Péter I. 4,17. s követk.). Azonban e szócska nincs meg a görögben.
1 Pét 5,1
Lásd Apost.cs. 1,22.
1 Pét 5,1
Lásd Rom. 8,18.
1 Pét 5,2
úgy, a mint Isten akarja, és csak Istenért. Ez sincs meg a görögben.
1 Pét 5,2
önként, szabadon; valósággal pedig csak az szabad, a ki szeret.
1 Pét 5,3
nem mint olyanok, kik zsarnoki önkénynyel, önhatalmúlag bánnak az Isten híveivel, hanem Isten akarata szerint szolgáljanak nekik, s a szolgálatra kész, szives szeretet által példányai legyenek az egész nyájnak. A hivõk Isten örökségének, tulajdonának neveztetnek, mivel õket Krisztus drága vére által vette tulajdonáúl. Péter I. 2,9. A szolgálatra kész szeretetrõl, mire a keresztény elöljárók köteleztetnek, lásd Máté 20,25. Ján. 13,15. s követk. „szivbõl“ nincs meg a görögben.
1 Pét 5,5
Némelyek ezt a világi hivekre alkalmazzák, megkülönböztetésûl a papoktól és püspököktõl (a vénektõl). Lásd Apost.cs. 11. r. 24-ik jegyz. Mások a diakonusokat értik (Apost.cs. 6,6. 9-ik jegyz.).
1 Pét 5,5
A görög szerint: engedelmeskedjetek a véneknek, mindnyájan pedig egymásnak, és alázatossággal ékeskedjetek.
1 Pét 5,6
Lásd Péter I. 4,17.
1 Pét 5,6
midõn itéletre jõ. A görög szerint: annak idején, (az elrendelt idõben).
1 Pét 5,8
Lásd Jób 1,7.
1 Pét 5,10
az alapon, és szegletkövön, Jézuson (Péter I. 2,4.).
1 Pét 5,12
Ez az igazi üdvintézet, melyben ti vagytok. Szilvánusról (Szilásról) lásd Apost.cs. 15,22.27.34.40.
1 Pét 5,13
Lásd a bevezetést.
1 Pét 5,13
az evangélista (lásd a bevez. Márk evangéliomához).
1 Pét 5,14
Lásd Rom. 16,16. A görög szerint: a szeretet csókjával.
1 Pét 5,14
A görög szerint: békeség.
SZENT PÉTER APOSTOL II. LEVELE.
2 Pét 1
2 Pét 1,1
Lásd a bevezetést e két levélhez.
2 Pét 1,1
azoknak, kik a hit kegyelmét, hogy keresztényekké legyenek, megnyerték azon igazság által, melyet az Atya Isten Jézus Krisztuson végrehajtott. Lásd Rom. 3,25.26.
2 Pét 1,2
Mennél tökéletesebb és helyesebb a mi ismeretünk Istenrõl és Jézus Krisztusról, annál több lelki áldást nyerünk. Ján. 17,3.
2 Pét 1,3
mind az isteni kegyajándékok, a hit, remény, szeretet, megigazúlás, megszenteltetés stb.
2 Pét 1,3
A Krisztusban való hit által, a kereszténység által ajándékoztattak nekünk.
2 Pét 1,3
tulajdon dicsõségénél és erejénél fogva, mint Isten Fia hivott.
2 Pét 1,4
ki által az Atya Isten nekünk a legfönségesebb javakat igérte és adta.
2 Pét 1,4
A kereszténység javai, a megigazúlás és megszentelés által, magával Istennel lépünk viszonyba, közösségbe, mivel az által Isten fiaivá újraszületünk, s Isten ez újraszületésben az õ kegyelmét, önmagát közli velünk.
2 Pét 1,4
Sz. Péter azért teszi ezt hozzá, mivel ez az újraszületés meg nem nyerhetõ s meg nem tartható, ha a világ gyönyöreirõl, minden bûnrõl le nem mondunk.
2 Pét 1,5
Itt következik a 3. v. utórésze. Valamint Isten oly irgalmas volt, hogy nekünk a kereszténységben a szent és boldog életre minden eszközt megadott, sõt velünk önmagát is közlötte: viszont legyetek ti is oly hívek és háladatosak, hogy minden gonddal a kereszténységre adjátok magatokat.
2 Pét 1,5
a keresztény igazságok ismeretében való gyarapodást.
2 Pét 1,6
A keresztény ismeretben való gyarapodás legyen egyszersmind elõhaladás az érzéki hajlamok és kivánságok fékezésében.
2 Pét 1,6
mert béketûrés nélkül a mérséklet, lemondás, önmegtagadás és minden egyéb erény lehetetlen. Lásd Luk. 21,19.
2 Pét 1,6
a ti, béketûrésben gyakorlott önmegtagadástok csak Istent vegye czélúl, csak Istenért történjék, nem pedig csupán érzéketlenségbõl, vagy épen kevélységbõl és bûnös szándékból.
2 Pét 1,7
A béketûrésben Istenért gyakorlott önmegtagadástokkal egyesítsétek keresztény rokonaitok szeretetét is; ne csak magatokra nézve legyetek jámborok, magatok megszentelésére ügyelõk, hanem tevékeny szeretettel mûködjetek felebarátitokért is.
2 Pét 1,8
mert csak a hol ezen erények találtatnak és gyarapodnak, ott fogják ezek eszközölni, hogy kereszténységtek üres látszat és jutalom nélküli ne legyen. Krisztus ismerete itt ismét, mint fölebb 3. v. a kereszténység helyett vétetik. A valódi tevékeny kereszténységnek gyümölcse az örök boldogság 11. v.
2 Pét 1,9
Ellenben ezen erények hiánya szomorú bizonysága részint a bensõ lelki vakságnak, melybõl szintoly vak élet következik, minél az ember tapogatózik, mint olyan, ki nincs az igaz úton, s tévútról tévútra bolyong; részint bizonysága annak, hogy az ily ember teljesen megfeledkezett a keresztségben nyert bûnbocsánatról, mely naponkinti elõhaladásra kötelez a megszentûlés útján.
2 Pét 1,10
Hivatásunk és választatásunk tehát jócselekedetek által van föltételezve, midõn Isten bennünket örök üdvösségre eleverendelt, csak annyiban rendelt, a mennyiben elõre látta, hogy az õ kegyelmével jócselekedetek által együtt mûködünk. E szavak „jó cselekedetek“ által, nincsenek meg a görögben, de az összefüggés megkivánja azokat.
2 Pét 1,11
az egekbe.
2 Pét 1,13
ezen testben.
2 Pét 1,14
Lásd a bevezetést e levélhez.
2 Pét 1,14
Lásd Ján. 21,18.
2 Pét 1,16
t. i. gyakorta megemlékezzetek, hogy ez igazság; mert igazságot és nem elmés meséket hirdettem.
2 Pét 1,16
mert nem oly tanítmányt adtam elõ, mely csupán emberi vizsgálaton alapszik, hanem megismertettelek titeket Jézus életével és a csodákkal, melyekkel õ tanítását megerõsítette, és szemtanúja voltam annak, a mint különféle alkalommal, mint Isten Fia, megdicsõittetett.
2 Pét 1,17
A különféle megdicsõitésekbõl, melyekben Krisztus e földön részesûlt, sz. Péter a Tábor hegyén történt megdicsõülését (Máté 17. r.) emeli ki. E szavak: „õt hallgassátok“ nincsenek meg itt a görögben, de megvannak az evangéliomban (Máté 17,5.).
2 Pét 1,19
És a kereszténység igazságát nem csupán érzékeink által nyert tapasztalásunk bizonyítja, melyre nézve tán azt vethetné ellen valaki, hogy csalódtunk, hanem ezenkivûl ott vannak a próféták is, kik sok idõvel elõbb megjövendölték már azt, mit mi láttunk és hallottunk, és kik épen azért a mi hitünknek még saját tapasztalásunknál is erõsebb alapot szereznek, mivel azt csakugyan nem lehet többé csalódásnak mondani, mi oly sok évszázaddal elõre hirdettetett (Ágost. Béda).
2 Pét 1,19
e világnak és szivünknek sötétségében világitó szövétnekre.
2 Pét 1,19
míg lassankint világosság támad bennünk, az igazságot bõvebben megismerjük, és a hajnali csillag, a világ világossága, Krisztus, sziveinket az õ tanításával mindinkább megvilágosítja, és szeretetével fölmelegíti.
2 Pét 1,20
Sz. Péter megemlíti az alapot, melyen a próféták tekintélye nyugszik. Õk nem tulajdon nézeteiknek, érzületöknek és véleményöknek voltak tolmácsai, értelmezõi, elõadói, közlõi, hanem az Isten tolmácsai, az isteni igazságok és kijelentések elõadói, értelmezõi és közlõi valának.
2 Pét 2
2 Pét 2,1
Lásd Kir. II. 22,6. Ezekiel 13,2. 22,25.28.
2 Pét 2,1
romlott tanításuk és hasonló életmódjok által.
2 Pét 2,2
lelki testi kicsapongásait.
2 Pét 2,2
Az igaz tanítást és jámbor életet elszakadásuk után hamisnak és tévesztettnek fogják káromolni.
2 Pét 2,4
az eredetileg szent, de utóbb a kevélység által elesett angyaloknak; mert minden bûnnek kezdete a kevélység (Sirákf. 10,15.).
2 Pét 2,4
azon lánczokkal, melyekkel a pokol köti le õket, a nélkül, hogy valaha feloldaná, örökkévaló lánczokkal. A görög szerint: a sötétség (a szerencsétlenség) lánczaival.
2 Pét 2,4
E szavak: „levetette õket kínlódásra“ nincsenek meg a görögben, de magokban értetnek. A gonosz lelkek a közitéletre tartatnak fenn, mert vétkök az emberek csábitása által még nagyobbodik, s õk ezért is meg fognak itéltetni.
2 Pét 2,5
a vízözön idejében.
2 Pét 2,5
Noé volt a nyolczadik, mert feleségén kivûl az õ három fia és ezek feleségei menekedtek meg.
2 Pét 2,8
A görög szerint: mert mivelhogy az igaz közöttük lakott, az õ igaz lelke naponkint gyötörtetett azok istentelen tettei által, melyeket látnia és hallania kellett.
2 Pét 2,9
mivel a jámborok együtt mûködnek az õ kegyelmével.
2 Pét 2,10
kik a testi gyönyörben úsznak.
2 Pét 2,10
az egyházi vagy világi hatalomtól, a felsõbbségtõl elszakadásra csábítani, s azokat, mint olyanokat káromlani, kiknek nem kell engedelmeskedni. A görög szerint: kik nem félnek a méltóságot (a felsõbbséget) káromolni.
2 Pét 2,11
holott az angyalok, t. i. a jók, kik pedig hatalmasabbak ama pártütõknél, nem merik a kárhoztató itéletet kimondani az angyalokra, t. i. az elesettekre. Lásd Judás 9. v. Ha a jó angyalok még az ördögöket sem merik saját nevökben káromolni, mily büntetésre méltók ama pártütõk, kik a felsõbbséget szidalmazzák. – A görög szerint: Ha az erõre és hatalomra nézve nagyobb angyalok nem mernek felettök (a kötelességeikrõl elfeledkezett elöljárók felett) az Úr elõtt káromló itéletet mondani. Sz. Péter e szöveg szerint ama szent angyalokra czéloz, kik egész népek és országok gondviselõi (lásd Dániel 10. r.). Még ezen õrangyalok sem szidalmazzák a rájok bízott országok felsõbbségeit, ha ezek kötelességeikrõl megfeledkeznek, az Úr elõtt, mint olyanokat, kiknek nem kell engedelmeskedni, kiktõl el kell szakadni.
2 Pét 2,12
ezen engedetlen, élvhajhászó emberek (a tévtanítók és párthiveik).
2 Pét 2,12
kiknek értetlensége fölötte méltó megrovásra, mivel kéjelgésök által jobb meggyõzõdésöket nem engedik érvényre jutni.
2 Pét 2,14
szemeikbõl buja kivánság villog.
2 Pét 2,16
A görög szerint: törvényszegése miatt.
2 Pét 2,16
Bálaám meg hagyá magát vesztegettetni Bálák, a moábi király által, hogy Izrael fiait a paráznaságra és bálványozásra csábítsa. Lásd Móz. IV. 22,25. 2-ik jegyz. 24,14. 31,16. Lásd ugyanott a megszólamlott szamárról.
2 Pét 2,17
Ezen emberek fölötte kijátszák a várakozásokat melyeket felõlök, mint keresztények és tanítók felõl táplálnak; hanem örök kínnal is fognak ezért bünhõdni. Lásd Tób. 4. r. 3-ik jegyz.
2 Pét 2,19
Szabadságot és boldogságot igérnek, holott õk és párthiveik a bûn rabszolgái, kikre örök veszedelem vár; mert legyõzetnek bûnös vágyaiktól, s így ezeknek rabszolgáivá lesznek; az õ szabadságuk féktelenség, mely mindig gyalázatos rabszolgasággal van egybekötve. Lásd Ján. 8,34. Rom. 6,16.20.
2 Pét 2,20
„Mert“ a romlottság szolgáira vonatkozik. Örök veszélybe örök kárhozatra jutnak; mert stb.
2 Pét 2,22
A kik ismét bûnbe merûlnek, úgy esnek vissza a régi tisztátalanságba; és mitsem használ nekik, hogy ettõl egy ideig mentek voltak, sõt inkább ez által bebizonyítják testiségbe merûlt, s egészen jobbíthatlan érzületöket. Az elõbbi közmondást lásd Péld. 26,11. az utóbbi gyakran elõfordúl a régi iróknál.
2 Pét 3
2 Pét 3,1
Lásd a bevezetést a két levélhez.
2 Pét 3,1
mind a két levélnek.
2 Pét 3,1
vagy: azon érzületre serkentelek, hogy tisztán és szeplõtelenûl éljetek.
2 Pét 3,2
mit a szent prófétákból veletek közlöttem, s így mintegy az õ szájok által megjövendöltem. A görög szerint: az igékre, melyeket nektek a szent próféták elõre mondottak.
2 Pét 3,2
emlékezzetek meg valamint a próféták által hirdetett igékrõl, úgy az apostoli rendeletekrõl és intelmekrõl.
2 Pét 3,3
a keresztény korszakban, melyben már most élünk. Lásd Zsid. 1,2.
2 Pét 3,3
magoktól tisztátalan tanokat gondolnak ki, és azok szerint tisztátalanúl élnek. Vesd össze: Tessz. II. 2. r. Tim. I. 4,1. Tim. II. 3,1.
2 Pét 3,4
Hol van azon igéret teljesedése, hogy az Úr ismét eljõ? Miután oly sokan meghaltak, minden változatlanúl csak a maga állapotában marad. – Valószinûleg lehettek ilyen gúnyolódók azon idõben, mikor Péter ezt írta.
2 Pét 3,6
mely egek által. Az égbõl szakadt le a vízözön a földre.
2 Pét 3,7
Az 5–7. v. értelme ez: De azon gúnyolódók nem tudják vagy nem akarják tudni, hogy a világ elõször Istentõl vízbõl (folyó elembõl) teremtetett, és a víz által a vízözönben elpusztíttatott, most pedig fentartatik, hogy a közitélet napján tûz által megégettessék. „A vízbõl és a víz által,“ azaz, a föld a vízhez hasonló chaosból (az elsõ, még rendezetlen anyagból) jött létre, s ugyanazon átmenvén, alakúlt. A vízözönrõl lásd Móz. I. 7. r. s követk. Midõn mondatik, hogy az akkori világ (a föld a maga légkörével) az által elveszett, ez a szó „elveszett,“ annyit jelent, mint „átváltozott;“ valamint az elégés alatt is nem megsemmisûlés, hanem átváltozás értendõ. Lásd a 12. 13. v.
2 Pét 3,8
Péter apostol az 5–7. versekben a fönebbi ellenvetésre így felel: Igen, az Úr ismét eljõ és mindent átváltoztat; mert valamint a világ víz által támadott, úgy az egykoron tûz által fog megégni. Most megfelel azon további kérdésre: miért nem történik meg már ez annyi idõ után? Az Isten vár ugyan, a mi jobbúlásunkért (9. v.), de ez a várakozás nem mondható hosszú idõnek (8. v.), mivel az Isten elõtt ezer esztendõ annyi, mint egy nap, és mivel Istennél, isteni szempontból véve, nincs is meg ez a késedelem, tehát mi se hagyjuk magunkat elámíttatni, s ne tartsuk azt késedelemnek. – Istennél mind az, mi idõben történik, örökkévaló jelen; azért ezer és millio esztendõ elõtte annyi, mint egy pillanat. Lásd Zsolt. 89,4.
2 Pét 3,9
hanem bizonyosan teljesíteni fogja igéretét.
2 Pét 3,9
A görög szerint: irántunk.
2 Pét 3,10
hirtelen. Lásd Tessz. I. 5,1.2.
2 Pét 3,10
a levegõég s a csillagos ég.
2 Pét 3,10
A világ létanyaga.
2 Pét 3,10
a természeti és a készitett alkotmányok. Vesd össze: Zsolt. 74. r. 7-ik jegyz. Zsolt. 101. 22-ik jegyz.
2 Pét 3,13
Lásd Izai. 65,17. 66,22.
2 Pét 3,13
Mi pedig új, azaz, e mostani érzéki világtól egészen különbözõ, tehát természetfölötti világot várunk, melyben csak igazak laknak. Lásd errõl Rom. 8,19. Jel. 21,1. s követk. E szavak egyébiránt bizonyítják, hogy a világ megégése annak nem megsemmisûlése, hanem átváltozása és pedig megdicsõülése. Igy fogják föl e helyet a sz. atyák és kathol. irásértelmezõk. Tehát valamint az ember Krisztus által megdicsõíttetik, és ez élet után Istenhez jut, úgy e természeti világ is, ha egykor a bûn következményei mind el lesznek törölve, természetfölöttivé változik át, és az üdvözûltek lakhelye leszen.
2 Pét 3,14
hogy béke legyen a test és lélek között, hogy a test a léleknek, a lélek Istennek engedelmeskedjék. Ján. 14,27.
2 Pét 3,15
melylyel ama nap elérkezését még halasztja (9. v.).
2 Pét 3,15
üdveszköznek.
2 Pét 3,15
Sz. Péter itt valószinûleg sz. Pálnak a tesszalonikai és korintusi hivekhez írt leveleire hivatkozik, melyekben több helyütt van szó e tárgyakról.
2 Pét 3,17
A görög szerint: Ti tehát, szerelmeseim!… nehogy az istentelenek tévelygéseitõl stb.
SZENT JÁNOS APOSTOL I. LEVELE.
Szent János elsõ levele a kereszténység legrégibb idejétõl ez apostol valódi iratáúl oly átalánosan elismertetett, hogy a mit egyesek annak valódisága ellen felhoztak, egészen jelentéketlen, s nem méltó figyelemre. Mellette szólnak a legfontosabb bizonyságok, sz. Polikarpé, ki sz. János tanítványa volt, sz. Ireneusé és más atyáké a legrégibb idõkbõl. De az egész tartalom, az irásmód, a nyelv arra bírnak minket, hogy e levél szerzõjeûl ugyanazt tartsuk, ki a negyedik evangéliomot írta. Valamint ebben sz. János azon tételt akarta bebizonyítani, hogy Jézus Krisztus az Isten Fia, valóságos Isten, úgy e levélben is mindig erre czéloz, és folytonosan inti a híveket, hogy a tévtanítóktól, kik ezt tagadják, gondosan óvakodjanak. A kölcsönös szeretetre buzdító intések, melyek az evangéliomban oly nyomatékosan adatnak, e levélben csaknem szóról szóra elõfordúlnak (2,7–11.), és a szeretet bõvebb értelmezésében (5,3. 3,22–24. 2,24.) lehetetlen meg nem ismerni ugyanazon szerzõt, ki János evangéliomában a 14,15.21. 15,9.10. helyeket írta; valamint a levél irásmódjában és elõadásában az érzelem ugyanazon mélységét, az elõadott eszméknek ugyanazon keresetlen, természetes menetét találjuk, mely az õ evangéliomában oly méltán csodáltatik. A keresztény anyaszentegyháznak átalános itélete szerint, ezen levél kisérõ irat volt az evangéliomhoz (1,1–3.), így tehát az evangéliom után, és hihetõleg valamint ez, Efezusban íratott (lásd a bevezetést János evangéliomához). Az apostol inti ebben a kis-ásiai keresztényeket, mint a kik az õ fõpásztori gondjai alatt voltak, hogy óvakodjanak a világtól és minden istentelen gondolkozású emberektõl, és megmutatja, hogy a hittel együtt kell járni a keresztény életmódnak; ezután megczáfolja különösen azon tévtanítókat, kik nagyobb bölcseséggel dicsekedvén, Jézusnak valóságos megjelenését és történetét vagy egészen tagadták, vagy jelentéktelennek állították; erkölcstelen életök és szakadásaik által pedig fölötte nagy botrányt okoztak.
A második levél bizonyos Elekta (választott) nevû asszonyhoz intéztetett, hogy õt a keresztény igazságban és szeretetben megerõsítse, és a tévtanítóktól óvja. – A harmadik levél Gájus nevû férfiúhoz íratott, kit sz. János a vendégszeretet gyakorlására buzdít. Ezen két levélben sz. János nem nevezi meg magát személyesen szerzõûl, hanem csak átalánosan „egyházi szolgának“ mondja. Hogy azonban mind a kettõnek õ a szerzõje, ezt bizonyítja nemcsak a tartalom és írásmód, mely e két levélben is egészen egyezõ az evangéliommal és az elsõ levéllel: hanem a keresztény anyaszentegyház hagyománya is, melynek alapján a kartágói, romai és trienti egyházi zsinatok ezeket is a szent könyvek közé számították. Mikor és hol írattak e levelek, errõl nincs semmi biztos adat.
1 Ján 1
1 Ján 1,1
A mondat vége a 3. v. következik. A 2. v. közbevetésûl tekintendõ. „Az élet Igéje“ alatt sz. János nem Krisztus tanítását, hanem õt magát, mint Istennek emberré lett Igéjét, mint emberi alakban megjelent Logoszt értette, mert nem szól csupán hallásáról, hanem az õ látásáról és tapintásáról is. A kezdetben való létrõl lásd Ján. 1,1. Az élet igéje az Isten igéje, mi maga az élet és minden élet szerzõje.
1 Ján 1,3
az itt együtt következõ evangéliomban. Lásd a bevez.
1 Ján 1,3
hogy olyan ismeretre, oly meggyõzõdésre, s oly szeretetre emelkedjetek, mint a minõvel mi bírunk, s hogy így mi együtt társaságba jussunk az Atyával és az õ Fiával, mindnyájan egyesûljünk Istenben, és részt vegyünk az õ javaiban. Társaságba jutni velünk, t. i. sz. János apostollal, itt annyit tesz, mint vele hasonló szellemi lépcsõn állani. Az Atyával és az õ Fiával való társaság szeretetben való egyesûlés õvelök, és részvétel az õ javaikban. Ezt pedig az ismeretben és szeretetben való gyarapodás által lehet megnyerni (Ján. 14,23.). A keresztényeknek, kikhez János ír, e gyarapodásra kellett törekedniök és jutniok az õ evangélioma által. Csak az Atya és Fiú társaságát említi itt az apostol, mivel a Szentlélekkel már úgy is egyesûltek a hivek a keresztségben, s azonkivül õ egész szellemi életök szerzõje, szellemök, gondolkozásuk és cselekvésök lelke. Különben is a Szentlélek az Atyával és Fiúval együtt értetik, mivel mindkettõnek Lelke.
1 Ján 1,4
Ezen boldog társaságról írok nektek, hogy örömetek az iránt teljesedjék. E szavak „örûljetek, és“ nincsenek meg a görögben.
1 Ján 1,5
Ez pedig az egész evangéliom fõtartalma, mire minden vonatkozik: hogy az Isten tiszta szentség, és (ez az összefüggésben rejlik, mint a következõ vers mutatja) hogy mi is szentek legyünk, és mindazt, mi gonosz, gyülöljük. Az egész kereszténység arra czéloz, hogy minket szentekké tegyen, a mint az Isten szent. Lásd Péter I. 1,15. Máté 5,48. Rom. 13,12. Tessz. I. 5,5. s követk. Valamint a sötétség itt a bûnt jelenti (6. v.), úgy a világosság – a szentségét.
1 Ján 1,6
és mégis roszat cselekszenek.
1 Ján 1,7
jót cselekszünk.
1 Ján 1,7
Istennel és egymás között.
1 Ján 1,7
akkor részt veszünk minden kegyelmeiben, különösen részesei maradunk Jézus Krisztus váltsághalála gyümölcseinek, melyeket a keresztségben és bûnbánat szentségében nyertünk (Ágost. Jerom.).
1 Ján 1,8
Az elõbbi versben említett „bûn“ szónál fogva sz. János amaz önbizottakra tér át, kik, mivel külsõleg törvényszerûen élnek, azt képzelik, hogy bûn nélkül vannak, és az összefüggés ez: Azt mondom, hogy Krisztus vére megtisztít minket minden bûntõl, mert mindnyájan bûnösök vagyunk, és ha azt mondjuk, hogy nincs vétkünk stb.
1 Ján 1,9
az õ, erre rendelt helytartójának, mint maga parancsolta. János nem érthet más bûnvallomást, mint a gyónást, mert evangéliomában arra utasítja a hiveket, hogy a bûnbocsánatot az apostoloknál és ezek utódainál keressék. Lásd Ján. 20,22.23. 15-ik jegyz.
1 Ján 1,9
megtartja pontosan a mit igért.
1 Ján 1,10
azt mondjuk ezzel, hogy nem igaz, a mit õ a szentírásban mondott, t. i. hogy minden ember bûnös és büntetésre méltó. Lásd Rom. 1,2.
1 Ján 1,10
nincs igaz ismeretünk, igaz hitünk.
1 Ján 2
1 Ján 2,1
Kedves hiveim! kiket úgy szeretek, mint gyermekeit az atya, az Isten irgalmáról, mely által õ megvallott bûneinket megbocsátja (1,9.) nem írok nektek, nehogy ez könnyelmûségre vigyen; sõt inkább azáltal annál jobban buzdúljatok fel, hogy a bûnt kerûljétek, és Isten parancsait teljesítsétek. Ha pedig valaki vétkezett, mi mint gyarló emberen megtörténhetett, azért ne essék kétségbe; mert Jézus az Atyánál van, és könyörög érettünk, bemutatott áldozatát szüntelen eléje terjesztvén (Zsid. 9. r.).
1 Ján 2,2
Tedd hozzá kapcsolatúl a következõhöz: ha õt engesztelõûl és üdvözítõûl valóban elismerjük. Minõnek kell lenni ezen ismeretnek, hogy az valódi legyen, megmutatja a következõ vers.
1 Ján 2,3
A mi ismeretünk Krisztusról, és hitünk õbenne és tanitásában akkor nevezhetõ valódinak, ha azt szent élettel, Isten parancsai iránt engedelmességgel egyesítjük.
1 Ján 2,5
Az valóban bírja Istennek nem csak ismeretét hanem szeretetét is.
1 Ján 2,5
E szeretõ engedelmességbõl tudjuk meg, hogy vele bensõleg vagyunk egyesûlve, mint a szõllõvesszõ a tõvel (Ján. 15,1. s követk.).
1 Ján 2,7
midõn kivánom, hogy az ismeretnek engedelmességgel – szeretettel kell egyesûlnie.
1 Ján 2,7
az engedelmesség – szeretet parancsa, régi parancsolat, ti ismeritek azt, mióta keresztények vagytok a veletek közlött szóbeli tanításból.
1 Ján 2,8
De a felebaráti szeretet parancsáról is írok nektek. Ez újnak mondható mind Jézusra, mind rátok vonatkozólag: Jézusra, a mennyiben maga is újnak nevezte (Ján. 13,43.); rátok, mivel azóta ismeritek és tartjátok, mióta keresztények vagytok; mert a pogány érzületet, mely a természetfölötti szeretetrõl mitsem tud, levetettétek; a keresztényt pedig, melynek lényege a szeretet, fölvettétek. Hogy a szeretet lényege a kereszténységnek, megfejti a következõ három vers.
1 Ján 2,9
hogy õ keresztény, s úgy gondolkozik és cselekszik, mint keresztény.
1 Ján 2,9
még mindig pogány érzületû.
1 Ján 2,10
az keresztény, egyesûlt Krisztussal, mint a szõllõvesszõ tõvével.
1 Ján 2,10
az nem botlik meg. Mint a ki nappal jár, nem fél a botlástól, úgy a ki lelkileg meg van világosítva, ki a szeretetnél fogva Jézusban marad, biztosan jár életútján, a nélkül, hogy felebarátja gyûlölete által bûnre, veszedelemre vitetnék.
1 Ján 2,11
Ki a szeretettel Jézust elvesztette, olyan mint a sötétben botorkázó, elvesztette az élet egyenes, biztos irányát, és szenvedélyeitõl, az õt megvakító tévelytõl és vétektõl, az útból le a veszélybe ragadtatik.
1 Ján 2,12
A mit János írni akar, most a 15–17. v. következik. Ennek összefüggése az elõbbivel ez: A mellett, hogy titeket isteni és felebaráti szeretetre buzdítalak (7–11. v.) azt is írom nektek, hogy a világot, annak javait és örömeit ne szeressétek. E szóval „fiacskáim“ átalán a keresztényeket szólítja; azután egyesekhez fordúl különféle életkor szerint, az atyákhoz, ifjakhoz, gyermekekhez, hogy minden korbelit hathatósan figyelmeztessen intésére. Minden életkorúaknál különös indokot hoz fel, mely épen legalkalmasabb hozzájok, hogy ne szeressék a világot, mirõl azonban mások is érthetnek.
1 Ján 2,12
Az Üdvözítõ érdeméért; a név itt ismét a helyett vagyon, a kit jelent. Mindnyájan a keresztények átalán azért ne szeressék a világot és annak örömeit, mivel Jézus által a bûnbocsánat nagy jótéteményében részesûltek.
1 Ján 2,13
mivel Jézus isteni méltóságáról mélyebb ismerettel bírtok (1,1.). Arra nézve, hogy a világot ne szeressétek, legerõsebb indok legyen, atyák, elõttetek az, hogy a kereszténység ismeretében már jól elõhaladtatok.
1 Ján 2,13
Ti, gyermekek! a keresztségben, midõn a sátán fiaiból Isten fiaivá lettetek, állhatatos hitvallástok által (14. v.) a sátánt legyõztétek. Ez indokúl szolgáljon nektek, hogy a harczot végig küzdjétek, és gyõzzétek le a világot is, mely mindent elkövet, hogy titeket magához ragadjon. Igen alkalmasan tûnteti elé sz. János az ifjakat, mint harczosokat, egyszersmind buzdítván õket további küzdelemre a világ csábításai ellen.
1 Ján 2,14
titeket, kisdedek! intelek, hogy a világot azért ne szeressétek, mivel mennyei Atyátokat ismeritek, és tudjátok, hogy neki semmi köze e világgal (16. v.). A minõ az atya, olyanok legyenek a gyermekek is; ez legalkalmasabb indok a kora ifjúságra nézve.
1 Ján 2,14
Az ifjak, kik leginkább ki vannak téve a világ csábításainak, még egyszer intetnek. A görögben ezen kivûl még az atyák is újra intetnek: Irom (tulajdonképen: írtam) nektek, atyák! mert megismertétek azt, ki kezdettõl vagyon. Irom (írtam) nektek, ifjak! stb.
1 Ján 2,14
az állhatatos hitvallás által.
1 Ján 2,15
Szivetek ne ragaszkodjék az érzéki, a kivánságokkal teljes emberhez, és átalán a földiekhez; mert ezzel nem fér össze az Isten szeretete.
1 Ján 2,16
élvezetvágy, bírásvágy, dicsvágy.
1 Ján 2,16
minek eredete nem Istentõl, hanem a gonoszban, a bûnben fetrengõ világtól, a kivánságtól vagyon, mely világon túlsúlyt nyert a bûn által.
1 Ján 2,17
Lásd Kor. I. 6,13.
1 Ján 2,18
A világ vége tehát nincs oly messze, mint talán ti gondoljátok, mert mi Isten országának a földön utolsó korszakában vagyunk, melyben, mint nektek megmondatott, eljõ az antikrisztus; már itt is vannak elõfutói, a hamis tanítók, mibõl tudjuk, hogy az utolsó korszak csakugyan bekövetkezett. Az utolsó idõrõl lásd Zsid. 10,37. Tessz. I. 4,15. s követk. Az antikrisztusról és az õ elõfutóiról lásd Tessz. II. 2. r. 11-ik jegyz.
1 Ján 2,19
nem voltak igaz keresztények, kik mindvégig állhatatosak.
1 Ján 2,20
De nem szükség, hogy titeket ez antikrisztusokra, a tévtanítókra figyelmeztesselek; mert ti keresztények, azaz, fölkentek vagytok, bensõleg felkészûltek a Szentlélek kegyelmével és bölcseségével, s képesek vagytok megbirálni, mit a tévtanítók eléadnak, s magatok megóvni ámitásaiktól.
1 Ján 2,21
Nem úgy írtam nektek, mintha a keresztény igazság elõttetek ismeretlen volna, hanem mint olyanoknak, kik abban jártasak vagytok, s így azt is tudjátok, hogy az semmi hazudságot, semmi hamis tanítást nem tartalmazhat. Minõ hamis tanításra czélzott különösen sz. János, kitûnik a következõ versbõl.
1 Ján 2,22
hamis tanító.
1 Ján 2,22
hogy Jézus személyében az Isten Fia, a Messiás, az Üdvözítõ jelent meg.
1 Ján 2,22
Az az antikrisztus, ki Jézusban a Krisztust és Fiút, és a Fiúval az Atyát tagadja.
1 Ján 2,23
mert csak a Fiú által tanúljuk az Atya Istent ismerni, tisztelni és szeretni. E szavak: „A ki vallja stb.“ nincsenek meg minden görög kiadásban.
1 Ján 2,24
Maradjatok a nektek hirdetett tanítás mellett, akkor legbensõbb egyesûlésben lesztek az Atyával és Fiúval.
1 Ján 2,27
t. i. Krisztustól.
1 Ján 2,27
Igy vannak a ti csábítóitok, õk megtagadják Jézusban a Fiút és az Atyát; a mi titeket illet, nektek ama mély bölcseségre, melylyel õk dicsekszenek, nincs szükségtek, csak tartsátok meg a nyert kegyelmeket a nyert tanítással, és minden szükségesrõl nyertek felvilágosítást. A mire a kegyelem-állapotban a keresztény tanítás oktat titeket, az az igazság; tehát a mire Jézus az õ helytartói által tanított, maradjatok abban, s az által õbenne. Megjegyzendõ, hogy e szavak: „a mint az õ kenete tanít titeket mindenrõl“ összefüggésben vannak a következõkkel: „a mint õ tanított titeket.“ A kegyelemkenetet tehát nem szabad elválasztani Krisztus tanításától. Ez által önmagától megsemmisûl az ál-misztikusok azon üres beszéde, mintha a bensõ megvilágosítás elég lenne minket megtanítani arra, a mit hinnünk és tennünk kell; mert sz. János a kegyelemkenetrõl csak kapcsolatban szól a tanítmánynyal, mely hirdettetik, s melyet bensõleg magunkba kell fogadni, a mint hirdettetik.
1 Ján 2,28
állhatatosan az igaz hitben és igaz szeretetben.
1 Ján 2,28
itéletre.
1 Ján 2,29
E szavak összefüggésben vannak ama fönebbiekkel: „maradjatok õbenne.“ Úgy van, maradjatok õbenne hivõ, szent élet által; mert a mint tudjátok, hogy õ szent, úgy tudjátok azt is, hogy csak a ki szentségre törekszik, az viseli magán az isteni újraszületés biztos jellegét, s ez által bírja a kezességet, hogy vele, mikor eljövend, Isten országát örökleni fogja, mivel, ha Isten fiai vagyunk, akkor Istennek örökösei, Krisztusnak örököstársai is leszünk (Rom. 8,17.)
1 Ján 3
1 Ján 3,1
E szavak „és azok legyünk“ nincsenek meg a görögben, de az összefüggésben értetnek; mert csak azért neveztetünk Isten fiainak, mivel valóban azok vagyunk, mint a 2. v. következik. Errõl lásd Ján. 1,12. Rom. 8,15. Galat. 4,5.
1 Ján 3,1
Isten fiaiúl nem ismer el minket a világ, sõt félreismer és üldöz bennünket, de ez ne hozzon titeket tévedésbe; ennek az az oka, mert õ sem ismeri az Istent. Ha Istennek végtelen szentségét, szeretetét, igazságát elismerné, azt is belátná, hogy nagy erkölcsi tisztaságban, önmegtagadásban, önfeláldozó szeretetben kell élnünk, hogy hozzája tartozzunk.
1 Ján 3,2
A világ azért sem ismer el titeket, mivel csak a külsõ szerint itél, ti pedig külsõleg még nem tûntök fel Isten fiainak, Isten dicsõségében.
1 Ján 3,2
De habár a keresztény megdicsõülés még most el van rejtve (Kolossz. 3,3.) de annyit mégis tudunk, biztosan, hogy midõn Krisztus az õ eljövetekor nyilvánosan dicsõségében megjelen, a látható dicsõségben hasonlók leszünk hozzája. Akkor megdicsõülésünk alapja a mi lényeges ismeretünk, melyet róla, mint Istenrõl bírunk mely az õvele való bensõ egyesûlésünkön, a mi szentségünkön alapszik. Azaz: Mivel szentségünknél fogva bensõ egyesûlésben vagyunk vele, s õt tökéletesen megismerjük, tehát részt is veszünk az õ dicsõségében és boldogságában. A mi szentségünk és ismeretünk – alapja dicsõségünknek és boldogságunknak. Jövendõ dicsõségünkrõl lásd Kor. I. 15,45. Kolossz. 3,3. Filipp. 3,21. Kor. II. 3,18. Rom. 8,29.
1 Ján 3,3
A ki tehát a dicsõség czélját el akarja érni, meg kell magát szentelnie, a mint Jézus is szent. Mostan sz. János megmutatja, hogy a bûn teljességgel nem fér össze az igazsággal, Jézussal, az igazzal, a benne való maradással, az Istenbõl való újjászületéssel.
1 Ján 3,4
Igazzá lenni, megigazúlni, úgy hogy lelkünk az Istennek, testünk a léleknek engedelmeskedjék, ez a mi czélunk (lásd Ján. 3. r. 7-ik jegyz.). E czélt nem érjük el, vagy nem tartjuk meg, ha vétkezünk; mert a bûn megszûnteti bennünk a rendet, a megigazúlt állapotot, a mennyiben föllázítja a lelket Isten ellen, a testet a lélek ellen, s így lesz a bûn igaztalanság. A bûn tehát nem fér meg az igazsággal, melyet bírnunk kell. Azon viszonyunkkal sem fér meg, melyben Jézushoz állunk, mint következik.
1 Ján 3,5
Jézus a bûntelen bûn-elvevõ, kivel egyesûlésben vagyunk, tehát hogyan vétkezhetnénk?
1 Ján 3,6
Viszonyunk Jézushoz, egyesûlésünk vele a hit, remény és szeretet által, föltételezik, hogy mi nem vétkezünk, mert õbenne maradni és vétkezni együtt nem lehet; a ki hitben és szeretetben nála marad, nem vétkezik; és mindaz, ki vétkezik, azon idõben, midõn vétkezett, nem volt vele igazán egyesûlve, nem volt igaz ismerete róla, mert ismerete nem termette meg az igazság gyümölcseit. A ki az õ végtelen szeretetét mindenkor szemei elõtt tartja, az nem vétkezhetik. Azért mondja sz. Bazíl: A kereszténynek kötelessége, az Urat mindenkor szemei elõtt tartani.
1 Ján 3,7
Ne hagyjátok magatokat elcsábíttatni a tévtanitóktól: Csak a ki igazán cselekszik, az az igaz és hasonló Jézushoz, az igazhoz.
1 Ján 3,8
A ki bûnt cselekszik, hasonló az ördöghöz, hasonló természetû vele, mintegy az ördög fia. Lásd Ján. 8,44. Alább a 12-ik jegyz.
1 Ján 3,8
Mert a vétkezés az ördög dolga kezdettõl; Isten Fiánál pedig épen az ellenkezõ történik, mert õ azért jött, hogy az ördög cselekedeteit lerontsa; a ki tehát Krisztushoz tartozik, az ne vétkezzék. Mint rontja le Krisztus az ördög mûködését, lásd Ján. 12,31. 16,11.
1 Ján 3,9
Mindaz, ki az újjászületés, a kegyelem állapotában van, a mennyiben ez állapotban van, a mennyiben újjászületett, nem követ el semmi bûnt, mivel az ilyenben az Isten magva, az isteni kegyelem megmarad; nem vétkezhetik, mivel Isten fia, mivel részese annak, ki bûnt nem tehet. A fönebbi szavak tehát nem azt akarják kifejezni, hogy az újjászületés, a kegyelem állapotában levõ ember ezen állapotot el nem vesztheti, s átalán fogva nem vétkezhetik, mert fönebb 1,8. maga mondja sz. János, hogy magunkat csalnók meg, ha azt hinnõk, hogy vétkünk nincsen; hanem csak azt akarják e szavak jelenteni, hogy a kegyelem állapota nem fér össze, nem egyesíthetõ a bûn állapotával, hogy tehát az újjászületettnek vétkezni nem szabad. Megjegyzendõ: hogy a mi itt mondatik, minden bûnrõl szól ugyan, a mennyiben akármely bûn, ha még oly csekély is, nem egyeztethetõ meg az újjászületéssel, mint újjászületéssel; de mint az összefüggésbõl kitûnik, sz. János apostol egyenesen a súlyos, az úgynevezett halálos bûnöket érti (alább 5,16.); mert 8. 10. v. a bûnös a sátán fiának neveztetik, tehát oly bûnöst kell itt érteni, kiben a gonoszság, a gonosz kivánság, hasonlólag a sátánéhoz, oly túlnyomó lett, hogy benne a lélek életét megölte, hogy benne a megszentelõ malaszt elveszett; ilyen pedig csak a nagy bûnös.
1 Ján 3,10
Ez által lehet megkülönböztetni Isten fiait a sátán fiaitól; ezek nagy bûnöket tesznek, amazok nem; mindaz tehát, ki nem tiszta a nagy bûnöktõl, ki nem igaz, nem Isten fia; különösen nem az, ki a felebaráti szeretetet nem gyakorolja, embertársát gyûlöli, üldözi, vagy bármikép sulyosan a szeretet ellen vét. Sz. János kiemeli a felebaráti szeretetet, mint a kereszténység fõtörvényét, s még Isten szeretetét is attól föltételezi (Ján. I. 4,10.).
1 Ján 3,12
ki gonoszságában a gonoszhoz, a sátánhoz volt hasonló, és mint õ, embergyilkos lett.
1 Ján 3,12
Miért ölte meg õt? Mert igaztalan volt, nem újjászûletett, az igaztalanok pedig gyûlölik az igazakat.
1 Ján 3,13
Lásd Máté 10,21.22. és a jegyz. Ján. 15,18. s követk.
1 Ján 3,14
Felebaráti szeretetünk ismertetõ jele annak, hogy mi valóban újjászületettek, hogy Isten fiai vagyunk. E vers ismét a 10. vershez csatlakozik, hol az igazság, különösen pedig a szeretet mondatik az újjászületés ismertetõ jelének; a 11–13. versek csak a szeretet parancsát fejtegetik, és hogy kerûlni kell a haragot, mely a világi érzülettel együtt jár.
1 Ján 3,14
A görög szerint: A ki nem szereti felebarátját.
1 Ján 3,14
nem születhetik újra, nem lehet Isten fiává. Ime ebbõl is kitûnik, hogy nem csupán a hit, hanem a szeretetben tevékeny hit tesz megigazúlttá.
1 Ján 3,15
mert nem csak önmagát öli meg lelkiképen, hanem felebarátját is, a mennyiben ez ellen szított gyülölsége az õ megsemmisítésének kivánásával együtt szokott járni, s ez a kivánság lelki gyilkosság, mely gyakran testivé is válhatik, ha a gyülölség nem akadályoztatik. Azért neveztetik a nagy gyülölség halálos gyülölségnek.
1 Ján 3,15
nem tarthatja meg magában az újjászületés kegyelmét, mely az örök életrõl kezességet nyujt.
1 Ján 3,16
A ki szeret, nemcsak hogy nem öli meg felebarátját, hanem még életét is adja érette, vagy legalább fölöslegébõl adakozik. Lásd a követk.
1 Ján 3,17
Az olyan hogy maradna meg Isten kegyelmében, hogy lehetne Isten barátja?
1 Ján 3,19
ezen igaz szeretetbõl.
1 Ján 3,19
hogy Istentõl, az õ fiai vagyunk.
1 Ján 3,20
Mert ha már szivünk is szeretetlenségrõl vádol, hogyan fogunk megállani Isten itélete elõtt, mikor õ többet tud még, mint szivünk, õ mindent tud?
1 Ján 4
1 Ján 4,1
minden tanítónak, minden tanításnak.
1 Ján 4,1
azon tanítás szerint, mely nektek hirdettetett (6. v.). Az Isten igéje, mint az az anyaszentegyházban hirdettetik és õriztetik, próbaköve minden tanításnak.
1 Ján 4,1
vajjon az igazságból erednek-e, vajjon igazat közölnek-e?
1 Ján 4,2
ebbõl ismerjük meg, vajjon valakibõl az Isten Lelke, az igazság szól-e, ha azt vallja, hogy Jézus Krisztus stb.
1 Ján 4,2
A ki azt vallja: hogy az Isten Fia (Máté 26,63.) emberi természetet vett magára, és a názáreti Jézusban a földön megjelent, az ilyen Istentõl küldött, igaz tanító. János azon tévtanítókat tartotta szemei elõtt, a kik Jézus valóságos emberi természetét, vagy Jézus történetét kétségbe vonták.
1 Ján 4,3
vagy az õ emberi természetét és földre jöttét, vagy az õ isteni méltóságát, vagy átalán a váltság munkájának szükséges voltát tagadja. Mások szerint: a ki tagadja, hogy a názáreti Jézus a megigért isteni Messiás (Ján. I. 2,22.). A görög szerint: És a mely lélek nem vallja, hogy Jézus Krisztus a testben megjelent, nincs az Istentõl. E szerint van némely sz. atyáknál, különösen sz. Polikarpnál, ki sz. Jánosnak egyik tanítványa volt.
1 Ján 4,3
ez a lélek.
1 Ján 4,3
nem személy, hanem lélek szerint, az õ elõpostáiban. Lásd Ján. I. 2,18.
1 Ján 4,4
Lásd Ján. I. 3,1.
1 Ján 4,4
az antikrisztust, t. i. azon tanítókat, kik, mint az õ elõkövetei, az õ szellemében lépnek fel.
1 Ján 4,4
mert az Úr lelke, ki titeket éltet, ad nektek erõt, ha különben hívek maradtok, hogy az antikrisztus szellemét, az õ hamis tanításait és elveit legyõzzétek, és egész semmiségében megismerjétek.
1 Ján 4,5
az érzékiség és önzés szellemétõl indíttatnak.
1 Ján 4,6
mi, apostolok, isteni érzületûek vagyunk.
1 Ján 4,6
A ki isteni érzülettel, Istenrõl igaz ismerettel bír, az hallgat az apostoli tanításra; a ki világias érzületû, nem akarja hallani a mi tanításunkat. Ezen hallgatásból, vagy nem hallgatásból tudjuk meg, ki indíttatik az igazság Lelkétõl, és ki a tévely lelkétõl.
1 Ján 4,7
Az apostol átmegy a szeretetre, mert a ki igazán újjászületett, nemcsak igaz ismerettel bír, hanem a szerint cselekszik is, azaz, szeret; mert a szeretet a cselekvés lelke, és benne központosúl minden erény.
1 Ján 4,7
mert a szeretet – gyümölcse az újjászületésnek, annak, hogy az ember Isten fiává lett.
1 Ján 4,12
A láthatatlan Istennek közvetlenûl láthatólag nem hálálhatjuk meg szeretetét; de ha egymást szeretjük, közvetve õt szeretjük képmásaiban, egyesûlve maradunk vele, s szeretetünk õiránta ez által éri el tökéletességét.
1 Ján 4,13
hogy nekünk az igaz ismeretet (hitet) és az igaz szeretetet adta, mint a következõ versek fölvilágosítják, melyekbõl a 14. és 15. v. az Istennel való egyesûlést az ismerettõl föltételezik, 16. v. a szeretettõl.
1 Ján 4,15
A hit Jézusban, az Isten Fiában, átalán az egész keresztény hit helyett vétetik, mert Jézusban semmit sem lehet elszakasztani, és az nem hisz õbenne igazán, a ki nem hiszi mindazt, mit õ tanított, és a mit helytartói, az apostolok és püspökök, mint az õ tanítását, áthagyományoztak.
1 Ján 4,16
Lásd a 9. 10. v.
1 Ján 4,17
hogy a büntetéstõl ne kelljen félnünk.
1 Ján 4,17
épen úgy szeretjük felebarátunkat, mint õ szeretett minket; ha úgy szeretünk, mint õ szeret. Lásd a 17-ik jegyz.
1 Ján 4,18
t. i. a büntetéstõl rettegõ szolgai félelem, mivel a ki szeret, nem tesz nagy bûnt, s így nincs mit félnie büntetéstõl. Ellenben a szeretettel tökéletesen összefér a gyermeki félelem, t. i. hogy a kit szeret, azt meg ne bántsa, sõt õ maga ez a félelem.
1 Ján 4,18
Mert a ki fél, aggódva tart a büntetéstõl; mivel a kik szeretnek, azok ezzel nem fenyegettetnek, tehát a szeretetnél nincs helye az ily félelemnek.
1 Ján 4,19
és e szeretetet mutassuk ki a felebaráti szeretetben.
1 Ján 4,20
mert a ki nem szereti felebarátját, a ki Isten fia, Isten képmása (Ján. I. 5,1.), kiben tehát az Isten mintegy látható lett: mikép lehessen az ilyenrõl hinni, hogy a láthatatlan Istent szereti? megcsalja önmagát, megcsal másokat is, ha ezt állítja; akkor õ hazug.
1 Ján 5
1 Ján 5,1
az Isten Fia, ki mint üdvözítõ megjelent, hogy õ a Messiás.
1 Ján 5,1
Sz. János folytatja, hogy az isteni és felebaráti szeretetet szükség egybekötni. E kapcsolat, úgymond az újjászületésbõl következik. Az újjászületett ember nem csak Atyját, az Istent, szereti, hanem többi újraszületett felebarátit is, kikkel oly szoros viszonyban vagyon.
1 Ján 5,2
Valamint az isteni szeretetnek ismertetõ jele a felebaráti szeretet (Ján. I. 4,11. s követk.), úgy viszont az igazi felebaráti szeretetnek jele az isteni szeretet, mely az õ parancsainak megtartásában nyilatkozik. Tehát felebaráti szeretetbõl az isteni szeretet ellen nem szabad vétenünk.
1 Ján 5,3
Ebben tûnik ki, ebben nyilatkozik.
1 Ján 5,5
Az Isten parancsait megtartani nem nehéz; mert az újjászületett ember, a keresztény meggyõzi a világot, legyõz mindent, mi Istennel ellenkezik, mi õt bûnre ingerli és csábítja, a hit által, és pedig az isteni Megváltóban való hit által; mert ezen hit által minden kegyelemeszközt megnyer üdve ellenségeinek legyõzésére.
1 Ján 5,6
Sz. János megmutatja most, hogy ezen hit Jézusban, mely oly hatalmas, a leghitelesebb bizonyságokon nyugszik, nem puszta képzelõdés, hanem történelmi tényeken alapszik.
1 Ján 5,6
Jézus a vele történt tények által valósággal világ Üdvözítõjének és Megváltójának bizonyúlt be, az által t. i. hogy eljött a víz által, azaz, a keresztség által, melyet keresztelõ Jánostól vett föl a Jordánban, és a mi ünnepélyes fölavatása volt hivatalára; továbbá bebizonyúlt azzal, hogy eljött vér által, azaz, hogy engesztelõ áldozatát, mi a próféták által meg volt jövendölve, s mi vér nélkül véghez nem mehetett (Zsid. 9,22. 10,22.), valósággal végbevitte. Végre az Isten Lelke is bizonyság e mellett, t. i. a hívekre kiöntött Szentlélek, ennek egyszersmind látható mûködése, melyek Jézus igazvoltáról (Ján. 15,26.), tehát errõl önmagáról tesznek bizonyságot. A görög szerint: És a Lélek az, ki bizonyságot teszen, és a Lélek igazság.
1 Ján 5,8
A 7. és 8. v. nem okát adja a 6. versnek, hanem ezt csak tovább fejtegeti, úgy hogy értelme ez: Mert hogy Krisztus valósággal megjelent, mint Üdvözítõ, a földön, ezt nem csak a három, mennyei, láthatatlan tanú, az Atya, az Ige és a Szentlélek, teljesen egybehangzólag bizonyítják, hanem ezt erõsíti a három, földi, látható tanú is a földön: a Szentlélek az õ kegyelemmûködésében, Krisztus kereszteltetése és véres halála. E szavak: „és e három egy,“ mind a két versben egyenesen ezt jelentik: és ezek hárman bizonyságtételeikben összehangzanak; de egyszersmind a felhozott tanúk valójának, mivoltának egyenlõségét is kifejezik. Az Atya, az Ige és a Szentlélek egy isteni valóság; de a Lélek ajándékainak, a víznek és a vérnek szintén egy valósága van, mivel mindeniknek alapja a Szentlélek; ez munkálkodott a lelkiajándékok által, ez öntötte ki végtelen teljességét Krisztusra, midõn a Jordánban megkereszteltetett; Krisztus a Szentlélekben vitte véghez végtelen érdemû áldozatát, s ez által szerzette meg minden embernek a Szentlélek kegyelmét. A 7. v. valódisága a ker. egyházban többször megtámadtatott, mivel az a régibb görög kéziratokban hiányzik, és az atyák nem idézik; mindazáltal meg van a régi angol kéziratban és némely újabbakban; sz. Ciprián is arra czéloz az anyaszentegyház egyességérõl írt munkájában a Szentháromság bebizonyitásánál, és az afrikai egyház 484. évb. készitett hitvallásában arra alapítja a Fiú Istenségében való hitét.
1 Ján 5,9
az õ kereszteltetésekor (Máté 3,16.17.), és az õ isteni életében és mûködésében (Ján. 5,32.36.).
1 Ján 5,10
A görög szerint: a ki nem hisz az Istennek stb.
1 Ján 5,10
A hivõ ragaszkodik az Isten bizonyságtételéhez, a hitetlen hazugnak tartja Istent, mivel az õ bizonyságát elveti, azon véleményben lévén, hogy Isten hamisság mellett is tehet bizonyságot.
1 Ján 5,11
Az isteni bizonyságtétel czélja, minket meggyõzni arról, hogy nekünk Isten az õ Fiában örök életet adott.
1 Ján 5,14
Az élettel, melyet a Fiú által nyerünk, egybe van kötve a bizodalom, hogy mindenben meghallgattatunk, a mi Isten akaratja szerint vagyon. Vagy: az élõ keresztény, a valódi keresztény bírhat azon bizodalommal, hogy mindenben meghallgattatik, a mit Isten akarata szerint kér. Lásd Máté 7. r. s követk. 6-ik jegyz.
1 Ján 5,15
átalán (14. v.).
1 Ján 5,15
egyes esetben is, minõt sz. János p. o. a 16. versben felhoz.
1 Ján 5,16
a nélkül, hogy lelke életét, a megszentelõ malasztot elvesztené. Mert ez a halálos bûnnél elvesz; azonban sz. János apostol, úgy látszik, oly halálos bûnöket tart szemei elõtt, melyekkel a megrögzött töredelmetlenség együtt van, minõk p. o. a tobzódás, fajtalanság, fukarság megszokott vétkei, a Szentlélek elleni bûnök. Lásd a követk.
1 Ján 5,16
a jobbúlás kegyelme.
1 Ján 5,16
értsd: azon igéreten alapúló bizodalommal, hogy meghallgattatik; mert csak azon könyörgésrõl van itt szó, melynek a meghallgattatás igértetett (15. v.). Az apostol tehát nem tiltja átalában a könyörgést az ily vétkekért is, hanem csak azt mondja, hogy nem lehet könyörögni a meghallgattatás biztos reményével. Az ily bûnösöknél a meghallgattatás, habár nem lehetetlen, de miért következik be mégis igen ritkán, ennek oka az, mivel az ily bûnösök szabad akarata oly kedvet talál a gonoszban, s annyira megrögzik, hogy az isteni kegyelem elé a legnagyobb akadályokat gördíti, s azt majd mindig sikertelenné teszi. Megjegyzendõ az is: Midõn Krisztus (Ján. 14,13.) átalán kimondja, hogy meghallgattattunk mindenben, a mit Jézus nevében kérünk… õ a szabályt, sz. János itt a kivételt adja elõ.
1 Ján 5,17
Minden, a mi az igazságot, t. i. a törvényt megsérti, bûn.
1 Ján 5,17
A görög szerint: és van bûn, mely nem halálos. Sz. János tehát mind a latin, mind a görög szöveg szerint, különbséget tesz a halálos és a kisebb, vagyis, úgynevezett bocsánatos bûnök között.
1 Ján 5,18
A bûn (17. v.) sz. János apostolt a már fönebb (3,9.) kifejezett eszmére viszi vissza, hogy t. i. az újjászületéssel nem fér meg a vétkezés, és hogy ennélfogva a keresztény ne vétkezzék, legalább a halálos bûnöktõl ment maradjon. A görög szerint: hanem az Istentõl való születés által megtartózkodik, és stb.
1 Ján 5,19
a sátánnak hódol, tele van gonoszsággal és rosz kivánsággal.
1 Ján 5,20
Ez a Krisztus az igaz Isten, ki örök életet ad.
1 Ján 5,21
minden hamis istentõl, minden bálványtól. Megjegyzendõ: hogy a bálványozás mindenütt ott van, a hol az ember jobban szeret valamit, mint az Istent, vagy Isten akarata ellen szeret.
SZENT JÁNOS APOSTOL II. LEVELE.
EGY RÉSZ.
2 Ján 1,1
Vagy: idõsebb (Senior), így nevezi magát János, részint mivel fõpüspök volt, részint élemedett koránál fogva. Lásd Péter I. 5,1.
2 Ján 1,1
Lásd a bevezetést az elsõ levélnél.
2 Ján 1,2
azaz, kiket szeretünk az igazságért, a kereszténységért, mely a felebaráti szeretetet parancsolja. Az igaz kereszténység igaz szeretetre kötelez bennünket, és ezen igazság, ha velünk marad örökké, örök lesz vele a szíves, kölcsönös szeretet is.
2 Ján 1,3
az igazságnál és szeretetnél, a hitnél és szeretetnél, a tevékeny szeretetnél fogva. Ez tesz bennünket képesekké, hogy mindig több kegyelmet és irgalmat, s épen ezért több békét is nyerjünk az Istentõl. A Szentlélek nincs itt említve, mivel õ az Atya és Fiú alatt együtt értetik, minthogy õ az Atya és Fiú Lelke.
2 Ján 1,4
kik sz. Jánost valószinûleg meglátogatták.
2 Ján 1,4
kik az igaz tanítást követik.
2 Ján 1,5
a keresztény tanítás kezdetétõl.
2 Ján 1,6
Ebben mutatkozik a szeretet átalán.
2 Ján 1,7
Szükség pedig inteni állhatatosságra a hallott tanítás mellett; mert sok stb.
2 Ján 1,8
hogy netalán elszakadván az igaz hittõl, el ne veszítsétek az üdvöt, az örök boldogságot, mire a hit elfogadása által igényt szerzettetek.
2 Ján 1,9
Isten annak nem Atyja, nem barátja.
2 Ján 1,9
A görög szerint: Krisztus tudományában.
2 Ján 1,10
Kerûljetek minden viszonyt az ilyennel.
2 Ján 1,11
A békeköszöntés egyszersmind annak jele volt, hogy az üdvözlött rokonérzelmû, jóbarátnak ismertetett, még inkább pedig, ha vendégszeretõleg fogadtatott. Azért tiltotta el sz. János a hivõket a tévtanítókra nézve mind a kettõtõl.
2 Ján 1,13
egy kitünõ keresztény asszonyéi.
SZENT JÁNOS APOSTOL III. LEVELE
EGY RÉSZ.
3 Ján 1,1
Lásd Apost.cs. 19,29.
3 Ján 1,3
az igaz tanítás szerint élsz.
3 Ján 1,6
Lásd Apost.cs. 15,3. Rom. 15,24.
3 Ján 1,7
a kereszténység terjesztése végett, mint hithirdetõk.
3 Ján 1,7
kiknek prédikáltak.
3 Ján 1,9
A dicsvágyó Diotrefes, ki azt véli, hogy tekintélye csorbúl, ha hithirdetõk jõnek, nem fogad el minket, és akadályozni igyekszik befogadtatásunkat az egyházközségnél.
3 Ján 1,11
Isten fia.
SZENT JÚDÁS APOSTOL KATHOLIKUS LEVELE.
Júdás vagy Taddeus (mind a két név vallástevõt jelent), Alfeus fia, az ifjabb sz. Jakab testvére és az Úrnak atyjafia volt (lásd a bevezetést sz. Jakab leveléhez). A levél, melyet tõle bírunk, és mely a katholikus levelek közé számíttatik (lásd a bevez. sz. Jakab leveléhez), igen hasonló sz. Péter második levelének második részéhez, és azért többen azon véleményben voltak, hogy egyik levél a másik szerkesztésénél használtatott. Azonban sz. Péter írta-e elõbb levelét vagy Júdás? bizonyosan nem tudhatni, valamint azt sem, hol és mikor írta sz. Júdás a jelen levelet. Óvja benne a híveket a tévtanítóktól és õket keresztény jámborságra buzdítja. Valódisága a régi egyházban ittott kétségbe vonatott, de csakhamar átalánosan elismertetett.
EGY RÉSZ.
Júd 1,1
azoknak, kiket az Atya az õ Fiának elküldése által megszeretett, Jézus Krisztus az õ evangéliomára meghivott, és kegyelme által a hitben és szeretetben megtartott. A görög szerint: kiket az Atya Isten megszentelt, és Jézus Krisztus által megtartott. Megszentelt, azaz, a hitre eleve rendelt.
Júd 1,4
a mennyiben Isten az õ szabad akaratjokból lett engedetlenségöket elõre látta.
Júd 1,4
Isten irgalmának rovására vétkeznek. Lásd Péter I. 2,16.
Júd 1,4
fajtalan életök által. A görög szerint: az egy Istent és uralkodót.
Júd 1,8
A görög hozzáteszi: álmokba (képtelen tanításokba) merûlvén.
Júd 1,8
testöket megfertõztetik fajtalanság által.
Júd 1,8
különösen az egyházi fensõbbséget. Lásd Péter II. 2,10.
Júd 1,9
A görög szerint: Büntessen meg téged az Úr! – Angyal temeté el az Úr parancsából Mózest Moáb tartomány egyik völgyében, hogy egy ember se tudja az õ sírjának hollétét. Móz. V. 34. r. 5-ik jegyz. Az Úr rendelte ezt így, nehogy az izraeliták valaha kisértetbe jõjenek a nagy törvényhozó iránt istenitiszteletet mutatni. Az ördögnek ellenére volt Isten ezen végzése; õ a testet hatalmába akarta venni, hogy azt az izraeliták megejtésére használja. Sz. Mihály arkangyal õt ebben ugyan meggátolta, a nélkül, hogy maga mert volna rája átkot mondani, hanem az Istenre hagyta. A sz. apostol ezzel azt akarja mondani: Hogyha a nagy arkangyal, sz. Mihály, még magára a gonoszságra, az ördögre sem mert kárhozatot mondani, hanem az itéletet és büntetést Istenre bízta, mily büntetésre méltók ama tévtanítók, kik még az Istentõl rendelt felsõbbséget is káromolni merik.
Júd 1,10
Lásd Péter II. 2,12.
Júd 1,11
ki öcscsét, Ábelt irígységbõl megölte.
Júd 1,11
Lásd Péter II. 2,15.
Júd 1,11
Lásd Móz. IV. 16,1.31. s követk.
Júd 1,12
A görög szerint: a ti vendégségeitekben.
Júd 1,12
Lásd Apost.cs. 2. r. 49-ik jegyz.
Júd 1,12
Lásd Péter II. 2,17.
Júd 1,12
azaz: gyümölcstelenek.
Júd 1,12
elõször, mivel gyümölcsöt nem termenek, másodszor, mivel magokban is elszáradtak.
Júd 1,12
mivel a szilárd alapföldet, az anyaszentegyházat elhagyták.
Júd 1,13
Mint a tenger hullámai kivetik tajtékjokat, úgy adják ki a tévtanítók gonosz elveiket.
Júd 1,13
kik eltévelyítik követõiket.
Júd 1,14
a hetedik patriarka az õsvilágban. Lásd Móz. I. 5. r.
Júd 1,19
szakadásokat idéznek elõ, magokat az egyháztól elkülönítik.
Júd 1,19
kik csak emberi sugallataik, nézeteik után indúlnak, s Krisztusnak sem tanitását, sem Lelkét nem bírják.
Júd 1,20
imádkozzatok szorgalmasan, alázatossággal, bizodalommal.
Júd 1,22
ezen tévtanítókat.
Júd 1,23
a hûséges hivõket kiragadván a romlás veszedelmébõl.
Júd 1,23
a tévedésbe esetteken könyörûljetek, félvén, hogy ti is el ne essetek.
Júd 1,23
gyûlöljetek minden testi kéjt, mint a beszennyezett ruhát. A görög szerint a 22. és 23. v. Könyörûljetek némelyeken, megkülönböztetvén azokat (hogy szelídséggel visszatéríthessétek); másokat pedig rettentéssel tartsatok meg, kiragadván a tûzbõl, de a testtõl stb.
Júd 1,24
E szavak: „a mi Urunk stb.“ nincsenek meg a görögben, de alatta értendõk. Lásd Tessz. I. 3,13.
Júd 1,25
„minden idõ elõtt“ nincs meg a görögben.
JELENÉSEK KÖNYVE SZENT JÁNOS APOSTOLTÓL.
A jelenések könyve (Apokalipszis) egyetlen az új szövetségi szent könyvek között, melyben csaknem kizárólag jövendölések foglaltatnak. Elõadja a Messiás országának további fejlõdését a földön, mikép gyõzedelmeskedett két fõellenségén, a zsidóságon és pogányságon, és mikép megyen az át az örökkévaló mennyei országba az Úr eljövetele után világ végezetével. Mindezeket a jelképes látomások egész sorozatában rajzolja, melyek fölötte mesterségesen vagyis inkább csodálatosan függenek össze egymással, és tökéletes képét adják, az Isten anyaszentegyháza viszontagságainak a földön, elsõ küzdelmeitõl fogva teljes befejezéseig mindenek végezetével. A bevezetõ látomásban közlött tárgy után az egész könyv két fõszakaszra oszlik (1,19.); elõször rajzolja a jelent, a kis-ásiai egyházak állapotját, melyek egyszersmind az egész anyaszentegyház képét ábrázolják (2,3.); azután pedig a jövendõt, t. i. az egyház küzdelmeit és gyõzedelmeit ellenségei fölött (4–22. r.). E jövendölésben elõször az adatik elõ, miképen küzd a kereszténység a zsidósággal, és mikép gyõzi le ezt. Jerusalem elpusztúl. A látomások hosszú során át élénken festetik a büntetõ itélet, mely fokonkint következik be az országra, a városra és templomra, míg végre mindezek elpusztúlása határozattá lesz és kihirdettetik (4–12. r.). A zsidóságon nyert gyõzelem elõadása után áttér sz. János ama diadal megjövendölésére, melyet Krisztus anyaszentegyháza a pogányság fölött is tartani fog, mely azonnal Jerusalem elpusztulása után sokkal dühösebben és nagyobb erõvel fog törni a kereszténység kiírtására. A pogányság minden hatalmasságával – és a keresztények kis serege lépnek föl egymás ellen a harcztéren. Isten a szent ügy mellett harczolók részére áll, s a jelképes látomások sorozatában elõadatik a romai birodalom bukása, a bálványozó s undoksággal teljes fõvárosnak, Romának megaláztatása (13–19. r.); és hogy azután sok ideig (ezer évig) a kereszténység fog uralkodni a világon (20,1–6.). Miután a sátán ily hosszú idõn át meg lesz fosztva hatalmától, és azt nem gyakorolhatja az emberek elcsábitására úgy, mint a pogány bálványozás korszakában: az idõk vége felé még egyszer hatalmat nyer a világ elcsábitására. Ekkor a harcz újra kezdõdik. A keresztény név ellenségei mindent elkövetnek, hogy a kereszténységet kiírtsák, de hasztalan. Krisztus megjelen. A sátán minden követõivel együtt pokolra taszíttatik, a halottak feltámadnak, megitéltetnek, és az eddig földi anyaszentegyház átmegyen, felolvad a mennyeibe (20,7–22,15.); ezzel, rövid intés adatván még a jövendölés komoly figyelembe vételére, az egész könyv befejeztetik (22,16–21.). Ez a jelenések fönséges tartalma.
Hogy e könyvnek szerzõje sz. János apostol, tulajdon bizonyságtételébõl kitûnik, mivel önmagát nevezi szerzõnek (1,1. 4,9. 22,8.). Azon gyanús föltevést, mintha valamely csaló álnokúl szúrta volna be ezen nevet, megczáfolja az egész könyv szelleme, mely tiszta, szent, komoly és apostoli szellem, megfenyít minden tisztátalant és istentelenséget, úgy hogy a szerzõnek magának ily szellemûnek kellett lennie, tehát csaló nem lehetett. Sz. János mellett szólnak az atyák legrégibb tanúságai, úgymint Papias, sz. János tanitványa, ki az Apokalipszis szerzõjeûl Jánost, az idõsbet (az egyházi szolgát) nevezi, s ezalatt kétségkivûl azon apostolt érti, ki magát leveleiben így nevezte (Ján. II. 1. és Ján. III. 1.); továbbá Ireneus, Origenes. Ha találkoztak is még a 4-ik században némelyek, kik a szerzõ neve iránt haboztak, de miután a 4-ik és 5-ik században a romai és kartágói zsinatok a régi hagyományokat összeszedték és megvizsgálták, az egész kathol. anyaszentegyházban átalános lett a meggyõzõdés, hogy a jelenések könyve sz. János apostol hiteles irata, és azért isteni eredetû és tekintélyû. Ama vélemény, mintha e könyvet sz. János apostol kortársa, az eretnek Cerintus írta volna, hihetõleg onnan támadott, mivel abban az ezeréves országról szóló jövendölés elõfordúl. Azonban e jövendölés olyannyira különbözik attól, mit Cerintus e tárgyról írt (lásd 20. r. 19-ik jegyz.) és átalán a jelenések egész tartalma oly ellentétben van azzal, mit Cerintus tanított és cselekedett, hogy e tévtanító nem lehetett ama sz. könyv szerzõje. – A mi az idõt illeti, melyben e könyv iratott, némelyek Nero, mások Domitzián korára teszik azt. Azonban az utóbbi vélemény ellen szól a könyv írásmódja és nyelve, mely egészen más, keményebb és gyalúlatlanabb, mint az evangéliomé, melyet sz. János ez utóbbi idõben írt (lásd a bevezetést János evangéliomához); különösen ellenkezik pedig e véleménynyel a könyvnek egész elsõ szakasza, mely világosan Jerusalemnek és a templomnak pusztúlását jövendöli, tehát azok fenállását még föltételezi (11,1.) s e szerint ellene szól Domitzián korszakának is, melyben a város és templom már el volt pusztúlva. Tanácsosabb tehát e könyv iratását Nero uralkodásának idejére tenni, mely a zsidó háborút megelõzte, és a keresztények véres üldöztetésérõl nevezetes, mit a könyv is föltételez (17,6.). Igy tehát iratásának ideje Nero uralkodásának végsõ éveire, Kr. u. 67. vagy 68. évre, vagy a Nero halála után azonnal bekövetkezett viharteljes idõszakra esnék. – Hol írta sz. János e könyvet, azt sem lehet biztosan meghatározni; mert a látomások, melyekre méltóvá tétetett, Patmos szigetén történtek ugyan (1,9.), de vajjon ott írta-e le azokat, vagy más helyen, nem lehet meghatározni. – A mi pedig e tartalomdús könyv értelmezését illeti, alig van egy a szent könyvek között, mely annyiféleképen és néha oly ferdén magyaráztatott volna, mint ez; azonban e balmagyarázatnak oka nem maga a könyv, melynek tartalma, egészben véve, világos és nagyobb részt önmagából megfejthetõ, hanem okai az értelmezõk, kik mindenféle különczködõ eszméket kerestek abban, s akartak belõle a legnagyobb önkénynyel kimagyarázni. Ha az értelmezõ szorosan ragaszkodik azon magasztos eszméhez – mi a kereszténység diadala a zsidóság és pogányság fölött – mely az egészbõl határozottan és világosan kitûnik, – és az arra vonatkozó jelképeket egyszerûen ezen könyv és a szentírás szólásmódja szerint értelmezi, meg fog gyõzõdni arról, hogy a jelenések könyve, egészben véve, épen nem zárt, hanem nyitott könyv, kijelentés, mint maga szerzõje is nevezte, melyet olvasóival megértetni bizonyosan szándéka volt. Különben a hivõ keresztényre nézve, e könyv olvasása s a tartalmáról való elmélkedés, mire annak végén az Üdvözítõ is int, nagy vigasztalásnak és bõ tanúlságnak lehet kútfeje; mivel abban látja, hogy a kereszténység egy ideig ugyan üldöztetik, de végre minden ellenségei fölött dicsõségesen diadalmaskodik; s hallván az Úrnak abból feléje hangzó hivását: Ime hamar eljövök!… szorgalmasan elkészûl, hogy menyekzõs ruhában mehessen eléje, és nála az élet fájáról ehessék és az élet kútforrásából ihassék mindörökre.
Jel 1
Jel 1,1
Lásd Ján. 3,35. 37-ik jegyz.
Jel 1,1
Ez a „csakhamar“ nem úgy értendõ, mintha az e könyvben kijelentett eseményeknek még az apostol idejében, vagy nem sokára azok megiratása után kellett volna megtörténniök, mert az isteni, tehát a prófétai nézlet szerint is, ezer év annyi, mint egy nap (Péter II. 3,8.); azonban e kifejezés annyiból mégis betûszerint való, a mennyiben amaz események már a legközelebb jövõben kezdõdtek teljesedni. Lásd e jövendöléseknek ezen lassankinti teljesedésérõl Jel. 5,2. 3-ik jegyz.
Jel 1,1
Jézus szolgáinak nevezik magokat az apostolok (Rom. 1,1. Péter II. 1,1. Jakab 1,1. Júdás 1.).
Jel 1,1
mint eszközét. Isten angyalok által mûködik (Zsid. 1,14. Dániel 10. r. 24-ik jegyz.).
Jel 1,2
Lásd Ján. 1,14. 20,30. 21,24. Ján. I. 1,1.
Jel 1,3
mert csakhamar bekövetkezik a teljesedés. Lásd a 2-ik jegyz.
Jel 1,4
Értetik a hét fõ egyházközség Kis-Ásiában (2. és 3. r.). E könyv ugyan tartalmánál fogva minden kereszténynek szól, de mivel János a nevezett egyházközségekkel különös viszonyban volt, meghagyatott neki (11. v.), hogy a nyert kijelentéseket elõször azokkal közölje. Ezek itt mint részek az egész helyett, az egész anyaszentegyház helyett vétetnek, mely egészben ugyanazon képet tûnteti elõ, mint a minõ ez egyes egyházakról adatik.
Jel 1,4
Lásd Rom. 1,7.
Jel 1,4
az Örökkévalótól, ki a jelent, múltat és jövendõt összefoglalja az örökkévalóságban. Igy neveztetik a magát kijelentõ Isten, az Isten Fia; mert a kijelentés fokonkint az idõben történik, és az õ, itéletre leendõ eljövetével végzõdik. Lásd Móz. II. 3,14.15.
Jel 1,4
és ama szent angyaloktól, kiknek Isten a legnagyobb hatalmat adta, hogy üdvösségtek eszközlésére együtt mûködjenek. Lásd Zsid. 1,14. Õk együttmûködnek, mivel Istentõl számunkra kegyelmet esdenek és sugallásaikkal minket gyámolítanak. A hét angyalról Isten trónja elõtt, lásd Tóbiás 12,15.
Jel 1,5
az Isten Fiától, ki emberré lett, és mint Messiás megjelent.
Jel 1,5
a ki híven, egészen úgy, mint Atyja rábízta, tett bizonyságot az igazságról. Ján. 18,37.
Jel 1,5
Lásd Kor. I. 15,20. Kolossz. 1,18.
Jel 1,5
Lásd Zsolt. 2.
Jel 1,5
Lásd Rom. 3,25. Zsid. 1,3. Engesztelõ halála által tett Jézus eleget bûneinkért, és megszerzette nekünk a kegyelmet, mely által megtérhetünk, és azontúl a vétkektõl õrizkedhetünk.
Jel 1,6
E szavakból tûnik ki a keresztény ember viszonya az Istenhez, Jézus akar bennünk, mint az õ országában uralkodni, és ez által minket királyokká tenni. Ez megtörténik, ha neki hûséggel, engedelmességgel és szeretettel hódolunk. Õ Istennek, az õ Atyjának papjaivá tesz minket, hogy magunkat és mindenünket neki feláldozni készek legyünk. Lásd Péter I. 2,9.
Jel 1,7
fényes felhõkön, fényes ködben (Máté 17,5. 24,30.).
Jel 1,7
Lásd Zakar. 12,10.
Jel 1,7
az itélet miatt, melyet õ tesz (lásd Máté 24,10.).
Jel 1,7
Bizonyosan megtörténik ez, õ jön, õ jön! Az Úr eljövetele, az õ diadala minden ellenségei fölött – tárgya ezen könyvnek, azért van itt már kezdetben arról említés.
Jel 1,8
Alfa kezdet, Ómega vég; mert tudva van, hogy az Alfa elsõ, az Ómega utolsó betûje a görög ABC-ének. Krisztus, az Isten Fia az, ki által minden teremtetett, és õ egyszersmind végczélja minden teremtménynek.
Jel 1,9
ki, mint keresztény, részese vagyok mindazon üldözéseknek és szenvedéseknek, melyek a keresztényeket érik, de részese az uralomnak is, mely nekik igértetett (6. v.), és békével tûrök. Krisztus Jézusban lenni, tesz, kereszténynek lenni. Lásd Rom. 6,5.
Jel 1,9
Patmosz, most Palmoza, a sziget-tengeren, Ikaria sziget és a milétusi hegyfok között van. Terméketlen és egészségtelen sziget, puszta kõszirt, erdõség és földek nélkül, csak mintegy 300 lakossal.
Jel 1,9
mivel az Isten igéjét hirdettem, és az igazságról bizonyságot tettem (12-ik jegyz.). Lásd a bevezetést sz. János evangéliomához és e könyvhöz.
Jel 1,10
Lélekben elragadtattam gondolataim és érzelmeim szokott köre fölött. A lelki elragadtatás oly rendkivüli állapot, melyben az ember külsõ érzékeinek használata nélkül, csak belsõ érzülete által fogja fel és szemléli a képeket és ábrázolatokat, melyek neki a szellemvilágban mutattatnak.
Jel 1,10
a hét elsõ napján, vasárnapon, mely már kezdetben istenitiszteletre rendeltetett a szombat helyett. Lásd Kor. I. 16,2.
Jel 1,10
az izraeliták harsonaszóval hivattak össze ünnepeikre.
Jel 1,11
a mit most látni és hallani fogsz.
Jel 1,11
Efezusban, mely e hét város között legnagyobb és legnépesebb vala, élt sz. János, mint fõpásztor, mielõtt számkivettetett, a többiek körötte mintegy fiók-községeket képeztek, melyeket õ szeretett és meglátogatott, melyekre, mint fõpásztor, gondot viselt. – Mivel az Úr eljövetele és itélete teszi e könyv tárgyát, ennélfogva a hét egyházközségben megdicséri és megrója, a mi dicséretre és megrovásra méltó, hogy amaz eljövetelre méltóképen elkészûljenek.
Jel 1,12
Úgy tetszett nekem, mintha megfordúltam volna.
Jel 1,12
a hét egyházközség jelképét (20. v.). Vesd össze: Máté 5,15.
Jel 1,13
emberhez hasonlót (Dániel 7,13.). Jézus hívei között megjelen, és az õ hívei az arany gyertyatartók, melyeken a világosság messze körûl megvilágosítja a világot. A tartó a gyertyával, jelentik az ismeret fényét, az arany a tiszta szeretetet; a világosság és szeretet – élete az egyházközségnek. Minden keresztény község tehát, mely e szép nevet hiába nem viseli, a világra nézve világosság, Krisztusra nézve oly hely, hol õ jelen van; Krisztus anyaszentegyháza Krisztustól nyeri világosságát, és közli azt a világgal.
Jel 1,13
felöltözve fõpapi ruhába (Móz. II. 28,5.).
Jel 1,14
A fehér haj – jele az agg kornak és méltóságnak. Jézus igaz Isten az igaz Istentõl, Örökkévaló az Örökkévalótól (Ján. 8,57.58.).
Jel 1,14
ez a mindentudót jellemzi, kinek szemei elõtt semmi sincs elrejtve.
Jel 1,15
õ a rendíthetlen és hajthatatlan bíró, ki a dicsõség teljes fényében fog megjelenni (Jel. 10,1.).
Jel 1,15
szózata megrendíti, elkábítja az álmélkodó szivet.
Jel 2,24
az egyházközségek hét elöljárója, püspöke (20. v.). A keresztény községek elöljáróit Krisztus jobbkezén hordozza; õ azokról oly kevéssé feledkezhetik el, mint jobbkezérõl az ember. Csillagoknak neveztetnek, mert a községben világítanak és annak irányt adnak. Õk mintegy kormánypálcza, melylyel õ a jámbor keresztényeket igazgatja.
Jel 1,16
A birói szó, mely az elmét, a lelket és testet elválasztja. Lásd Zsid. 4,12.
Jel 1,16
Képe a mindent éltetõ és áldó erõnek.
Jel 1,17
Kézföltevés által közlötte Krisztus különben is az isteni erõt (Máté 19,13.15.).
Jel 1,17
Lásd a 8. v.
Jel 1,18
Hatalmam van a halálból föltámasztani, és a pokolból megszabadítani. A kulcsok – jelképei a hatalomnak (Máté 16,19.). Jézus föltámaszt a halálból, midõn a bûntõl s ez által a pokoltól megszabadít, egykor a testeket is eléhíja a sírokból. A pokol alatt átalán az alvilág értetik, mely két helyet foglal magában, a pokoltornáczát vagy tisztító-helyet, és az elkárhozottak helyét. Lásd Péter I. 3,19.
Jel 1,19
Ird föl a jelenést (11–16. v.), az ásiai hét egyházközség állapotát, a mint én rajzolni fogom (2. 3. r.), és a jelen állapothoz csatlakozó jövendõ eseményeket (5. r. s követk.).
Jel 1,20
A görög szó, mely itt angyalnak fordítva, tulajdonképen küldöttet, hirnököt jelent, s így itt egyértelmû az apostollal, mi követet jelent. Az egyházközségek angyalai tehát az apostolok, t. i. a püspökök, az egyházközségek elöljárói. Lásd Tim. I. 3,1.
Jel 2
Jel 2,1
apostolának, püspökének. Lásd Jel. 1. r. 45-ik jegyz. – Sz. János a kis-ásiai hét egyház alatt egyszersmind az egész anyaszentegyházat érti s jelenti; ezek leirásában röviden elõadván, hogy az anyaszentegyház csaknem mindig fog üldöztetni, (mert néha pihen, békében hagyatik), de soha le nem gyõzetik, sõt végre is õ gyõz, ellenségei pedig legyõzetnek, megbuknak. Osztályrésze a kereszténynek harczolni, tûrni az Úr Jézussal azon biztos reményben, hogy õvele gyõzni is fogunk. S ezt bõvebben kitûnteti a 4–22. r.
Jel 2,1
Lásd Jel. 1,16.
Jel 2,1
Jel. 1,13.
Jel 2,2
nem tartasz velök, hanem õket megjobbítani és büntetni törekszel. A gonoszok alatt különösen a tévtanítók és ezek párthivei értetnek. Lásd Péter II. 2,13–15.
Jel 2,2
Némelyek a te községedben hamisan apostolokúl adták ki magokat, te vizsgálat alá vetted tanításukat, mint ez nem mindenki, hanem a püspök dolga, és fölfedezted a csalást.
Jel 2,4
az elsõ szeretetbuzgalmat mindennemû jócselekedetekben (5. v.); mert a keresztény ember nem tesz a jóban kivételt.
Jel 2,5
A görög szerint: hamar eljövök.
Jel 2,5
a községet t. i. a szentegyházat tõled és a te helyedrõl elveszen, és másnak adom. Ez természetes következés. A lanyha püspök lanyhává teszi az egyházközséget; s így azonnal elveszti ennek javát, a szenteket, az igazakat, és lassankint, ha nem következik be a megtérés, a kereszténység annak helyén megszûnik, és máshová telepszik.
Jel 2,6
A nikolaiták eretneksége, némely értelmezõk szerint, ama Miklóstól származik, ki a diakonusok között (Apost.cs. 6,5.) említtetik. A nikolaitákról, legalább a késõbbiekrõl, tudva van, hogy a leggyalázatosabb förtelmet ûzték, s a nõk közös használatát megengedték.
Jel 2,7
a Szentlélek belõlem (Krisztusból).
Jel 2,7
Az élet fája a paradicsomban, mennyben, Jézus Krisztus; a fa gyümölcse az Isten bírása, az örök boldogság. – A földi paradicsom az élet fájával (Móz. I. 2,9. 3,22.) képe volt a mennyeinek (Luk. 23,43.).
Jel 2,9
Némely görög kéziratok szerint: Tudom a te cselekedeteidet, a te szorongatásodat stb.
Jel 2,9
jámborságban és erényben (Máté 6,20. Kor. I. 1,5.).
Jel 2,9
te az én nevemért szidalmaztatni fogsz a zsidóktól, kik csak külsõleg azok, de nem belsõleg, valóban pedig (Rom. 2,28.29.) a sátán hordájának méltók neveztetni, mivel Jézus Krisztust megtagadják, és az õ hiveit üldözik. Hogy a zsidók üldözték a keresztényeket Szmirnában, kitûnik a vértanúk történelmébõl.
Jel 2,10
Az egyházi történetiró Euzebius szerint, e jövendölés után csakhamar kemény üldözés támadt a keresztények ellen Kis-Ásiában; ebben halt meg az akkori szmirnai püspök, sz. Polikarp is vértanúhalállal.
Jel 2,10
t. i. több napig. A tíz itt kerekszám. Némelyek ez alatt a romai császárok alatt történt tíz rendbeli keresztény-üldözést értik, mások a Domitzián császár alatti üldözést, mely tíz évig tartott. Az elõbbi értelmezés a szöveggel és összefüggéssel megegyezõbb.
Jel 2,10
Lásd Máté 10,22. Jakab 1,12.
Jel 2,11
az örök haláltól. Lásd Jel. 21,8.
Jel 2,13
A görög szerint: Tudom a te cselekedeteidet, és hogy hol lakol.
Jel 2,13
hol fõ székhelye van a bálványozásnak és istentelenségnek, lehet mondani, hogy a sátán ott ütötte fel székhelyét. Pergamusban volt egy templom Eskuláp tiszteletére.
Jel 2,13
de te mégis híven ragaszkodtál Krisztus nevéhez, és megvallottad a hitet, s még Antipás vértanú-halála sem ingatott meg. – Antipásról nincs bõvebb tudomás.
Jel 2,14
Lásd Móz. IV. 24,14. 14-ik jegyz. 25,1. s követk. 31,16. Péter II. 2,15.
Jel 2,15
Lásd itt a 9-ik jegyz.
Jel 2,16
Ne légy késedelmes e tévtan elnyomásában.
Jel 2,16
az én igém kardjával rámérem a büntetést. Lásd Jel. 19,15.21. 1,16.
Jel 2,17
titokteljes égi kenyeret, enmagamat adom, ki az élet kenyere vagyok (Ján. 6,35.). E szavak ama zsidó hagyományra czéloznak, melynélfogva a templomnak Nabukodonozor által lett fölégetésekor a frigyszekrény a mannaedénynyel együtt elrejtetett, a Messiás idejében pedig ismét fel fog találtatni. Fel is találtatott az, de nem földi, hanem lelki módon, a mennyiben Krisztus az élõ frigyszekrény, az élõ szentély. Lásd Makkab. II. 2,7. 5-ik jegyz.
Jel 2,17
Azoknak, kik a nyilvános pályatéren gyõzelmesek lettek, fehér kõtáblácskát volt szokás adni, melyet elékellett mutatniok, hogy a jutalmat megnyerjék. A fehér kõ jelképe a tisztaságnak és ártatlanságnak, melyért a keresztény az örök jutalmat, az Isten fiává fogadtatást nyeri cserébe.
Jel 2,17
Isten Fia, az üdv örököse.
Jel 2,17
ez új névvel örök üdvösség jár, melyet senki sem ismerhet és mérhet meg, hanem csak a ki annak maga részese lett.
Jel 2,19
a püspök és egyházközsége tökéletesebben gyakorolták a jót, mint elõbb.
Jel 2,20
Jezabel asszony alatt hihetõleg ugyanazon tévtanítók értetnek, kikrõl elõbb volt szó 6. 14. 15. v. Azért bélyegeztetnek meg e jelentõ névvel, mert Jezabal királyné volt az (Kir. III. 16,31.), ki az izraeliták között a bálványozásra tartós alapot vetett. Más értelmezõk más, valóságos nõt értenek.
Jel 2,22
a kín és gyötrelem ágyába.
Jel 2,22
az Istennel való szövetséget feltörik, Istenhez és parancsaihoz hûtelenek lesznek.
Jel 2,23
Valamint kiírtattak Jezabel utódai (Kir. IV. 10,14.), úgy ezen tévtanítók párthívei is erõszakos halállal halnak meg.
Jel 2,23
Tudja meg minden egyházközség, hogy az Isten Fia mindentudó, ki a legtitkosabb bûnöket is látja (Jerem. 17,10.), igazságos és mindenható, ki mindenkinek úgy fizet a mint érdemli, a nélkül, hogy valaki a büntetéstõl elrejtezhetnék.
Jel 2,24
nektek, elöljáró társaidnak és a többieknek, kik még nem csábíttattak el a községben.
Jel 2,24
kik menten maradtak e sátáni tanítás ragályától, melyet az õ párthivei mély titoknak mondanak.
Jel 2,24
nem akarok más terhet rakni rátok, mint a melyek a kereszténység megvallásával már együttjárnak e világon.
Jel 2,28
Mindez (26–28. v.) tulajdonképen Jézus Krisztusnak igértetett (Zsolt. 2,6.), de benne egyszersmind minden igaz híveinek, kik õbenne nemcsak itt a világot, a pogány érzületet legyõzik (Ján. I. 5,4.), hanem egykor a világot, az istenteleneket itélni is fogják (Máté 19,28.).
Jel 2,28
enmagamat adom neki. Lásd Jel. 22,16.
Jel 3
Jel 3,1
ki Ura a legfõbb lelkeknek (Jel. 1,4.) és az anyaszentegyház elöljáróinak (Jel. 1,20.).
Jel 3,1
Ugy látszik, hogy életed tökéletes, hited erõs, szereteted bensõ, de hiányzik nálad az éberség, magad sem élsz tökéletesen, hiveid közõl is sokan egészen elvesztették a kegyelem életét.
Jel 3,3
emlékezzél meg a tanitásról, melyre téged oktattak, és a fölszentelésrõl, melyet Krisztus nyájának legeltetésére nyertél. Lásd Tim. I. 4,16.
Jel 3,3
véletlenûl fog rád rohanni büntetõitéletem. Lásd Máté 24,43. Tessz. I. 5,2. Máté 25,1.13.
Jel 3,4
kik lelköket a hamis tanítás és gonosz élet által meg nem fertõztették.
Jel 3,4
nagy dicsõségben (Máté 17,2.).
Jel 3,5
Luk. 10,20. Zsid. 12,23. Jel. 13,8. 20,12. 21,27.
Jel 3,5
Máté 10,32.
Jel 3,7
ki Dávid házában uralkodó hatalommal bír. A kulcs a hatalom jelvénye (Jel. 1,18.). Dávid, Izrael országának dicsõ királya, saját háza, saját országa helyett, ez pedig átalán az Isten országa helyett vétetik, mivel az izraeliták országa elõképe volt Isten anyaszentegyházának.
Jel 3,7
Ha megnyitja a mennyországot, hogy abba valakit fölvegyen, ebben senki sem gátolhatja; a kit pedig az üdvözûltek társaságából kizár, a kit arra érdemetlennek nyilvánít, ezt sem tilthatja senki.
Jel 3,8
Ime alkalmat nyujtottam neked, hogy sokakat téríthess a kereszténységre, mit senki sem hiusíthat meg. Lásd Kor. I. 16,9.
Jel 3,9
Lásd Jel. 2,9.
Jel 3,10
parancsomat, hogy béketûrõ légy.
Jel 3,10
Mivel oly béketûrõ voltál, megcselekszem, hogy te az átalános nehéz kisértetekbõl, melyek a föld kerekségét, a romai birodalmat érni fogják, sértetlenûl menekedjél meg. A háborúk, zsarolások az elfajúlt romai császárok alatt napi renden voltak, ehhez járúltak még a leghevesebb üldözések a keresztények ellen. Krisztus az õ egyházközségének igéri, hogy ama szorongatások vagy épen nem fogják érni, vagy azokból lelki sérelem nélkül fognak kilépni.
Jel 3,11
mert az élet rövid.
Jel 3,11
ragaszkodjál az igaz tanításhoz, és a szerint élj.
Jel 3,11
Lásd Tim. II. 4,8.
Jel 3,12
biztos állapotot szerzek neki mennyországban.
Jel 3,12
megjelelem õt, mint Isten fiát, mint az új, a mennyei Jerusalem polgárát, mint keresztényt. – Az új Jerusalem az anyaszentegyház; mennybõl alászállottnak mondatik, mivel természeténél fogva mennyei az, mennyei kegyelmekkel bír, és mennyei javakra vezet.
Jel 3,14
a mindent megerõsitõ, az igazságos.
Jel 3,14
Lásd Jel. 1,5.8.
Jel 3,14
az Ige, ki által minden teremtetett (Ján. 1,3. Kolossz. 1,16.), vagy az újrateremtésnek, az emberek újjászületésének szerzõje (Galat. 6,15. Kolossz. 3,10.).
Jel 3,15
Tudom, hogy sem jó nem vagy, sem rosz; bárcsak valamelyik volnál! Krisztus ezzel nem azt akarja mondani, hogy a roszak tán kedvesek elõtte, hanem azt, hogy a bûnös állapot gyakran kevésbbé veszélyes, mint a lanyhaság; a mennyiben a nyilvánvaló bûnösök könnyebben vezéreltetnek lelki inségök élénk ismeretére, míg az egykedvû lanyhák öncsalódásukban (17. v.) magokat még tökéleteseknek tartják, s így meg sem gyógyúlhatnak.
Jel 3,16
mint a lágymeleg víz undort ébreszt, úgy a lanyhaság utálat és megvetés tárgya az Isten elõtt. Õ határozott hitet, határozott szeretetet kiván.
Jel 3,17
Én megnyertem a keresztény tökéletességet, nincs szükségem további elõhaladásra.
Jel 3,17
Teljes önámításban vagy, gazdagnak tartod magadat belsõ szeretetre nézve, és szegény vagy; ékesnek külsõ jócselekedetekben, és mezítelen vagy; világosan látónak az igazságban, és vak vagy.
Jel 3,18
A szegénynek szent szeretetre van szüksége, ez a tûzben megpróbált arany; a mezítelennek szent, jócselekedetekre, ez a fehér ruha, az ártatlan élet jelképe; a vaknak magasabb bölcseségre, ezt jelenti a szemkenõcs, mely a látást megerõsíti.
Jel 3,19
Az eddig mondottak igen fájdalmasak lehettek, a püspökre nézve; de vigasztalására hozzáteszi az Úr, hogy habár szigorú is, épen e szigor bizonyítványa az õ szeretetének.
Jel 3,20
Ime én mindig készen vagyok elfogadni megtérésedet, és szüntelen intelek arra, majd kegyelmem belsõ sugallásával, majd szenvedések és viszontagságok által.
Jel 3,20
Vacsorálni valakivel, képe a legbensõbb viszonynak, úgy, hogy értelme ez: Avval a legszorosabban egyesûlök. Az étkezés itt vacsorának mondatik, mivel ez élet mintegy estének tekinthetõ, mely a jövendõ élet napját megelõzi.
Jel 3,21
Lásd Tim. II. 2,12.
Jel 3,21
a mint én is, mint ember, munkámat befejeztem, minden akadályt legyõztem, és azért emberiségem szerint is a dicsõséget megnyertem.
Jel 3,22
„Ha tekintjük a levelek tartalmát, melyeket Jézus Krisztus az egyházközségekhez intézett, a többek között különös megjegyzésre méltó: a) hogy Jézus Krisztus mennyire kárhoztat minden közönyösséget a hit tanítmányaira nézve, s mennyire szivünkre köti, hogy a kereszténység igaz tanához szorosan ragaszkodjunk; b) mennyire kell buzgólkodniok a püspököknek, hogy a hamis tanoknak ellenálljanak, s azok terjedését akadályozzák; c) mennyire sürget Jézus az egyetlen igaz hitnek határozott, erõs megvallására; d) mennyire int bennünket tevékeny szeretetre, mely a gonoszt legyõzi, s érdemekben akar gazdag lenni.“
Jel 4
Jel 4,1
Eddig sz. Jánosnak a jelen (Jel. 1,19.) volt kinyilatkoztatva, a hét egyházközség akkori állapotja, hogy hiányát mindenik kipótolja, s az Úrnak közelítõ itéleteire, az Úr eljövetelére méltólag elõkészüljön. Most következik ezen jövendõ itélet kijelentése, az t. i. minek történni kell (Jel. 1,19.). Mivel a jövendõ Isten örök végzetében el van rejtve, annak kijelentése csak Istentõl eredhet; õ tehát mennyei dicsõségében jelen meg, és ezen megjelenés képei a bevezetést itt következõ kijelentéseihez a jövendõnek.
Jel 4,1
Lásd Jel. 1,10.
Jel 4,1
Már megjegyeztük, hogy sz. Jánosnak mind ez lelkében tûnt elé. Az õ fölmenete is tehát nem volt valóságos, testileg történt fölmenet.
Jel 4,2
És azonnal látám az elragadtatás állapotában (Jel. 1,16.) a következõt.
Jel 4,2
A trón – képe az Isten végtelen uralmának.
Jel 4,2
Mivel alább (5,8.9.) a Báránynak ugyanazon istenitisztelet mutattatik, mint a trónon ülõnek, nincs kétség benne, hogy a trónon ülõ alatt az Atya isteni személye értetik. A Szentlélek, mint mindkettõjök Lelke, velök együtt értetik. Izaiásnál 6. r. Ezekielnél 1. r. és Dánielnél 7. r. Istennek hasonló jelenései fordúlnak elõ, de az isteni személyek megkülönböztetése nélkül, mert ez tökéletesen csak az új szövetségben lõn kijelentve. Lásd Ezekiel 1. r. 45-ik jegyz.
Jel 4,3
A jáspis többszinû, átlátszó drágakõ, a szárdis vöröses tûzfénynyel ragyogó drágakõ. Amaz jelképezi az Isten szentségét, ez igazságát.
Jel 4,3
A szivárvány kedves jele az Isten irgalmának (Móz. I. 9,13–17. Ezekiel 1,28.). A szivárványban a zöld szín legkellemesebben tûnik elé, azért tulajdoníttatik neki e szín különösen. Ime a szentség, igazság és irgalom, mint fõtulajdonai az isteni Lénynek.
Jel 4,4
Mivel a „vének“ nevezete alatt papok értetnek (Apost.cs. 11,30.), s itt e papok aranykoronákkal jelennek meg, tehát valószinûleg a választottak egész seregét jelképezik; mert Péter I. 2,9. a keresztények papi és királyi méltósággal bírnak. A huszonnégyes szám vagy azért választatott, mivel a papi osztályoknak 24 fõnöke volt (Krón. I. 24,4.), vagy pedig az ó frigy tizenkét patriarkája-, s az új szövetség tizenkét apostoláért (Máté 19,28.), hogy ez által mind a két szövetség szentei összefoglaltassanak. Székeken ülnek, uralmok jeléûl, s fehér ruhákban vannak a tisztaság és szentség jelentéseûl.
Jel 4,5
A villámlás, mennydörgés, jelképei az Isten fönséges közellétének (Móz. II. 19,16.).
Jel 4,5
a szent angyalok. A hetes szent szám e szellemi lények nagy sokaságát fejezi ki. Lásd Jel. 1,4.
Jel 4,6
ez további képe az Istenséget környezõ dicsõségnek; minden dicsõ volt, még a talaj is, melyen a trón és székek állottak.
Jel 4,6
magán a trónon, mindenik oldal közepén (nem szegletein) s így a trón körûl, tehát mind a négy oldalon voltak az élõ lények. Ezek ugyanazok melyeket Ezekiel próféta (1,5. s követk.) leírt, s keruboknak nevezett, kik a szerafokkal elsõ rangú angyalok (Izai. 6. r.). Hogy a kerubok négyes számmal vétettek, ez valószinûleg azért történt, mivel a négyes szám a régi jeltanban a tökélyt jelképezte.
Jel 4,6
ez jelképe az õ messze és mélyen ható belátásuknak.
Jel 4,7
A kerubok azon angyalok, kiknek az emberek javára mûködõ Isten hatalmat adott a földön, hogy Isten országát a földön megalapítsák és megszilárdítsák. Mivel különféle módon mûködnek Isten parancsából, különféle alak adatik nekik, és pedig négyféle, mivel a megváltó Isten az emberek üdvözitésére tett mûködésében négyféle minõségben jelentette ki magát, t. i. mint király, mint engesztelõ, mint emberbarát, mint Úr Isten. A megváltó Isten ezen tulajdonainak jelképzéseûl az elsõ alaknak oroszlán, az állatkirály alakja van, a másodiknak tuloké, mely az ó szövetségben engesztelõ áldozatállat volt, a harmadik kerub emberi alak, jelentvén Istennek emberbaráti szeretetét, a negyedik kerub alakja röpûlõ sasé, mely az ó korban Isten madarának tartatott, s az éleslátást és isteniséget jelképezte. Lásd a kerubokról bõvebben Ezekiel 1. r. 14-ik jegyz.
Jel 4,8
A szárnyak a gyorsaságot jelentik, melylyel ezen lények Isten rendeleteit az emberek üdvére teljesítik, jelentik egyszersmind az Isten gyors készségét, melylyel õ az emberek üdvén mûködik.
Jel 4,8
A görög szerint: nincs nyugtok éjjel-nappal, és kiáltják. – Szûntelen el vannak foglalva Isten szolgálatában, és minden cselekvésök az Isten dicsérete.
Jel 4,10
annak érzetében, hogy elõtte mindnyájan semmik, hogy minden dicsõség õt illeti.
Jel 5
Jel 5,1
E könyvet nem olyannak kell képzelni, minõk a mi könyveink. A régieknél a könyvek tekercsek voltak, ezeket csak a belsõ oldalon írták be, azután összegöngyölték, bekötötték vagy be is pecsételték, ha tartalmoknak titokban kellett maradni. A fönebbi tekercsrõl mondatik, hogy kivûl is be volt írva. Ez azt akarja jelenteni, hogy az igen bõ tartalmú. Mondatik, hogy be van pecsételve hét pecséttel, azon hét fõtárgy jelentéseûl, mely a hét jelenésben vala kinyilvánúlandó. A trónon ülõ tartja a könyvet, mivel a jövendõ Isten végzésében rejlik (Móz. V. 32,34. Dán. 12,4.9.).
Jel 5,2
a legerõsebb angyalok egyikét (Efez. 1,21.).
Jel 5,2
A jövendõség titkait ki fedezheti föl és ki valósíthatja? Itt kezdõdik a jövendõ kijelentése. Mindaz, mi az 5. résztõl a 13. részig kijelentetik, egy összefüggõ jövendölést képez; mert a hét pecsétrõl szóló látomás keresztûlvonúl az 5–11. részeken, és a 12. részben van annak befejezõ jelenete. Mit tárgyaz e jövendölés, az arra nézve, ki a kijelentést önmagából, saját szövegébõl értelmezi, és a maga véleményének beletolásától óvakodik, nem lehet kétséges. Ezen tárgy nem más, mint a zsidóság bukása, fölötte a kereszténység gyõzelme, és az isteni büntetõ itélet, mely ezen bukást és gyõzelmet elõidézi. Hogy az egész jövendölésben a zsidóságot kell érteni, világos jelek mutatják. Nemcsak hogy a büntetõ itélet azon szókkal fejeztetik ki, melyeket Krisztus Jerusalem pusztulásáról, s az evvel összekötött szorongatásokról használt (Jel. 6,13. s követk.), hanem a büntetés határozottan a zsidókat éri, valamint az abból kimenekûltek is egyenesen zsidóknak neveztetnek (Jel. 7. r.). Továbbá megjövendöltetik a templom és a szent város bevétele a pogányok által (Jel. 11,1.2.). Ezen világos útmutatásnál a zsidókat érendõ itéletre, önkényt felmerûl továbbá az a kérdés, vajjon a hirdetett büntetõ itéletek csak a közel jövõrõl, a zsidó állam és templom pusztulásáról szólnak-e? vagy, mint ez a jövendöléseknél oly gyakran, sõt közönségesen megtörténik (Izai. 24. r. 1-sõ jegyz. Jerem. 32. r. 1-sõ jegyz. Ezekiel 20. r. 36-ik jegyz.), a további messze jövendõt is illetik? – Mivel Krisztus is összecsatolta Jerusalem pusztulásáról mondott jövendöléseit azokkal, melyeket az idõk végezetével tartandó közitéletrõl nyilvánitott, s mind a két eseményt úgy állította össze egy képpé, hogy ugyanazon szavak mind a két eseményt jelölik (lásd Máté 24. r.): itt is föl kell tennünk, hogy a zsidóság bukásáról elõfordúló kifejezések még további teljesedést is nyernek az utolsó idõben, ha azoknak kimerítõ értelme a közel jövõben föl nem található. Mint van ez a jövendölés egyes részeinél, a magyarázat kimutatja az illetõ helyeken. A mi pedig abban az egyes részletek összefüggését illeti, ezek ily sorozatban csatlakoznak egymáshoz: A jövendõség föltárása Jézus Krisztusnak van föntartva (5. r.); Krisztus valóban föltárja azt és hirdeti, hogy õ a zsidóság fölött gyõzni fog (Jel. 6,2.), hogy háború (6,4.), éhség (6,5) és halál (6,8.) jõ a zsidókra. A szentek, kik a zsidóktól vértanú-halált szenvedtek, könyörögnek, hogy e diadal jõjön el, s ezáltal az õ ártatlanúl kiontott vérök az Istenért boszúltassék meg (6,9–11.). Ezután a legiszonyúbb büntetések bekövetkezése hirdettetik és végrehajtatik (6,12. s követk.). Azonban, hogy a büntetõ itélet a választottakat, a megtért zsidókat is ne érje, ezek még az itélet bekövetkezése elõtt biztosíttatnak, és magának az Istennek oltalma alá vétetnek (7. r.). Ekkor a választottak könyörgésére bekövetkeznek a büntetések (8,2–5.). Hat angyal hirdeti és méri e büntetéseket fokozatos emelkedéssel (8,7–9,21.). A szövetség angyala, Jézust képviselve, hirdeti a zsidóság végpusztulását (10. r.), a templom különféle szorongatások között átadatik a pogányoknak (11,1–14.), mire a hetedik angyal a kereszténység gyõzedelmét hirdeti a zsidóság fölött (11,15–19.), mely még egy látomásban jelképeztetik (12. r.). Igy képezi az egész jövendölés mintegy elsõ szakaszát ama nagy eseménynek, a kereszténység gyõzelmét a pogányság fölött, melyhez azután a 13. r. a második szakasz t. i. Krisztus gyõzelme a pogányság fölött, csatlakozik.
Jel 5,3
sem az alvilágban (pokolban, a tisztító helyen).
Jel 5,3
Semmi teremtmény nem födözhette fel az isteni végzéseket, s nem valósíthatta; ezt csak az Isten Fia tehette, ki az Atyától minden hatalmat nyert, hogy minden elleneit lábai zsámolyává tegye.
Jel 5,4
János mély fájdalmat érzett; mert ha a jövendõ akkor föl nem nyittatik, nem hirdettetik, nem valósúl, a kereszténység nem vivta volna ki a gyõzedelemet ellenségei fölött.
Jel 5,5
Lásd Jel. 4,4.
Jel 5,5
Igy neveztetik Jézus, a Messiás, mivel Júda nemzetségébõl vette származását (Móz. I. 49,9.10.), és mint egy oroszlán, diadalmasan legyõzte minden elleneit, a világot, a halált és pokolt.
Jel 5,5
Dávid ivadéka. Lásd Máté 1,1.
Jel 5,6
Lásd Jel. 4,6.
Jel 5,6
t. i. a Bárány az Isten trónja és a vének közt levõ tér közepén volt. A Bárány az Isten Fia, ki ezen jelkép alatt jelen meg, mivel mint engesztelõ-áldozat ártatlanúl és békén tûrve halt meg érettünk. Lásd Izai. 53,7. Apost.cs. 8,32.
Jel 5,6
szenvedésének sebhelyei, mint gyõzelmének jelei rajta voltak.
Jel 5,6
A szarvak a hatalmat jelképezik (Luk. 1,69.). A hetes szám nagyságot fejez ki. A Bárány tehát rendkivüli hatalommal bírt.
Jel 5,6
Lásd Jel. 4,5.
Jel 5,8
midõn készûlt a könyvet megnyitni, a pecséthez nyúlt (Jel. 6,1.). A görög szerint: és midõn a könyvet vette.
Jel 5,8
Mert a jövõnek megfejtése, hirdetése és valósulása, az isteni ügynek gyõzelemre vezérlése, a legnagyobb isteni jótétemény, melyért méltó imádást és hálát adni.
Jel 5,8
Hárfazengés hirdette az Isten dicséretét. (Zsolt. 32,2. 91,4.).
Jel 5,8
Az illatszer az imádságot jelképezi, melyet e vének, e szentek szüntelenûl fölajánlanak az Istennek.
Jel 5,9
hálaéneket a megváltásért, mely a váltság véghez vitele elõtt nem énekeltethetett.
Jel 5,9
Következik az ének tartalma.
Jel 5,9
Te megfejtheted a jövendõt, és Isten ügyét gyõzelemre segítheted; mert te vagy a Megváltó.
Jel 5,10
Lásd Jel. 1,6.
Jel 5,10
mi a földön élõ keresztények személyében fogunk uralkodni, midõn a kereszténységet gyõzedelemre segíted.
Jel 5,12
A görög szerint: gazdagságot.
Jel 5,12
Venni – itt egyszersmind adni is jelent. Méltó a Bárány, hogy iránta istenitiszteletet mutassunk.
Jel 6
Jel 6,1
Megjegyzendõ: Valamint az elsõ hat pecsét felbontása által a könyv nem nyittatott meg egészen, mivel a hetedik pecsét annak végét még zárva tartotta, és a hat pecsét felbontása csak elõkészület volt a teljes megnyitáshoz: úgy azt is, mi e hat pecsét felbontásánál hirdettetik, nem úgy kell érteni, mint a valóságosan már betörõ büntetõitélet hirdetését, hanem csak mint az ahhoz való elõkészület hirdetését. Az alatt nem a büntetõ itéletet már mérõ, hanem az arra készülõ Úr, átalán az elõkészületi jelenet értendõ. Lásd ennek összefüggésérõl az elõbbivel és következõvel Jel. 5. r. 3-ik jegyz.
Jel 6,2
Az Úr készülõben van ügyének a zsidóság fölött (lásd Jel. 5. r. 3-ik jegyz.) diadalt szerzeni, és Isten gyõzelmet ad annak. A kézives, fehér, gyõzelmi lovon, diadalkoszorúval, Jézus Krisztus. Zakariásnál 1,8. piros pejlovon ül. A három következõ pecsét szorosan összefügg egymással; ezek a gyõzõ kiséretét jelentik, és kifejezik, hogy a zsidókat háború lepi el (4. v.), éhség fogja legérzékenyebben kínozni (5. 6. v.), és kard és mirigyhalál által vesznek el (7. 8. v.).
Jel 6,5
A lovas mérleget tart kezében élelmi szerek megmérésére, melyek úgy ki vannak szabva, hogy mindenkinek csak igen szûken jut, és nem tetszése szerint adatik.
Jel 6,6
egy mérték csak annyi lehetett, mennyit egy rabszolga napi élelmére a legszûkebben nyert. A termény olcsóságához képest Palesztinában ez igen nagy ár volt.
Jel 6,6
ebben ne legyen hiány. – Mily nagy volt az éhség Jerusalemnek Títus, római vezér által véghezvitt ostroma alatt, tudva van a történelembõl. Oly nagy fokra hágott az inség, hogy egy, különben jómódú anya saját gyermekét ölte le és fõzte meg eledelûl.
Jel 6,7
A pecséteknek gyorsan egymás után következett felbontása kétségkivûl azt jelenti, hogy az Úr, ki már fölkészûlt, nem akar késni büntetõ itéleteinek végrehajtásával.
Jel 6,8
A görög szerint: És látám, és ime.
Jel 6,8
A görög szerint: a föld negyedrészén. – Mint a történelem beszéli, Jerusalem ostroma alatt minden utcza annyira eltelt holttestekkel, s a halandóság oly nagy volt, hogy egy évnegyed alatt száztizenötezer nyolczszáznyolczvan hulla vitetett ki a kapuhoz, és hatszázezer hányatott le a falakon, martalékúl az ebeknek, sakáloknak stb.
Jel 6,9
Azok lelkei, kik Krisztus elõtt és Krisztus óta hitök állhatatos megvallásaért vértanú-halált szenvedtek, kérdik most (10. v.), vajjon az isteni boszúállás következik-e hamar? Ezen kérdés alkalmas összefüggésben van a négy pecséttel, mert az indúlásra való készület után alkalmasan következik a fölhívás a föltett szándék valósitására. Vértanúk teszik e fölhivást, mert különösen õk voltak azok, kik az Isten országának ellenségeitõl szenvedni kényszerûltek. Sz. János az oltár alatt látja õket. Mivel t. i. az ég, melyben az apostol a pecsétek felbontását látta, templom gyanánt tûnt elé, melynek, mint a földi templomnak szentélyébe, egy ajtó nyílt (Jel. 4,1.), tehát volt abban áldozatoltár is; és mivel az ó szövetségben az áldozatállatok vérét az oltár lábainál volt szokás elhinteni (Móz. III. 16,12. s követk.), tehát azok lelkei, kik áldozatúl ölettek meg Isten dicsõségeért, a vértanúk lelkei a mennyei áldozatoltár alatt voltak. Valószinûleg ezen alapszik a kath. egyháznak ama szokása, melynél fogva az oltárkõ alá, melyen a sz. áldozat bemutattatik, a szent vértanúk ereklyéit teszi.
Jel 6,10
azoknak szintoly istentelen utódain, kik a bûnben megátalkodtak, s oly érzelmûek voltak, mint atyáik. Lásd Máté 23,29–36. Megjegyzendõ: hogy a vértanúk nem önmagokért kérték az isteni boszút, hanem, hogy az Isten igazsága megdicsõíttessék, hogy az Istent féljék és megtérjenek. Ez, úgymond sz. Ágoston, a vértanúk igazságos és könyörûletteljes boszúja, kérni az Istent, hogy a bûn országa, mely õket üldözte, szûnjék meg.
Jel 6,11
Dicsõségök, melyet Istennél bírtak (lásd Jel. 3,4.5.) megerõsíttetett.
Jel 6,11
Isten végzése szerint, mielõtt a zsidókra bekövetkeznék a teljes büntetés, azok Istentõl választott és meghatározott számának be kellett telni, kik a zsidóktól vértanú-halált valának szenvedendõk, s így be kellett telni a zsidók bûnmértékének is. Lásd Máté 23,34–37. Luk. 11,41–51. E szavak is bizonyítják, hogy az elsõ négy pecsétnél nincs még hirdetve a büntetõ itéletnek valóságos bekövetkezése. Lásd az 1. v.
Jel 6,12
A vértanúk könyörgése meghallgattatott. Nem következik ugyan még be maga a büntetõ itélet, hanem annak közvetlen elõhirnökei, a nagy változás az elemekben, jelek az égen, melyek nagy eseményeket szoktak megelõzni (Joel 2,10. Makkab. II. 5,2. 2-ik jegyz.).
Jel 6,14
Valamint az összegöngyölt könyvtekercsbõl (lásd Jel. 5,1.) mitsem lehet olvasni, úgy az égen is mitsem lehet többé látni.
Jel 6,17
Az itt említett jelenések közvetlenûl a zsidókra mért büntetõ itéletek elõhirnökeiûl veendõk; ezt kivánja nem csak az összefüggés, minthogy elõbb és utóbb is e büntetõ itéletekrõl vagyon szó; hanem Krisztus (Máté 24,21.29.34.) és az apostolok (Apost.cs. 2,19.20.) is mint azok elõjeleit hirdették, és a történelem megerõsíti azok valódi bekövetkezését. A zsidó történetíró, Flav. József beszéli, mily rémítõ égi jelek elõzték meg a zsidóháborút, s leírja a végsõ kétségbeesést, melynélfogva a zsidók hegyekbe és barlangokba futottak, s hirtelen halálukat kivánták, hogy a lassú kínzásoktól megmenekedjenek. A földrengés, a hegyek és szigetek kimozdúlása nem következett be ugyan betû szerint; de igen jelentõ képe a római hadseregek nagy mozgalmainak, melyek minden tájakról Palesztinába húzódtak. Igy tehát a fönebbi jövendölés a legközelebb jövendõrõl szól. De annak jelentése ezáltal még nincs kimerítve; mert valamint Krisztus (Máté 24. r.) majdnem ugyanazon szavak alatt nemcsak Jerusalem pusztulásának elõjeleit, hanem egyszersmind az utolsó itélet elõhírnökeit is értette: nincs kétség benne, hogy sz. János is a fönebbi erõs kifejezések alatt közvetlenûl ugyan ama zsidó háborús események elõjeleit értette, de tökéletes értelemben egyszersmind a világitélet elõpostáit jelentette. A világitélet elõtt bekövetkezõ büntetések különösen ugyan a pogányokból lett keresztényeket fogják érni, mivel ez idõben közöttök a hit majd egészen kialudva (Luk. 18,8. Joel 3,2. 3-ik jegyz.), a zsidónép ellenben megtérve lesz (Rom. 11,25.), és úgy látszik, mintha a fennirt büntetések hirdetése ide nem illenék, mivel itt a zsidókra mért büntetõ itéletrõl van szó; de mivel a pogányokból lett keresztények léptek a zsidók helyére, s lelki Izraellé lettek, és az írásban úgy is neveztetnek (Zakar. 12,1. 1-sõ jegyz. Rom. 9,7. s követk.), e szerint mind a két vonatkozás a korábbi és késõbbi idõre jól megférhet egymással.
Jel 7
Jel 7,1
Mielõtt az eddigi elõjelek által (Jel. 6,12. s követk.) hirdetett romlás bekövetkeznék, Isten megemlékezik övéirõl, és a mint Krisztus elõre megmondotta, hogy a nagy szorongatások idején a választottak Isten különös oltalma alá vétetnek (Máté 24,22.24.31.), úgy történt ez most, midõn Isten az õ itéletének valósulását addig halasztja, míg övéi biztosságba nem tétetnek. Az összefüggésrõl lásd Jel. 5,1. 3-ik jegyz. A szél, prófétai szólásmód szerint, szorongatást, inséget jelent (Dániel 7,2.), úgy hogy a szöveg értelme ez: Az angyalok Isten parancsából még tartózkodnak végrehajtani az isteni büntetõitéletet.
Jel 7,2
honnan minden jó, mint áldás jõ.
Jel 7,2
ki a megoltalmazandó, biztosságba helyzendõ választottakat megjelöli, azaz, megmenti, biztosítja. Lásd Jel. 14,1.
Jel 7,3
míg biztosságba nem helyezzük õket. A megjelölés képe Ezekielbõl (9,4.) vétetett.
Jel 7,4
És hallám, hogy Izrael minden nemzetségébõl igen sokan valának a választottak, kik a jerusalemi pusztúlás szorongatásaiból megmentettek, biztosíttattak. A fönebbi kerekszám összege az 5–8. versekben megnevezetteknek, és jelenti átalán: igen nagy számú választottak. A történelem igazolja e jövendölés beteljesedését. Midõn Cesztius romai hadvezér Jerusalem ostromlására jött, egy egész hónapig táborozott hadseregével a város elõtt, de ismét visszavonúlt. A palesztinai keresztények, a zsidókból megtért keresztények, megemlékezvén Jézus utasításáról (Máté 24,16.), használták ez alkalmat és eltávoztak, részint Pellába vonúltak, túl a Jordánon, részint elszéledtek Ásia és Europa különféle tájaira. Midõn azután Títus a várost igen szoros ostromzár alá vette, egyetlen egy keresztény sem volt már abban.
Jel 7,7
Lévi gyakran nem emlittetik Izrael nemzetségei között (Móz. IV. 1,5–15.49.), mivel az oltári szolgálattal kellett foglalkoznia; itt azonban, hol keresztényekrõl van szó, a többi nemzetségek sorában áll, mivel a kereszténységben az oltári szolgálat nincs különös népnek vagy nemzetségnek föltartva.
Jel 7,8
József, az õ fia, Efraim, helyett vétetik itt.
Jel 7,8
Dán nemzetsége, mely bálványozással kitünõleg megbélyegezte magát, ki van zárva, annak jelentéseûl, hogy mindazok, kik ahhoz hasonlítanak, a világot istennél inkább szeretik, az õ sorsában osztoznak, s nem lesz részök a választottságban. Dán nemzetségében ütötte fel elõször fejét a bálványozás (Birák 18. r.), és az õ kerületében volt Jeroboám borja. (Kir. III. 12,30.). Dán a Krónikák könyvében (Krón I. 4–8. r.) sem számíttatik a többiekkel.
Jel 7,9
Nehogy valaki azt higye, hogy a választottak csak a zsidókból lett keresztények, sz. Jánosnak még egy nagyobb keresztény sereg mutattatik a pogányságból, annak jelentéseûl, hogy fõleg a pogányok azok, kik az anyaszentegyházat megnépesítik. E viszony a megmentettek és a mennyei boldogok között egyszersmind annak is világos jele, hogy sz. János itt az utolsó jövendõt is együtt szem elõtt tartja, t. i. ama szabadúlást, mely után az örök dicsõség következik.
Jel 7,9
az ártatlanság és dicsõség jelképeûl.
Jel 7,9
mi gyõzelem jele.
Jel 7,10
Hála és dicséret stb.
Jel 7,12
mi is hangoztatjuk ugyanazon dicséneket.
Jel 7,12
Lásd Jel. 5,12–14.
Jel 7,14
Egykor nagy szorongatásban voltak, de megtisztúlásukra és megszentelésökre használták azt, különösen ruhájokat tisztává tették a Bárány vérében, t. i. az élõ hitben Jézus Krisztus iránt és mindaz iránt, mit õ tanított, megigazúlást találtak, és eltelve hálás szeretettel, mindennapi töredelmességgel és megszenteléssel mindinkább megtisztúltak, s most itt vannak ártatlanságban és dicsõségben.
Jel 7,15
Azért, mivel szenvedtek, hittek és szerettek, most Isten közelében vannak; életök folytonos isteniszolgálat, Isten az Úr felettök és velök egyszersmind.
Jel 7,17
semmi hiány nem gyötri õket, semmi teher nem nyomja többé; a Megváltó maga vezérli õket és megenyhíti, és az Isten örömet ad nekik a fájdalom után, boldogságot a keservek után.
Jel 8
Jel 8,1
A hetedik pecsét fölbontásával a sorskönyv megnyittatott. Az itélet nincs többé készûlõben; beáll az most egész iszonyú valóságában. Épen azért mennyben csendes várakozás, tiszteletteljes figyelem van.
Jel 8,2
az elõbbi hét angyalnak (Jel. 1,4. 3,1.). Harsonák által hitták össze csatára a zsidók a fegyvereseket (Móz. IV. 10,9. Józ. 6,4.). A kép tehát igen illik ide, hol a zsidóállamnak harcz általi elpusztulásáról van szó.
Jel 8,3
Mivel az ég sz. Jánosnak templom gyanánt tûnik fel, tehát abban, mint a jerusalemiben, nemcsak égõ áldozatoltár van (Jel. 6,9. 9-ik jegyz.), hanem füstölés oltára is, melyen az Úrnak jóillatszer gyujtatott.
Jel 8,4
A jóillatszert maga sz. János mondja a szentek imádságának. Az imádság tartalma nem volt egyéb, mint a sz. vértanúk fönebbi kérelme (Jel. 6,10.). Ezekkel egyesülnek mind a többi szentek, hogy Isten mérje már igazságos büntetéseit az õ megdicsõitésére. Az illatszer füstje fölszáll Istenhez, t. i. az imádság meghallgattatik, a büntetõ itéletnek be kell következni.
Jel 8,5
Az oltár tüze, mely által az illatszer füstje, vagyis, a szentek imádsága Istenhez emelkedik, jelenti a keresztények ellen az istentelenek részérõl tett üldözéseket; mert az Isten ügyének ezen üldöztetése miatt hivják föl a szentek az isteni büntetõitéletet. E tûz most a földre szóratik, azaz, tulajdon gerjesztõire hull vissza, és nagy büntetéseket hoz rájok, melyeknek a mennydörgések, villámlások stb. ismeretes képei (Ezekiel 10,2.).
Jel 8,7
Az itt következõ hét büntetõ itélet nem szavakban, hanem képekben iratik le, melyek ismét csodálatos módon vannak egymással kapcsolatban, és mutatják az isteni harag fokonkinti kiürûlését. Az elsõ négy a természetet éri, a földet, tengert, folyókat s az eget; az ötödik, hatodik az embereket, a hetedik hirdeti a teljes végveszedelmet.
Jel 8,7
Az elsõ csapás sujtja a földet és annak terményeit. A jégesõ tûzzel és vérrel vegyítve, jelenti az országnak ellenséges hadak által tûzzel és öldökléssel járó elpusztitását. A harmadrész, a próféták szólásmódja szerint, egy nagy részt jelent (Zakar. 13,8.).
Jel 8,9
A második csapás éri a tengert, az abban élõ állatokat, a rajta evezõ hajókat.
Jel 8,11
A harmadik csapás a folyókat és vízforrásokat éri. Minthogy a keletiek véleménye szerint a folyók és források a csillagzatok befolyása alatt voltak, tehát nagyobb részt egy csillag leesése által romlanak meg. A megromlást jelképezi a csillag neve „üröm“ a mi keserû növény. Az egész pedig képe az ország növekedõ romlásának, mi kártékony hatással lesz az emberek egészségére és életére.
Jel 8,12
A negyedik csapás az eget éri és annak világitóit. Az ég jótékony befolyása az országra átalán megszûnik, onnan felülrõl is sötétség, szerencsétlenség, kártékonyság tör rája. Mindezen négy csapás teljesedése világosan látható a zsidó történelemben. Palesztina azon idõben, mikor a zsidó nemzet, míg Isten népe volt, szövetségéhez híven ragaszkodott, az igéret szerint (Móz. V. 28. r.); igen termékeny és áldott ország volt. Gabona, bor, olaj, gyümölcs, fû bõségben termett ott (Móz. V. 8,7.); tengerei és tavai felette gazdagok voltak halakban, úgy hogy a kenyér és hal volt a köznép közönséges eledele (Ján. 6,9.); tengerei tele voltak hajókkal, s még késõbbi idõkben is Heródes király alatt nagy hajórajt tartottak. Az egész ország folyókkal és patakokkal volt átszelve, és a termékenyítés csatornák s vízvezetõk által is fokoztatott, melyek által a vizet a halmokra és hegyekre is fölvezették. E mellett az ég befolyása, a levegõ oly kedvezõ volt, hogy Palesztina nem csak termékenységre nézve mondathatott Isten kertének, hanem a föld legegészségesebb tájai közé tartozott. Miután az isteni átok bekövetkezett (Móz. V. 28,15. s követk.), mindez nagy részben megszûnt. Már a zsidó háborúval, melyet a romaiak hoztak az országra, elkezdõdött annak pusztúlása, s idõ folytával különösen a törökök uralma alatt, mindinkább növekedõben volt, mig végre ama puszta, sivar állapotba sülyedt, melyben az utazók most is találják. Megjegyzendõ egyébiránt: hogyha az említett négy büntetõ itélet közvetlen értelmét – az igéret földének már bekövetkezett romlott állapotában föltalálja, azért még a további teljesedés – az egész földnek elpusztúlása és az egész természetnek átváltozása az idõk végezetével – nincs kizárva; sõt inkább ez utóbbi amaz erõs kifejezésekben, melyek Palesztina pusztulásáról kizárólag nem vehetõk, ezzel együtt van egyszersmind kijelentve, mit a következõ különösen megerõsít.
Jel 8,13
E sassal talán a romai sasra van czélzás, mely a zsidó államra a végveszedelmet hozandotta.
Jel 8,13
A három jaj a föld (ország) lakóinak hirdettetik, mivel azok az embereket érdeklik. Lásd a 6-ik jegyz.
Jel 9
Jel 9,1
Jel. 12,9. szerint, a sátán levettetik a földre, s hatalom adatik neki, hogy azon romlást vigyen véghez, és Krisztus maga látja a sátánt, mint villámot leesni az égbõl (Luk. 10,18.); az itt említett csillag tehát a sátán, úgy hogy a vers értelme ez: Az ötödik büntetõitélet abban áll, hogy a sátánnak hatalom adatik, a pokolbeli lelkeket szabadon bocsáthatni az emberek romlására. Kulcsot adni, annyi, mint hatalmat adni; a mélység kútja, torka, a pokol.
Jel 9,2
A pokol, jelképes beszédben, tûzörvény, mely ha megnyittatik, füst száll föl abból, mint a tûz eredménye.
Jel 9,3
A füsttel sáskák jõnek a pokol torkából. A sáskák, prófétai szólásmód szerint, hadseregeket jelentenek (Joel 1,4. 2-ik jegyz.). Ilyenekûl jelennek meg itt is, mert úgy ábrázoltatnak, mint vértezett harczosok, fölhatalmazva, hogy ártsanak (7–10. v.), egy vezérök alatt (11. v.); azonban a szöveg igéit csak futólag tekintve is, mindjárt érszrevehetõ, hogy ezek nem földi harczosok; mert ezek nem tesznek kárt az országban (4. v.), mi a földi harczosoknál kerülhetlen; nem ölnek, mi a földi bajnokokról nem mondható; hanem csak az embereket bántják, s ezek között is csak azokat, kiket az Isten nem vett oltalma alá. Ezen jelekbõl világosan kitûnik, hogy e sereg pokoli nemû, a sátán serege, a gonosz lelkek hada. Ezeknek adatott a hatalom, hogy egy ideig a zsidókat legiszonyúbb gonoszságra, s legesztelenebb cselekedetekre csábítsák, s egyszersmind rémítõen kínozzák.
Jel 9,3
a skorpiók igen mérgesek, hamar szúrnak, és fullánkjok, ha gyors segély nem érkezik, halált okoz.
Jel 9,4
kik nem tartoznak a büntetõ itélettõl megoltalmazandó választottak közé (Jel. 7,3.).
Jel 9,5
egy ideig.
Jel 9,5
nem rögtön öl, hanem lassan gyötör.
Jel 9,6
Lásd Jel. 6,15.16.
Jel 9,7
mi a vadság jelképe.
Jel 9,7
mi a gyõzõ hatalom képe.
Jel 9,7
emberalakúaknak látszottak, és mégis skorpiók voltak.
Jel 9,8
szelídeknek látszottak, és mégis ragadozó oroszlánok voltak.
Jel 9,9
az erõ jelképe.
Jel 9,11
egyike a gonosz lelkeknek, kik erõre és hatalomra nézve egymás közt különböznek (Efez. 6,12.).
Jel 9,11
Exterminans. E három szó csak a latin szövegben van. Ezen, pokoli sáskaseregrõl szóló jövendölésnek teljesûlése szintúgy kimutatható a zsidó történelemben. A zsidók már Krisztus idejében ördögtanyák voltak, külsõleg tele szentes tettekkel, bensõleg gonoszsággal (Máté 12,44.45.); de az õ elvetett állapotuk, miután az iszonyú Messiásgyilkosságot elkövették, mindegyre növekedett, s legfõbb fokra hágott kevéssel a zsidó háború elõtt és az alatt. Egészen pártokra szakadva, melyek egymást üldözik és marczangolják, minden gonoszba elmerûlve, minden erénytõl távozva, emberi és isteni jogokat lábbal tiporva, és csak a vak dühösségtõl s legesztelenebb gyülölettõl ragadtatva, kevéssel teljes elpusztúlásuk elõtt hû képei voltak a sátáni gonoszságnak, és példái oly rettegésnek, kétségbeesésnek és lelki elhagyatottságnak, minõt csak a sátán hozhatott létre. Flav. József, szintén zsidó, s részben szemtanúja ez inségnek, írja le e rettenetes állapotot. Azonban itt se kerülje el figyelmünket az, hogy ezen büntetõ itélet is a közel jövendõ, a zsidó háború idején kivûl, egyszersmind a távolabbit, az utolsó idõt is magában foglalja; mert a sátán dühössége, az emberek kisértésére és kinzására adott hatalma, az itt elõadott mértékben sajátlag és betû szerint csak a végsõ korszakban, kevéssel a közitélet elõtt (20. v.) fog bekövetkezni, úgy hogy mindaz, mit e korszak elõtt tesz, csak elõképe ezen utolsó és leghevesebb erõfeszítéseinek.
Jel 9,12
mely az embereket fogja érni (lásd Jel. 8. r. 6-ik jegyz.).
Jel 9,13
a füstölés aranyoltárának (Jel. 8,3.) annak jeléûl, hogy a büntetõ itéletek a szentek imádságaira következnek be. Mások az áldozatoltárt értik (Jel. 6,9.), annak jeléûl, hogy új áldozatok hullanak el, vér fog ontatni, és élet föláldoztatni. A büntetõitélet t. i. ezen angyal által ismét fokoztatik. Az elõbbi csapás kinzott, ez öl. Amaz csak öt hónapig, nem sok ideig tart, ez éviidõn túl. Ott a halálangyalok kínzanak, itt ölnek.
Jel 9,14
Ezen angyalok olyanok, kik ártanak, és pedig halálangyalok (15. v.). Négyes számban említtetnek, mert ez a tökély, a bevégzettség száma, így tehát egy tökéletes halálangyal értendõ. Az, mi által ölni fog, világosan a halálthozó Számum-képen van jelölve; mert seregét ez Eufrattól küldi, és e sereg tüzes kéngõzt lehel. Ezen szél pedig a persa tengeröbölnél az Eufrat közelében fekvõ kénhegyeken át jõ Palesztinába, és oly pusztító, oly mérges és hirtelen ölõ, hogy igen jól hasonlíttatik egy feltartóztathatlan hadsereghez, melynek lovasai tüzes és kénköves vértekbe vannak öltözve. E mellett még megjegyzendõ, hogy e pusztító szél, melyet az angyal használ, maga ismét jelvényûl tekintendõ; mert az egész összefüggés szerint, jelképezi a római hadsereget, mely a zsidók ellen jött, valamint az éhséget és dögvészt, melyet magokkal hoztak, és mi által a zsidók roppant számmal vesztek el.
Jel 9,15
egy igen nagy részét. Flavius József szerint csak Jerusalemben tizenegyszázezer zsidó veszett el az ostrom alatt.
Jel 9,16
A Számum lovasság jelképe alatt ábrázoltatik gyorsan ölõ ereje miatt, és mivel egyrészt a romai hadsereget s annak erõs lovasságát is jelképezi.
Jel 9,17
képe az uralkodó hatalomnak.
Jel 9,18
a kénköves tûzanyagot tartalmazó, s mint a füst, oly sürûen elõrohanó Számummal, mely egyedül maga is képe az öldöklõ hadseregnek, az éhségnek és dögvésznek (lásd Jel. 6,4–9.).
Jel 9,19
Farkaikon fõhöz hasonló valami volt, melylyel ártottak; azaz, mind elöl, mind hátúl pusztitók és gyilkolók voltak. – Megjegyzendõ egyszersmind, hogy ezen büntetõ itélet is további teljesedését az utolsó idõben nyeri, mikor a világnak a sátán által leendõ utolsó elcsábítása után a kereszténység ellenségei hirtelen mintegy tûz által megsemmisíttetnek (20. r.). Mivel a prófétai látomás nem szorítkozik idõre, igen természetesen a hasonló események egy képpé olvadnak össze.
Jel 9,20
az ördögök a bálványképek alatt istenitiszteletet mutattattak magoknak; mert a bálványozás az õ mívök volt.
Jel 9,20
A háború minden iszonyai s mondhatlan inségei mellett is a zsidók nem állottak el vétkeiktõl és nem tartottak bûnbánatot, nem akarták elismerni, hogy Jézus jövendölése a város pusztulásáról teljesedésbe megyen, nem akartak keresztényekké lenni. Flav. József történelmének több helyébõl gyanítható, hogy többen a zsidók közõl meg akarván tartani éltöket, a romaiaknak megadták magokat, és bálványaiknak áldoztak. Némely értelmezõk a bálványozás képe alatt értik az istentelenség minden nemét, melyekre a zsidók az utolsó idõkben vetemedtek, s melyekben, ugyanazon Flav. József bizonysága szerint, a bálványozó pogányokat is felülmúlták.
Jel 10
Jel 10,1
fényes köddel körûlvéve.
Jel 10,1
Ezen angyal a szövetség angyala (Malak. 3,1.), az Úr látható megjelenése, ki a választott népet vezérlette és oltalmazta (Móz. II. 23,20. s követk.), az ó szövetséget a Sinai hegyen kihirdette, és a népet az õ viszontagságos történetének minden korszakában kisérte. Mint ilyet jellemzi õt a szivárvány, mi jelvénye Isten frigyének az emberekkel (Móz. I. 9,13.), s jellemzik a többi jelképek. Miért jelen meg most ezen angyal? Mivel a már bekövetkezett hat büntetõ itélet a zsidókat nem jobbította meg (Jel. 9,20.21.), megjelen õ, és nyilvánítja, hogy az ó szövetség vége elérkezett (10. r.), és kevés idõ múlva, mely alatt két bûnbánathirdetõ fog fellépni, a város és templom valóságos elpusztúlása bekövetkezik (11,1–13.), mire a hetedik angyal a kereszténység gyõzedelmét fogja hirdetni a zsidóság fölött (11,15. s követk.).
Jel 10,2
azaz, rá van bízva egy esemény kihirdetése, mely legközelebb vala teljesülendõ. Ha a teljesedés távolra lett volna kitûzve, ekkor a könyvecske be lett volna zárva. Ezen esemény a 10,11–12.18. elõadott s Jerusalem pusztulását közvetlenûl megelõzõ jaj.
Jel 10,2
uralom jeléûl a tenger és száraz fölött, az egész föld felett. Lásd Máté 28,18. Efez. 1,22.23.
Jel 10,3
mert Júda oroszlána helyett kiáltott (Jel. 5,5.). Az angyal hirdette, hogy valami jelentendõje van.
Jel 10,3
A mennydörgések alatt valószinûleg a hét angyal értendõ (Jel. 8,2.). Szózatuk mennydörgésnek mondatik, mert nagy szerencsétlenséget, a végveszedelmet hirdették.
Jel 10,4
Tartsd titokban a mennydörgések szózatait. Mert a szerencsétlenség a végveszély még nem ért meg. Elõbb még két prófétának kell jövendölni (Jel. 11,3. s követk.), azután, ha a zsidók nem térnek meg, bekövetkezik a második jaj és a hetedik angyal harsona-szózata (Jel. 11,13. s követk.).
Jel 10,5
mint az esküvésnél szokás, annak jelentéseûl, hogy a mindentudó Istent hivjuk bizonyságúl.
Jel 10,7
Az angyal megesküdött, hogy a zsidó állam és isteni tisztelet megszûnik, midõn a hetedik angyal megfúja a harsonát. Ezáltal jelenti az angyal egyszersmind, hogy a hetedik harsona szólásaig, még egy kis idõ van megtérésre (Jel. 11,3.). Az Isten titka egy részrõl a zsidóság veszedelme, más részrõl a zsidók és pogányok egyesûlése egy anyaszentegyházban (Kol. 1,26.27.28. Efez. 3,3. s követk. Lásd Jel. 11,15.). Ezen erõs kifejezés „idõ nem leszen többé“ e jövendölésben is azt jelenti, hogy az egyszersmind az utolsó idõre is szól. Az átalános romlásnál, mely a pogány szellemû keresztények között akkor mindegyre nagyobb tért nyer, a szövetség angyala, mint most a zsidóknak, úgy akkor a pogány érzületû keresztényeknek is hirdetni fogja a végveszedelmet, és ha ez bekövetkezett, mivel bûnbánatot nem tartottak, valósággal idõ nem lesz többé, és az Isten titka beteljesedik; mert a világ elvesz, és az anyaszentegyház a mennyországba olvad át.
Jel 10,8
mert annak tartalma vala kihirdetendõ, mivel amaz esemény bekövetkezésének itt volt ideje (3-ik jegyz.).
Jel 10,9
azaz: ismerkedjél meg tökéletesen annak tartalmával, hogy mindent kihirdethess (11. v.).
Jel 10,9
kellemetlen érzést fog neked ugyan okozni, mivel a te népednek nagy veszedelmérõl szól; de egyszersmind kellemes is lesz, mert mindazon büntetõitélet, mely a zsidó népet éri, egyszersmind diadala a kereszténységnek.
Jel 10,10
A jövendölés keserû is, édes is volt.
Jel 10,11
Tartalmát, melyet magadévá tettél (10. v.), hirdetned kell a népeknek és királyoknak. Ezalatt nemcsak a zsidók, hanem a pogányok is értetnek. Az utóbbiak neveztetnek itt meg, mivel a jövendölés tartalma õket illeti (Jel. 11,3.).
Jel 11
Jel 11,1
Némely görög kéziratok szerint: és az angyal mellém álla, és mondá nekem.
Jel 11,1
Isten templomát Jerusalemben, és pedig a belsõ tornáczot, hol az áldozatoltár, az imádkozó népség és a szentély volt. Nem szükség megjegyezni, hogy mindez látomásban tûnt elé sz. Jánosnak.
Jel 11,2
Az 1. és 2. v. értelme ez: Jelöld ki a templomot, hogy a pogányoktól megõrizd, de csak a belsõt, nem pedig a külsõ tornáczot; mert a külsõ tornácz (az egész földi templom, mely külsõ tornácz volt, valamint a zsidóság elõcsarnoka volt a kereszténységnek) a pogányok által feldúlatik, a város és ország három és félév alatt elpusztíttatik. Ezzel meg van jövendölve a Jerusalemben levõ földi templom földúlatása, új templom épülése, melybe a népek akadály nélkül járúlhatnak, s a városnak és országnak elpusztúlása. – Az új templom a kereszténység, melybe zsidók és pogányok egyaránt bemehetnek. A város alatt, mely negyedfél esztendõ folytán eltiportatik, nemcsak Jerusalem, hanem Palesztina is együtt értendõ; mert a fõvárosok gyakorta vétetnek országaik helyett s erre mutat a negyedfél év száma is, a mennyiben a város ostroma és bevétele nem tartott annyi ideig, hanem igen is az ország megszállása a romaiak által, s az egész zsidó háború. Mint függ össze e jövendölés az elõbbivel? Mivel a hatodik angyal (9,13.) az elsõ jajjal a zsidó háború kezdetét hirdette, s ugyanez angyal a második jajjal (11,14.) világosan a város elfoglaltatását jelentette: ennélfogva a közbenesõ fönebbi jövendölés, a háború kitörése és a város bevétetése közötti idõre esik. Fenyegetõ intése az az irgalmas frigyangyalnak, ki a templom vesztét akarta hirdetni, és intõ prófétáit (4. v.) fölléptetni, mielõtt a büntetõitélet valósággal bekövetkezett.
Jel 11,3
Ezen tanúk határozottan választottak, keresztények; mert a 8. v. az Urat az õ Uroknak mondja, s már a „tanú“ név is arra mutat, mivel János a kereszténységet több helyen (1,9. 6,9.) nevezi tanúságtételnek. Csak az a kérdés, vajjon a két tanú alatt két egyes személyt, vagy a keresztények két osztályát kell-e érteni? Ha a jövendölést egybevetjük a zsidó háború történetével, az elsõ véleményre nem találunk elegendõ alapot, mert hogy két keresztény tett volna különös tanúságot az Úr bekövetkezõ itéletérõl, errõl hallgat a történet, hanem a keresztények átalán tekinthetõk ily tanúknak, a mennyiben a történelembõl átalán tudva van, hogy õk az Úr jövendölése szerint (Máté 24. r.) a Jerusalem fölötti itéletet várták, s kétségkivül hirdették is. A kettõs szám alatt annyiban értetnek, a mennyiben két osztályból t. i. világiakból és egyháziakból, a nyájból és pásztorokból állottak.
Jel 11,3
a város közel veszedelmét jelentsék, s egyszersmind bûnbánatot hirdessenek.
Jel 11,3
t. i. negyedfél évig. Eddig tartott a zsidó háború. A mint a romai hadseregek Palesztínába vonúltak, a keresztények megemlékeztek Urok jövendölésére (Máté 24. r.), és nincs kétség benne, hogy õk a zsidók között élvén, ezeket a közeledõ veszélyre figyelmeztették, és megtérésre intették.
Jel 11,3
megtérésre bûnbánó életökkel is figyelmeztetve a zsidókat. A keresztények csendes visszavonultságban várták az Úr eljövetelét itéletre.
Jel 11,4
Ezek azok, kik fölkenettek a kegyelem olajával, s fölruháztattak erõvel a magasból, kik világoskodnak jócselekedeteikkel az Úr elõtt. Ezen kép Zakariásból (4,11–14.) vétetett, hol Zorobabel király és a fõpap, Jézus, egyik a világiak, másik a papok fejedelme (lásd 4-ik jegyz.) így neveztetnek.
Jel 11,5
Nem mondatik itt, hogy nem fognak sértetni, megbántatni, hanem, hogy ez nem fog történni büntetlenûl. Ezen kép Illés történetébõl van véve, ki az égbõl tüzet kért és nyert ellenségeinek küldötteire (Kir. IV. 1,9–12. Sirákf. 48,3.). A kép egyszerû értelme ez: Isten a keresztények ellenségeit igen meg fogja büntetni.
Jel 11,6
E szavak jelképleg átalán ezt fejezik ki: Ezeknek csodatevõ erejök van, és az Isten meghallgatja õket mindenben, a mit kérnek. Ez a keresztényeknek átalán megigértetett (Máté 17,19. Márk 16,17.18. Ján. 16,23.). A képek Illés és Mózes történetébõl kölcsönöztettek. Illés megnyerte könyörgése által, hogy esõ negyedfél évig nem esett, Mózes csodálandó csapásokat hozott Egyiptomra (Móz. II. 7–10. r.).
Jel 11,7
A mélységbõl feljövõ vadállat a sátán; mert a mélység a pokol (Jel. 9,2.). A vers értelme ez: Mikor egy ideig Isten akarata szerint az igazságról bizonyságot tettek, és bûnbánatra buzditottak, a sátán minden hatalmával megtámadja õket, és a zsidókat fölingerli, hogy õket hatalmokba ejtvén, megöljék. Jerusalemben, hol a zsidó háború kezdetén annyi párt dühöngött, s a zsidók egymás között is igen sokat meggyilkoltak, kétségkivûl megtörtént, hogy az uralkodó pártok különösen kiönték dühösségöket a keresztényekre, kik az Isten itéleteit mindig eléjök tartották, és õket részint megölték, részint kiûzték a városból. Csakugyan mikor a romaiak a várost körûlzárolták, egy keresztény sem volt már abban; mert mindazok, kik a buzgólkodók (zeloták) gyilkos csoportjától megmenekedtek, részint Pellába, részint máshová futottak. A sok kereszténynek ezen futása és megöletése, mely a futást részint megelõzte, részint kisérte, mondatik itt a sátán gyõzelmének.
Jel 11,8
Jerusalemben, mely elvetemültsége miatt viselheté a kéjelgõ Sodoma s a bálványozó Egyiptom nevét.
Jel 11,9
Valamint az uralkodó párt által megölt Ananus és Jézus nevû fõpapok testeit az utczán hagyták feküdni, úgy ez annál inkább történhetett elõbb a gyülölt keresztényekkel, kiknek testeit a honiak és idegenek azután láthatták, de el nem temették.
Jel 11,10
öröm kifejezéseûl. A megfutamodott keresztényekre vonatkozólag, képe ez a legnagyobb megvetésnek, melylyel az õ, üresnek tartott fenyegetésök és gyáva félelmök felett diadalmaskodtak. Midõn t. i. a város már ostromoltatott, a buzgólkodók dühöngõ pártja a zsidók között legkevésbbé sem gondolt a városnak a romaiak által leendõ bevételére; sõt inkább bizonyosnak tartották gyõzelmöket, s még természet fölötti segélyrõl is álmodoztak.
Jel 11,11
kevés idõre azután, hogy némely keresztények megölettek, és a többiek Pellába futottak.
Jel 11,12
A itt leírt holtfeltámasztás és mennybemenetel – képei az üldözött keresztények megdicsõülésének. Ugyanis a város csakhamar bevétetett (13. v.), a keresztények jövendölése igazoltatott, mintegy lábraállíttatott, magok pedig, mint Isten kedveltei, mint a mennyország polgárai lettek elõtüntetve. Megjegyzendõ egyébiránt, hogy a keresztényeknek itt leírt megdicsõülése a szöveg szerint a városba való betöréssel egy idõpontra esik; mert a 13. v. mondja, hogy ugyanazon órában, ugyanazon idõben, mikor a megdicsõülés történt, a betörés is bekövetkezett. Az egészet tehát, összefüggésben a 18. verssel, így kell érteni: Isten rövid idõ múlva megdicsõítette az õ megvetett szolgáit azáltal, hogy a városra csakugyan ráméré, hogy bevétessék.
Jel 11,13
A földindúlás itt képe az ostromló sereg rohamának. Mialatt Jerusalemben a legnagyobb zavar uralkodott, a romaiak faltörõ gépeikkel áttörték a két legvégsõ falat a város éjszaki oldalán, s ennek egy részét elfoglalták. Mennyi zsidó veszhetett itt el, nem mondja a történelem, de hogy hétezernél nem volt kevesebb, biztosan föltehetjük, ha e számot nem mint kerekszámot veszszük, és átalán sok megöltet értünk alatta. – Megjegyzendõ még: hogy a közhagyomány és a sz. atyák egybehangzó értelmezése szerint, ezen egész jövendölés (Jel. 11,1–13.) még további és határozottabb teljesedést is nyer az idõk végezetével. Midõn t. i. az idõk végén, Isten szentélye, az anyaszentegyház a kereszténység elleneitõl még egyszer eltiportatik (Jel. 20,7. 11,1.2.), meg fog jelenni a két tanú, kiket Isten arra tartott fel, hogy a világnak utolszor hirdessék a bûnbánatot, t. i. Hénok és Illés próféták. Egyik sem halt még meg, hanem csak elvitettek e világból, az egyik, Illés, a zsidóknak, a másik Hénok, a pogányoknak fogja hirdetni a megtérést; de miután a zsidók legnagyobb része átlép az Isten anyaszentegyházába, õk a pogányok által megöletnek, így õk is minden test útjára mennek. Erre következik be az átalános büntetõ itélet minden hitetlen zsidók és pogányok fölött, e két próféta megdicsõülése a közfeltámadásnál, és az utolsó itélet (Jel. 20,9.12.).
Jel 11,14
Az elsõ jaj azon csapás, melyet a hatodik angyal mért (Jel. 9,14.), a második jaj a városba való betörés (13. v.), a harmadik jaj a hetedik angyal harsonája, mely hirtelen, azaz, megtérési idõ nélkül, minek az elsõ és második jaj között még helye volt, fog megszólalni.
Jel 11,15
A hetedik harsonaszó tartalma nem mondatik el, mivel az már magától értetik; mert minthogy az elõbbi jajban (13. v.) a város meghóditása már ki van fejezve, önként következik, hogy az utolsó harsonaszó annak teljes végromlását, a zsidóság bukását jelenti. A zsidóság már megszûnt isteni intézet lenni, s így lõn a kereszténység az egyetlen üdvintézet, s e világ országa az Úrnak és az õ Krisztusának hódolt meg. Ezt éneklik meg azonnal a választottak mennyben.
Jel 11,16
Lásd Jel. 4,4.
Jel 11,18
Czélzás Zsolt. 2,1. versére: Miért agyarkodnak a pogányok – Jézus Krisztus ellen? E szavakat sz. Péter Apost.cs. 4,25. azon üldözésekre alkalmazza, melyeket a keresztények szenvedtek a zsidóktól.
Jel 11,18
A halottak alatt a lelkiképen meghalt zsidókat lehet érteni, de ebbõl kitûnik az is, hogy a szöveg a közel jövendõn kivûl egyszersmind czéloz az utolsó itéletre, az anyaszentegyháznak a mennyei országba leendõ átmenetére, felolvadására. Lásd a követk.
Jel 11,18
gonosz tetteik által megszentségtelenítették.
Jel 11,19
Jelen kép értelme ez: A földi templom megszûnik, a lelki templom, az anyaszentegyház, mely egészen mennyei, lép annak helyére, és e mennyei templomban nem fából készûlt szekrény van, minõ az ó szövetségi volt, Jézus Krisztus maga testiképen van abban jelen. E szavakból látjuk egyszersmind, hogy jelentésök áthat az utolsó idõre is, és hogy az anyaszentegyházat itt egyszersmind úgy kell fölfogni, mint mennyországot.
Jel 11,19
Azaz: Isten mindenhatósága és büntetõ igazsága védi ezen anyaszentegyházat. Jaj annak, ki azt bántja.
Jel 12
Jel 12,1
Az asszony, ki fiat szül, Jézus Krisztust (5. v.), nem más, mint a boldogságos szûz Mária, és sz. Ágoston helyes megjegyzése szerint, itten a szent község jelképeûl áll Krisztus elõtt, melybõl ez maga is származott, és mely a keresztényeknek elsõ anyaközsége lett. Az asszony nagy jelnek mondatik, mert nagy titok van általa jelképezve. Öltözete nap, azaz, ragyogó napfény veszi körûl, mivel az igaz istenismeretnek, az isteni végzéseknek és kijelentéseknek birtokában vagyon. A hold lábai alatt van, mert minden változandóságon fölûlemelkedett. Fején tizenkét csillagú koronát visel, jelentéseûl a tizenkét nemzetségnek, melyekbõl a szent község képzõdött, és a tizenkét apostolnak, kiket azután fejedelmeiûl nyert. – Mint függ össze az elõbbivel ez asszonyról való jelenés? Közvetlen elõbb látjuk a kereszténységet, a szent községet Palesztinában, tehát épen az elsõ anyaközséget diadalmaskodni a zsidóság fölött; most e látomásban ezen eszme fejtetik ki, hogy az üldözések, melyeket a zsidóktól kellett szenvednie, az õket elveszteni törekvõ sátán ingerléseire történnek, és hogy a szent község Istentõl csodálatosan megoltalmaztatik. Lásd az összefüggésrõl fönebb 5. r. 3-ik jegyz.
Jel 12,2
E szent község készülõben volt, hogy Jézus és az õ új országát magából származtassa. De ez csak nagy nehézségekkel, küzdelmekkel és szorongatásokkal történhetett meg. Máriának alig adatott annyi hely a földön, hol az új királyt megszülhesse, ki, mielõtt született volna, már féltek tõle, és gyülölték õt.
Jel 12,3
A sárkány itt, mint különben is, jelképe a sátánnak (Jel. 20,2.), színe vérvörös, alakja rettenetes, több fejû és szarvú szörnyeteg az. A vérvörös szín jelenti az õ gyilkos vágyát (Ján. 8,44.), a hét fej képe a rendkivüli ravaszságnak, és a tíz szarv jele a nagy hatalomnak. A koronák az õ uralmát jelentik országában.
Jel 12,4
A sárkány hatalmas, de csak pusztításra, szarvainak romboló hatalma elõtte jár, és farkával hátúl is romlást okoz; a csillagok harmadrészét maga után vonja, a földre veti. A csillagok a tanítók és elöljárók képe (Jel. 1,16.20.); itt azalatt egyenesen az írástudók értendõk, kikre a sátán befolyást nyert, s õket megerõsítette képzelt bölcseségökben, mely az Isten elõtt esztelenség volt.
Jel 12,4
Már Heródes meg akarta ölni a gyermeket (Máté 2. r.), a sátán is tett egy gyilkolási kisérletet (Máté 4,6.), és végre Jézust a zsidók által keresztre vitte, a nélkül mégis, hogy czélját elérhette volna.
Jel 12,5
ki minden ellenségét legyõzendõ, mindent hatalma alá hajtandó vala (Zsolt. 2,9.).
Jel 12,5
A Fiú fölvétetett az égbe, hogy örökké uralkodjék az Istennel.
Jel 12,6
Itt a történet megelõzve adatik elõ, mivel a 14. v. szerint az asszony akkor futott a pusztába, mikor mennyben a harcz már megtörtént, és a sátán a földre taszíttatott. Lásd a 14. v.
Jel 12,7
Miután a királyi fiú mennybe ragadtatott, és az õ személyére nézve czélját a sátán elveszve látta, mégis ki akarta irtani a szent községet, és vádolá azt, hazudván rája, az Isten elõtt (10. v.), hogy méltó a kiírtásra. Ellenben a szent község védangyala, sz. Mihály fõangyal (Dániel 10,21.), az õ angyalaival együtt pártját fogta annak, és szentnek s isteni kegyelemre és oltalomra méltónak nyilvánítá azt. Ama vád, mely Isten trónja elé jött, mivel Isten elõtt semmi sincs elrejtve, és ezen védelem itt úgy adatik elé, mint harcz a jó és rosz angyalok között.
Jel 12,8
Örök kárhozatot kivánó vádolásuk alaptalannak találtatott, annak hely nem adatott; a sátánnak ennélfogva többé nincs helye az égben, hanem a földre taszíttatik, s ez által neki csak ideigvaló szorongatás engedtetik meg, mint a 13. v. mely a szent községnek nem valódi kárára, hanem csak próbálására és megtisztulására szolgál.
Jel 12,9
ki elsõ szülõinket elcsábította.
Jel 12,11
A sátán legyõzése és az õ vádainak meghiúsitása nem lehet csupán a föld feletti erõk munkája (7. v.); a keresztények magok is kötelesek együtt mûködni, hogy a váltság érdemeit sajátjokká tegyék, az evangéliom igéje szerint kell élniök, sõt életöket is feláldozniok, ha a hit megtartására szükséges. Igy tett az elsõ anyaközség, a zsidókból alakúlt anyaszentegyház.
Jel 12,12
Mivel Krisztus megjelenése óta a sátán országa mind inkább enyészõben van, egyszersmind a sátán is összeszedi végsõ erejét, hogy a neki engedett rövid idõ alatt még egy diadalmas harczot víhasson. De e mellett az õ csapásai tulajdonképen csak azokat érik, kik vele egyérzelmûek; az igaz keresztényeknek sajátlag nem is árthat.
Jel 12,13
üldözé az anyaközséget, fölingerelvén a zsidókat, hogy azt minden módon szorongassák, többeket megöljenek (lásd az Apost.cs. és a bevezetést a zsidóknak írt levélhez), bensõleg is kisértetek által csábitá azt elszakadásra.
Jel 12,14
A legnagyobb üldözések és szorongatások elõl, mely a keresztényeket kevéssel a zsidó háború kitörése elõtt és az alatt érhette volna, ezek futással menekedtek, közõlük legtöbben a romai hadsereg közeledtével a Jordánon túli pusztába, Pellába futván; mások pedig, kik valamivel tovább idõztek, késõbben ugyan, de mégis, mielõtt Jerusalem szoros ostromzár alá vétetett volna, külföldön találtak menedéket. Az itt említett negyedfél idõ tartama ugyanaz, mely fönebb (6. v.) ezerkétszázhatvan napnak mondatik, mely Jel. 11,3. is, mint az utolsó szorongatás idejeûl fordúl elõ, és negyedfél évet teszen. Mivel ez utóbbi helyen, mint a történelem útmutatásából kitûnik, a zsidó háború idõtartama van jelentve, nincs kétség benne, hogy a fönebbi versben is ugyanaz jelentetik. Lásd Jel. 11,3. s követk. és a jegyz. Az asszony szárnyai egyébiránt igen szép jelképei ama szellemi röpûlésnek, melynélfogva a szent község minden földi, aljas és rosz fölött fölemelkedik, s ez által magát a sátán üldözéseitõl biztosítja.
Jel 12,16
A sátán mégis minden hatalmával üldözõbe vette az anyaközséget, a zsidókból megtért keresztények seregét; de támadásai meghiusúltak; mint a szétfolyó vizet a föld beiszsza, úgy semmisûlt meg az õ álnoksága és gonoszsága. – A szétfolyó víz másutt is a tehetetlenség képe (Móz. I. 49,4.).
Jel 12,17
az õ ivadékának, az õ fiának többi híveivel, kik az evangéliom szerint élnek. Ezen többiek a pogányokból lett keresztények, kik ellen most fordúlt a sátán dühössége; mert elõször a zsidók által üldözte a zsidókból származott anyaközséget; miután pedig a zsidóság elesett, a pogányságot használta eszközûl, hogy boszúját a pogányokból lett keresztényekre öntse, kik a kereszténység legnagyobb részét tették, habár közöttük zsidókból lett keresztények is találtattak. Ez igen szép átmenetet képez az egész nagyszerû történetnek most következõ második szakaszához, t. i. a pogányság megbukásáról szóló jövendöléshez.
Jel 12,18
A tenger partján; mert abból jött ki a szörnyeteg, melyet a sátán a keresztények további üldözésére eszközûl használt. A görög szerint: És én (János) a tenger partján állottam. János oda vitetett át látomásban, mivel a tengerbõl új tünemény emelkedett ki.
Jel 13
Jel 13,1
Itt kezdõdik a nagyszerû esemény második szakasza, a pogányság üldözéseirõl és megbukásáról szóló jövendölés. Valamint az elsõ, úgy ez is csodálandó módon függ össze minden egyes részeiben, és tartalma, mely a 13–20,6. versig terjed, összefüggése szerint, következõ: Eléállittatik a keresztényellenes hatalom, a romai világbirodalom egyrészrõl (13,1–18.), és a szent község más részrõl (14,1–5.), mint két harczos, kik a küzdõtérre lépnek, hogy a diadalért víjanak; az elsõ az erõszak és álnokság minden fegyverével, a második védtelenûl, csak az Isten dicsõségét hirdetve. Az ég az imádkozó sereg részére áll. Két angyal hirdeti bukását a keresztényellenes hatalmaknak és mindazoknak, kik vele tartanak (14,6–13.), és az Úr, mint arató és sajtoló, lép elõ, hogy itéletét végrehajtsa (14,14–20.). Mialatt hét angyal készen áll büntetõitéletét kimérni, megzendül a választottak diadaléneke (15,1–4.). Az ének után hét haragcsésze ömlik ki, mind megannyi bûnbánatra ébresztõ szózatúl fokozatos emelkedésben (15,5–16,18.). Mivel nem következik be a megtérés, elhatároztatik a birodalomnak teljes bensõ összeomlása és feloszlása (16,19–21.). Még csak fõvárosában, a bujálkodó Romában tartja magát a pogányság, hogy látszatra legalább országot képezzen. Azért következik most a jövendölés Roma ellen. Ez a káromló, vérrel fertõztetett város, hanyatlása korában, midõn a birodalom ereje már meg van törve, csak kevés uralkodót adhat magának, s végre egészen megszûnik fejedelmi székhely lenni (17,1–11.). A fejedelmek, kik eleinte vele és országával tartottak s a szent községet együtt ostromolták, végre, a Bárány hatalmától legyõzetve, a város ellen fordúlnak, s annak végromlását idézik elé (17,12–18.). E fölött siránkozik a világ, de az ég örûl a teljes gyõzedelemnek (18,1–19,10.), mely még egy látomásban a legerõteljesebben lesz jelképezve (19,11–21.). Erre következik a béke ezeréves országa, melyben Krisztus láthatólag uralkodik övéivel, és a sátán hatalma meg van kötve (20,1–6.). A mi tovább következik, az befejezése a könyvnek, valamint a világtörténelemnek.
Jel 13,1
A vadállat, a romai világbirodalom, a tengerbõl feljöttnek mondatik, mivel fölemelkedett a népek fölött, melyek, a prófétai szólásmód szerint, a nagy vizek által jelképeztetnek (Jel. 17,15.)
Jel 13,1
E tengeri szörny a romai világbirodalom, a pogányság képviselõje, mert 17,18. szerint a vadállat városaúl világosan Roma jelöltetik. Lásd 17,9. után.
Jel 13,1
Fejekre és szarvakra nézve e szörnyeteg a sárkányhoz hasonló (Jel. 12,3.) annak jelentéseûl, hogy az õ eszköze. A szarvak a hatalom jelképei; a koronák a királyi méltóság díszjelei. Neve káromlás, t. i. minden szándéka és cselekvése Isten bántása.
Jel 13,2
Kegyetlen és álnok, mint a párducz, lábaival minden összetipor, mint a medve, szája vér után liheg, mint az oroszláné, kész a szétszaggatásra.
Jel 13,2
A görög hozzáteszi: és trónját (mert a sátán e világ fejedelme) Ján. 12,31.
Jel 13,3
A romai birodalom tetemesen meggyengûlt csaknem folytonos polgárháborúi által a köztársaság utolsó éveiben; de a seb begyógyúlt, midõn az okos és körültekintõ Augusztus vette át a kormány gyeplõit, és a császári államot megalapította.
Jel 13,3
A romai birodalom hatalma csakugyan bámulandó volt; hatalmasabb és nagyobb birodalom még nem létezett a földön.
Jel 13,4
Imádák bálványaikat, kik az õ véleményök szerint a birodalomnak ily hatalmat adtak; tehát a sátánt imádák, mert õ szerzõje a bálványozásnak (Jel. 9,20.).
Jel 13,4
tisztelték hatalmát, mint isteni hatalmat.
Jel 13,5
Isten megengedé a romai pogányoknak, hogy kevélykedjenek, és a kereszténység ellen káromlást szórjanak (6. v.).
Jel 13,5
kártékonyságát negyedfél évig ûzni, azaz, hasonlóan rövid ideig, mint a zsidóságnak is (Jel. 11,3. 12,6.) csak rövid ideig volt hatalma. Itt sem lehet félreismerni, hogy a jövendölés egyszersmind az utolsó idõre is szól (20,7.), mikor igen rövid szorongatás után a vég bekövetkezik.
Jel 13,6
káromolja „Istent“ t. i. hogy õ nem az egyetlen igaz; „az õ nevét“ t. i. valóját, hogy õ nem hatalmas és szent; „az õ hajlékát“ t. i. az õ szent lakhelyét, mely alatt nem az ég, hanem a hivõk értendõk, az anyaszentegyház, mely így neveztetik (Kor. I. 3,16.17.); „az égi lakókat“ t. i. az elhúnyt jámborokat, vagy az Isten országának, az anyaszentegyháznak lakóit a földön.
Jel 13,7
hogy õket üldözze, erõszakkal elnyomja, bebörtönözze, inségbe döntse, megölje. A romaiak által megölt keresztény vértanúk száma majdnem számlálhatlan. Csak Romában egyetlen egy hónap alatt kizenhétezer keresztény öletett meg.
Jel 13,8
kik nem voltak keresztények. Lásd Jel. 3,5. Luk. 10,20.
Jel 13,8
ki magát öröktõl fogva az áldozathalálra szentelte.
Jel 13,9
Ez figyelmeztetés a következõre.
Jel 13,10
Közvetlenûl elõbb a keresztények üldözésérõl volt szó (7. v.); most a keresztények vigasztalására mondatik, hogy a kik õket fogságra hurczolják vagy megölik, épen oly keményen fognak bûnhödni, mint a hogy õk embertársaikkal bántak; a keresztények csak szenvedjenek békével, és higyék, hogy minden szenvedésöket az Úr javokra fordítja.
Jel 13,11
A földbõl jõ, mert érzülete egészen földies és érzéki.
Jel 13,11
hasonló hatalma volt a Bárányéhoz, t. i. szellemi; hanem káromlást, istentelen tanítást szólott, mint a sárkány. Ez a vadállat világosan a pogány birodalom oldala mellett járó szellemi hatalom volt, mely a pogányságot védeni és megerõsíteni törekedett, t. i. a bálványpapságnak tanítása, csalása és egész mûködése.
Jel 13,12
t. i. az elsõ vadállat hatalmával élt, annak megegyezésével, jóváhagyásával. A második vadállat valóban gyakorolhatta az elsõnek minden hatalmát, mivel a romai birodalomban a legfõbb világi és szellemi hatalom egyesûlve volt és a romai császárok egyszersmind a legfõbb papok voltak.
Jel 13,12
A pogány papok minden erejökbõl arra mûködtek, hogy a pogány uralom tekintélyét fentartsák.
Jel 13,13
Álcsodákat mívelt a sátáni erõ által (lásd Tessz. II. 2,9.). Hogy a pogány papok legnagyobb részben csak csalás és szemfényvesztés által ámítottak, az kétségen kivül van; de hogy nem ritkán itt a sátán is volt játékban, és az õ álcsodáit gyakorolta, ezt a szentírás is gyanítatja, midõn megengedi, hogy a sátán így mûködik (Tessz. II. 2,9.). – Egyébiránt az égbõl jövõ tûz czélzás Kir. IV. 1,10. versére, s ezzel átalán az van mondva, hogy a hamis próféta csodákat fog tenni, hasonlókat Illéséihez. Mivel a sátánnak ezen bámulandó mûködése különösen az utolsó idõben, az antikrisztus alatt fog bekövetkezni (Tessz. II. 2,9. Máté 24,24.): ennélfogva a jövendölés ezen szava az utolsó idõre is kiterjed.
Jel 13,14
hogy bálványképeket emeljenek a vadállatnak, vagyis, az õ kivánsága és parancsa szerint cselekedjenek.
Jel 13,15
hogy a vadállat bálványképeinek, melyek a sárkány oltalma alatt voltak, életet adjon. Filosztratus szerint, Apollonius képe beszélt, mi a sátán eszközlése által lehetõ volt.
Jel 13,16
Bélyeggel bírni, kép által, azt fejezi ki: a pogánysághoz tartozni. A bélyegek különfélék voltak. A rabszolgák homlokaikon, a katonák karjaikon bélyegeztettek meg; azért van itt mind a kettõ. Értelme ez: A hamis papság vagy látnokság meg fogja tenni, hogy minden a pogány uralomnak, a pogányságnak hódoljon.
Jel 13,17
és hogy senki szabadon és nyilván ne járhasson, hanem csak a ki a pogányságot vallja, egy romai pogány nevét viseli, mely szám által is kifejezhetõ. A vadállat alatt itt az elsõ értetik.
Jel 13,18
ugyan az elsõ vadállatét.
Jel 13,18
Itt valami megfejtendõ van. A ki elég éles elmével bír, az keressen oly szót, melynek betûi bizonyos számot összeget jelentsenek, egy ember számát, t. i. 666. A régieknél a betûk egyszersmind számjegyek is voltak. E szerint sz. János azt akarja, hogy kerestessék oly emberi név, melynek betûi összevéve 666-ot tegyenek, s akkor ki lesz találva az elsõ vadállat neve. E titokteljes szám legrégibb idõktõl különféle nevekben kerestetett. Ireneus sz. atya, ki sz. Polikárptól, sz. János egyik tanítványától nyert oktatást, azt gyanítja, hogy ezen számösszeg alatt a „Lateinos“ név rejlik, melynek betûibõl valóban kijön a 666. szám; mert L. annyi mint 30, A = 1, T = 300, E = 5, I = 10, N = 50, O = 70, S = 200, mi összevéve 666. Az összefüggés nyomán, ezen értelmezés a legnagyobb valószinûséggel bír, s így a vadállat neve alatt a hatalmas romai birodalom (Latium) értetnék, mint ez a vadállat többi képeibõl is eléggé ismerhetõleg kitûnik. Megjegyzendõ még, hogy e jövendölésben, mely kiválólag a legközelebb jövõre szól, a két vadállat, a pogány világi hatalom és a pogány papság, képezi a kereszténység ellentétét; az utolsó idõben ez az antikrisztus személyében lesz egyesûlve, ki mint világi s egyszersmind lelki zsarnok fog föllépni (Tessz. II. 2,3. s követk.). Mivel e jövendölés átalán az utolsó idõre is kiterjed (23-ik jegyz.), sz. János a fönebbi számmal hihetõleg ezen utolsó gonosznak nevét is ki akarta fejezni. Vajjon nem lesz-e az õ neve Aposztates, hitehagyó, mely név szintén kiadja a 666. számot? Többen az értelmezõk közõl ennek elõköveteiben is (Tessz. II. 2,3.) keresték azt, és valóban nem lehet tagadni, hogy azon szám feltaláltatik a hitehagyó Julián nevében (C. F. JULIANUS CAES. AUG.), és Mohammed (Maometis) görög nevében is.
Jel 14
Jel 14,1
Ennek összefüggésérõl az elõbbivel lásd Jel. 13. r. 1-sõ jegyz.
Jel 14,1
A Bárány, az Úr, Sion hegyén áll, a templomhegyen Jerusalemben, tehát a földön, és kiséretével mégis az égben van (3–5. v.), annak jelentéseûl, hogy az egyház e földön a mennyeivel ugyanegy szent községet képez.
Jel 14,1
E szám a fönebb megmentetteké (7,4.), és mint kerekszám vétetik átalán minden megmentettek helyett a zsidók és pogányok közõl. Az Isten nevével voltak megjelölve, és Istenhez tartoztak, mint a vadállat imádói ennek nevét viselték, és hozzája tartoztak.
Jel 14,2
A szózat erõteljes volt, de egyszersmind elandalító, kedves.
Jel 14,3
éneket Isten új tettérõl, a megváltásról.
Jel 14,3
kiket Jézus halála árán, melyet élõ hitben tulajdonukká tettek, országa számára, a többi emberek közõl, kik váltságát nem akarták hasznukra fordítani, megvett és kiválasztott. A vének itt az elsõk a szent seregben. A görög szerint: és senki sem tanúlhatta meg azt az éneket, hanem stb.
Jel 14,4
Az itt említett szûzek, az összefüggés szerint, ellentétûl a bálványozás és ennek utálatosságai által megfertõztetett pogányokhoz, mindazon tiszta lelkek, kik a bálványozástól, a durvábbtól úgy mint a finomabbtól tisztán tartották, vagy legalább bûnbánat által ismét tisztára mosták magokat. Tehát nem csupán sajátlag a szûzek, kik minden házassági viszonyról lemondtak, hanem minden igaz keresztények értetnek, kik szûztiszta érzülettel, házasságban vagy azon kivûl, a világról s annak gyönyöreirõl lemondtak, vagy legalább azokból kitisztúltak, habár nem lehet tagadni, hogy ama tulajdonképen való szûzek jelesebbek a Bárány kiséretében, mennyiben a szûzeség állapota elõbbvaló a házasságinál.
Jel 14,4
Ime a hit engedelmessége (Ján. 12,26.).
Jel 14,4
Õk elsõ zsengék, mivel választottak az emberiség tömegébõl, hasonlag ama zsenge kévékhez, melyek az aratásból Istennek elkülönöztettek.
Jel 14,5
A vadállat országában hazudság és csalárdság, álnokság és hamisság uralkodott, itt a színletlen õszinteség és egyenesség, s így feddhetlenûl találtatván, állanak a választottak Isten színe elõtt, kihez semmi szentségtelen nem közeledhetik.
Jel 14,6
Miután a pogányság és a keresztények szent serege így állt egymás ellenében harczra és a harczon, a három angyal hirdeti a kereszténység gyõzedelmét (lásd az összefüggésrõl Jel. 13. r. 1-sõ jegyz.). Az elsõ angyal az evangéliomot viszi az ég körében, annak jeléûl, hogy annak hirdetése legfõbb oka a pogányság bukásának, és annak elfogadására int (6. 7. v.). Erre a második angyal hirdeti a pogányságnak az által bekövetkezett bukását, a harmadik hirdeti mindazok bukását, kik a pogánysággal tartanak (8. v. 9–12.), mialatt egy szózat az égbõl a Krisztusban megholtakat boldogoknak mondja (13. v.).
Jel 14,7
nem pedig a bálványokat.
Jel 14,8
Babilon, az izraeliták egykori ellensége, Roma helyett vétetik, ez a romai birodalom helyett, ez a pogányság helyett.
Jel 14,8
mely, mint valami részegítõ itallal (Jerem. 51,7.), az õ csábitó álnokságával a népeket Istentõl elszakasztván, tévhitbe, hibába és bûnbe ejtette.
Jel 14,9
az õ bálványképeit.
Jel 14,10
A keletiek vegyítették a bort mindenféle kábitó szerekkel. Ez itt az Isten igen nagy haragjának képeûl vétetik. A görög szerint: mely vegyítetlenûl (víz nélkül) öntetett az õ haragjának poharába. – A bor közönségesen vízzel is vegyíttetett. A víz nélküli bor szintén az Isten kérlelhetlen haragját fejezi ki.
Jel 14,10
azaz: gyötörtetni fog testi kínokkal és azon tudattal, hogy a szent angyalok, a Bárány és a hozzátartozók (4. v.) örök boldogságot élveznek, és ez gyötrelmét még fokozni fogja.
Jel 14,12
Ezen rettentõ, az istentelenekre mért s már közellevõ büntetõitéletek között, a keresztény embernek híven kitartó béketûrése szükséges kellék arra, hogy megmentessék, és pedig oly béketûrés, mely nemcsak hitben, hanem a parancsok megtartásában is nyilatkozik, tehát hitben és szeretetben.
Jel 14,13
egyességben vele, hitben és szeretetben.
Jel 14,13
a haláltól fogva.
Jel 14,13
A görög szerint: Boldogok mostantól (Krisztus váltsághalálától fogva) a halottak, kik az Úrban halnak meg. Igen, úgymond a Lélek, nyugodjanak meg stb.
Jel 14,14
Most megjelen az ember fia, mint gyõzedelmes bíró, ki az aratásnál a konkolyt összeszedi, és tûzzel megégeti (Máté 13,39.49.). Valamint fönebb (6,2. s követk.) a zsidóság bukásáról mondott jövendölésnél, a büntetõ itéletnek valóságos kitörése elõtt, az Úr, mint készülõben levõ, iratik le, úgy jelen meg itt mint arató és szüretelõ, mint közelgetõ biró, ki ugyan még távol van, de kész már büntetõitéletével. Az aratásról és szüretrõl vett képek tehát nem úgy veendõk, mint büntetõitéletek, melyek már épen sujtják az illetõket, hanem, mint olyanok, melyekkel a közelgetõ biró csakhamar fog sujtani. Az elõkészület jelenti a bizonyos bekövetkezést, ha az emberek meg nem térnek.
Jel 14,15
Az angyal kilép az Isten templomából, az égbõl, annak jelentéseûl, hogy az aratás, a büntetõitélet Istennél el van végezve.
Jel 14,15
mivel az itéletre már minden megért.
Jel 14,17
Két angyal mûködik, egyik mint arató, másik mint szõllõszedõ, az itélet egyetemességének jelentéseûl.
Jel 14,18
Lásd a 23-ik jegyz.
Jel 14,18
az áldozatoltártól, annak jelentéseûl, hogy az aratás által hullnak az áldozatok.
Jel 14,18
oly hatalma vala, minõ a tûzé, azaz, ellenállhatlan.
Jel 14,19
folytonos képe a készülõben levõ büntetõitéletnek, mely még a földön lakó pogányokra vala jövendõ.
Jel 14,20
A szent városon, az anyaszentegyházon kivûl.
Jel 14,20
igen messzire. Egy futamat (stadium) mintegy 625 lábnyi messzeség volt. Ez mind képe a fölötte nagy büntetõitéleteknek, melyek bekövetkezendõk. Beteljesedett ez a büntetésekben, melyek a romai birodalomra jöttek, véglegesen pedig az utolsó idõben fog teljesedni (Jel. 20,9.), mely az erõs kifejezésekben itt is világosan benfoglaltatik.
Jel 15
Jel 15,1
Miután a büntetõitélet a kereszténységet üldözõ pogányság fölött kihirdettetett (14,6–13.), és az azt végrehajtó diadalmas bíró hozzákészûlt (14,14–20.), föllépnek az angyalok, kik azt csakugyan végrehajtják. Az õ csapásaik utolsóknak neveztetnek, a mennyiben ezeket megelõzték a kereszténységet bántó zsidóság fölötti csapások (8. v.), s a kereszténységnek tulajdonképen csak két ellensége van, tudniillik a vele ellentétben álló zsidóság, az elsõ ellenség, és a vele ellentétben levõ pogányság, a második és utolsó ellenség.
Jel 15,2
Lásd Jel. 13,14.
Jel 15,2
kiket semmi sem bírt arra, hogy a pogányságnak, a bálványimádásnak bensõleg és külsõleg hódoljanak, s azért a vadállatnak nevét is elvetették.
Jel 15,2
A tûzzel vegyes üvegtenger, kristálytiszta s tûz gyanánt tündöklõ síkság volt, melyen a választottak állottak. Ezek magasztaló énekeikkel kevéssel elõbb lépnek fel az isteni harag kiömlése elõtt, részint, hogy mint gyõzõk tünjenek elé; részint, hogy a pogány világnak amazokéval egészen ellenkezõ szomorú sorsa szembetünõbb legyen; részint hogy az isteni itélet itt is, mint fönebb (Jel. 6,10. s követk.), a szentek imádságának eredményeûl adassék elé.
Jel 15,3
Õk is hasonló diadal- és hálaéneket zengtek a fenyegetõ veszélybõl a mindenható kéz által történt megszabadúlásért, mint egykor Mózes (Móz. II. 15,1. s követk.), Krisztus hálaénekét, hálaéneket a váltságért.
Jel 15,3
Valóban igazságosak a te itéleteid a pogányok fölött.
Jel 15,4
Minden nép imádni fog téged; mert a pogányokon végrehajtandó itéletek, mind megannyi bûnbánatra és megtérésre ébresztõ szózatok lesznek.
Jel 15,5
úgy, mint Jel. 11,19. megnyílik a mennyei templom belseje, hol a bizonyság hajléka, a frigyszekrény, az Isten kegyelemteljes jelenlétének jelképe volt.
Jel 15,6
Lásd Jel. 14. r. 23-ik jegyz.
Jel 15,6
Ez a papi öltözet volt.
Jel 15,7
a kerubok, Istennek földi országaért mûködõ fõlelkek egyike (Jel. 4,6. s követk.).
Jel 15,7
áldozatcsészéket; mert a büntõitélet áldozattétel.
Jel 15,8
A füst, az isteni fényes köd, jelképe a magát kijelentõ isteni fölségnek. De a kijelentés itt büntetõ, birói.
Jel 16
Jel 16,1
Az itt kiömlõ haragcsészék száma is hét, hasonlólag a fönebbi hét harsonaszóhoz (8,6. s követk.), melyek a zsidóság végvesztére zendûltek meg. Mindezen képek az egyiptomi csapásoktól kölcsönöztettek (Móz. II. 7–10. r.).
Jel 16,3
mint az aludt vér, mint a megöltek vére.
Jel 16,5
ki a vizek fölé rendeltetett.
Jel 16,7
Lásd Jel. 14,18.
Jel 16,9
Mivel e négy csapás képei világosan az egyiptomi csapásoktól vétettek, ennélfogva e látomás nem jelent mást, mint ezt: Valamint egykor Egyiptomban (Móz. II. 9,9.11.) az Isten megvetõi gonosz fekélyekkel büntettettek, vizök vérré változott (Móz. II. 7,20.21.), és tûz szálla rájok (Bölcs. 16,16.): hasonlóképen átalános országcsapás, dögvész, háború vizen és szárazon, egybekötve iszonyú rettenetes öldökléssel, elviselhetlen hõséggel s a lég kártékony befolyásával, látogatja meg átalán a pogány népeket is; de mivel a mellett, hogy e büntetések az õ megtérésök végett méretnek rájok, õk mégsem tartanak bûnbánatot, és nem adnak dicsõséget az Istennek. Mikép teljesedett be e jövendölés, a történelem tanusítja; mert épen azon idõben, midõn a keresztények üldöztettek a pogány világ által, ez a nevezett csapásokkal a legiszonyúbb módon lõn meglátogatva. Kr. u. 251. év táján iszonyú mirígyhalál támadott, mely a birodalom minden részében egy éven át dühöngött. A 312. év körûl oly betegség uralkodott, melynél gyuladásos daganat lepte el az embereket; a test egy része sem maradott menten, de különösen a szemeken tûnt ki az, mint Niceforus beszéli. Vérengzõ háborúkkal vízen és szárazon tele van a császárok története. A levegõ káros befolyásáról is vannak több példák. Igy Valerián császár idejében oly iszonyú hõség volt, hogy a Nílus Egyiptomban majd egészen kiszáradt, s nagy éhséget és mirígyhalált idézett elé. Lásd Calmet a 6. vershez.
Jel 16,11
A következõ három büntetés a trónt, az uralmat, a birodalmat érdekli. Elsõ a trón, az ország elsötétedése. A szentirási szólásmód szerint, valamint a fény szerencsét, jólétet jelent (Jób 17,12.), úgy a sötétség szerencsétlenséget. Az ötödik angyal jelöli e szerint a romai birodalomra fokonkint betörõ szerencsétlenséget, lassankinti ledõlését minden belsõ támoszlopainak, a kormány belsõ tehetetlenségét és gyengeségét. A birodalom polgárai, de különösen fejedelmei rágják e miatt nyelvöket, azaz, látják a birodalom szomorú állapotját, de mivel nem segíthetnek, magokba fojtják e miatti fájdalmokat. De még ez sem indítja õket érzelemjobbúlásra, hanem további istenkáromlásra. Igy beszéli sz. Ciprián, hogy a pogányok a köz-szerencsétlenség okát a keresztényekre hárították, mintha ezek indították volna fel az istenek haragját. Istennek és Krisztusnak káromoltatása természetes következései voltak az ily érzületnek.
Jel 16,12
Az Eufrat, a birodalom legszélsõ határa, kiszárad. És valamint Izai. 44,27. Jerem. 50,38. szerint, Círus az Eufratnak mesterséges kiszáritása által, hóditá meg Babilont, mely véderejét ily módon elvesztette: így fosztatik meg a romai birodalom is külvédelmétõl, és a keletrõl betörõ ellenséges harczosoknak út fog nyittatni kebelébe. Valamennyi határok helyett egy hozatik föl, keleti részrõl az Eufrat. Az említett keleti királyok alatt tehát átalán mindazon népek értetnek, kik a birodalom határait háborgatták, s az országba be is törtek, különösen pedig a persák és germánok.
Jel 16,13
A sátán, a pogány hatalom és a bálványpapok ördögi álnoksággal mindenképen azon voltak, hogy a romai birodalom magát védje és birtokait megtarthassa, hogy ama népek (12. v.) semmit se tehessenek. De mint a békák, oly tehetetlenek a sátán, a pogány hatalom, a bálványpapok arra, hogy Isten büntetõ igazságának tervét meghiusítsák.
Jel 16,14
Ezen lelkek, kik által azok mûködnek, ördögi nemûek. Mindenféle szemfényvesztés, álcsodák, ámitó beszédek stb. által igyekeznek a királyokat rábírni, hogy segédseregekkel siessenek elé, hogy a birodalom, Istennek daczára, a csata döntõnapján el ne veszszen, hanem megálljon. – Tudva van, hogy a császárok mennyire hódoltak a jóslatoknak, bûvöléseknek. Valeriánra, az utolsó császárok egyikére, különös befolyással voltak az egyiptomi varázslók. A népek is, melyek Romát megtámadták, szintén bírtak jósokkal, varázslókkal; ilyenek voltak a persáknál a mágusok, a germán népeknél a druidák. A mágusokról tudjuk különösen, hogy királyaikat ingerelték a keresztények ellen.
Jel 16,15
Ez a vers közbe van szúrva. A közvetlen elõbb említett nap, melyen Isten végzései a pogány birodalomra nézve végrehajtandók valának, emlékezteti sz. János apostolt az isteni itéletnapra, mely minden emberre vár, azért int éberségre és jó cselekedetekkel való felruházkodásra. Lásd Máté 24,43.
Jel 16,16
A 16. v. ismét a 14. vershez csatlakozik. A kiküldött követek sikerrel járván, találtak segédeket, és Isten megengedé, hogy az Armagedon nevû csatatéren a pogány hatalommal egybegyûljenek, s ennek elleneivel harczoljanak. A név Armagedon (Harmageddon) a harcz szerencsétlen kimenetére mutat. Ez a név ugyanis annyit tesz, mint a megiddoni hegy, mely város volt Manasszes nemzetségében. Itt az izraeliták két nagy vereséget szenvedtek, egyiket Barak idejében a kananeusoktól (Birák 4,16.), másikat, melyben Joziás elesett (Kir. IV. 23,29.). Tehát szerencsétlen a név, s azért szerencsétlenséget is jövendöl, mire annak szószerinti jelentése is, mi „kiírtás“-ra, „megsemmisítés“-re mutat. Úgy van tehát, mintha a próféta ezt mondaná: A romai pogány hatalom, szövetségesektõl gyámolíttatva, egy fõcsatára kelt oly ellenséggel, ki rája halálos csapást mért, – és megveretett. – Melyik eseményre czéloz ez a romai történelemben? Mivel a jövendölés egész átalánosságban szól, sem a szövetséges népeket, sem az ellenséget közelebbrõl nem jellemzi; valamely határozott esemény nem forgott az író szándékában. A birodalom határainak nyiltan hagyása, az utolsó erõnek kétségbeesett megfeszitése, a végsõ szabadúlási kisérlet szerencsétlen kimenetele, átalában a romai pogányságnak Nagy Konstantin elõtti utolsó idejérõl értendõk, midõn a határos népek, különösen a persák, mindig vakmerõbbek lettek, s a végerõlködéssel küzdõ romaiakat több csatában legyõzték; úgy hogy a birodalom, melynek bensõ életveleje már romlásnak indúlt, külsõ bukása elé is óriási léptekkel sietett.
Jel 16,17
A romai pogányság oda van! Ennek eleste a történelemben világosan meg van jelölve Konstantin császárnak a kereszténységre lett megtérése által, melynek következtében a romai birodalom keresztényellenes intézményeit megszûnteté, s lassankint keresztény birodalommá alakúlt az át, mely Krisztus religioját ápolta és védelmezte.
Jel 16,18
Képe a világ teljes átalakulásának, mely a keresztény religionak az államba való fölvétele által elõidéztetett.
Jel 16,19
A nagy város, a romai pogányság, elesett, és mindenütt, a hol még volt, enyészetnek indúlt.
Jel 16,19
És a nagy város, Roma, mely kebelében még ápolja a pogányságot, érezze Isten haragját. Ez a haragitélet a két következõ részben adatik elé.
Jel 16,20
képe a teljes feloszlásnak.
Jel 16,21
Képe az Isten nagy haragjának. Mindezek mellett sem tértek meg a pogányok, hanem valamint az egyiptomiak az isteni büntetés után még megátalkodottabbak voltak, úgy sokan a romai pogányok közõl is; különösen makacsúl tartotta magát a pogányság még Romában, a miért rája még különös büntetõitéletek is méretnek. – Egyébiránt a gondolkodó keresztény észre fogja venni, hogy az erõs kifejezések, melyekkel mind a hét csapás leiratik, még további teljesedésre is várnak az utolsó idõben, mikor a pogányság, mely még szörnyebben fogja fejét fölemelni, iszonyúbb módon fog megbüntettetni és megsemmisíttetni, mint a romaiak idejében történt.
Jel 17
Jel 17,2
A sok vizeken ülõ paráznaasszony Roma városa, a sok nemzetek uralkodónõje (15. v.), mint a 3. és 9. versbõl világosan kitûnik, hol mint a romai világbirodalomnak hét halmon épült fõvárosa említtetik. Csak az a kérdés, vajjon azalatt a pogány birodalom, a pogányság eleste elõtti vagy utáni Roma értendõ-e? Kétségkivûl az utóbbi, mert már meg van alázva, a pusztában ül (3. v.), és a pogány birodalomról épen ez idõben mondatik, midõn Isten itéletei rátörnek, hogy nincs többé (8. v.). A következõben tehát Romának azutáni sorsát kell gondolnunk, miután Nagy Konstantin Krisztus religioját fölvette.
Jel 17,3
Roma ez idõben csakugyan mintegy pusztaságban volt; mert a pogány birodalom elesett, sõt Konstantin még kormányszékhelyét is Romából Konstantinápolyba (Bizanczba) tette át.
Jel 17,3
A vadállat a pogány világ (Jel. 13,1. s követk.), mely bíborvörös a vértanúk vérétõl. A rajta ülõ asszony alatt világosan annak fõvárosa értendõ.
Jel 17,4
Képe a gazdagságnak és kéjelgõ bõvelkedésnek.
Jel 17,4
A város nyujtja a paráznaság t. i. a bálványozás poharát, s igyekszik a bálványimádást gonoszságaival együtt mindenütt elterjeszteni.
Jel 17,5
azaz: Neve „titokteljes Babilon,“ t. i. alatta nem a régi Babilon, hanem titokteljes értelemben egy város veendõ, mely épen úgy, mint egykor Babilon, a bálványozást legnagyobb mértékben ûzte, és az Isten választottait üldözte, – Roma.
Jel 17,7
Kijelentem neked, mi történik tovább Romával és a pogány birodalommal.
Jel 17,8
A vadállat (a pogány birodalom), melyet te láttál, volt, egy ideig teljes hatalomban állott, és nincs többé, úgy van e pillanatban, mintha nem is volna, tehetetlen állapotban sínylik (lásd Jel. 15,17.); de ismét fel fog jõni a mélységbõl, azaz, mély sülyedésébõl felüdûl, és új hatalommal lép fel, azután végvesztére siet, egészen elpusztúl. Ezen az ország polgárai csodálkozni fognak, midõn látják a vadállatot ismét feljõni, és oly hamar ismét elveszni. A görög szerint: midõn látják a vadállatot, mely volt, és nincs, habár még van (habár még némi életjel mutatkozik benne). A vadállat visszatérése alatt, egyenesen a hitehagyó Julián császár uralkodása értendõ, ki, miután a kereszténység már államreligiová lett, attól elszakadt, s mint annak legelkeseredettebb ellensége, a pogányságot minden erõvel vissza akarta állítani. De õ alig uralkodott húsz hónapig, és az õ elhunytával a pogányság a romai államéletben többé nemcsak erõre nem kapott, hanem lassankint végkép elenyészett. Ezen egyenes vonatkozás mellett azonban, e szavak „ismét a mélységbõl jõ fel,“ egyszersmind az utolsó idõk pogánysága s annak utolsó terjesztõje, az antikrisztus is értendõ, ki rövid rémuralom után párthiveivel együtt Istentõl örökre megsemmisíttetik.
Jel 17,11
A 9–11. v. értelme ez: Az asszonynak és vadállatnak jelentésteljes értelme ez: A vadállat hét feje jelenti annak hét hegyét, s egyszersmind hét királyát. Ezekbõl öt király már elesett. Egy most uralkodik, a másik még jõni fog, s ha eljõ, csak rövid ideig fog uralkodni (azután vesztére jut). A hét hegy világosan a héthalmú várost, Romát jelenti. Lásd a 18. v. Melyik az a hét király, romai császár, kiket sz. János apostol ért, ennek kitalálása annak megtudásától függ, mely idõpontra teszi azon egyet, kirõl mondja, hogy meg van, idõszerint uralkodik. Az öt t. i. ennek közvetlen elõde lesz akkor. Mivel világosan mondatik, hogy a vadállat már úgy van, mintha nem is volna (8. v.), s az asszony pusztában tûnik elé (3. v.), tehát a hatodiknak, ki akkor uralkodónak mondatik, annak kell lennie, ki a pogány birodalom eleste után, miután Konstantin a kereszténységet fölvette, és keresztény államot alapított, még pogány császár volt. Ez Licinius, ki még egy ideig híven a pogánysághoz, Konstantinnal együtt uralkodott, mígnem ettõl Kr. u. 324. évb. legyõzetett. Az öt elõbbi császár e szerint Diocletián, Maximián, Galeruis, Maximinus, Daja melléknévvel, és Maxentius, kik mindnyájan elvesztek a 311–313. években, kevéssel a pogány birodalom eleste elõtt. Most az a kérdés, melyik a hetedik? Errõl mondatik: „és a másik még nem jött el.“ – Ez a másik tehát azon idõben, midõn a hatodik uralkodott, még nem született, legalább még nem volt cézár, kormányzásra kijelölt. Az idõben, mikor Licínius Konstantinnal uralkodott, Konstantin három fia – Konstantin, Konstans és Konstantius már életben voltak, s egyszersmind leendõ cézárok is voltak, de nem volt még Julián, ki Kr. u. 360. évb. Párisban a katonák által még Konstantius életében császárrá kikiáltatott. Ez tehát a hetedik. Ez állította ismét vissza pogányságot, de két évig sem uralkodott és nyomorú véget ért. Nyolczadik császár többé nem említtetik, hanem csak maga az állat neveztetik úgy. Egészen a dolog természete szerint volt ez; mert pogány császár nem uralkodott többé a hitehagyó Julián után, hanem a pogányság még tartott, habár nem is mint uralkodó hatalom, de folyvást lappangva fennállott, fennáll most is, és állani fog világ végezetéig. Mondatik róla, hogy a hét közõl való, vagyis, a hétnek jellemével bír, t. i. gyûlöli és üldözi a kereszténységet. Mindenkor, minden idõben vannak a kereszténységet ellenzõ emberek, s fájdalom! tanítja a történelem is, hogy keresztény országok is megbélyegzik ezzel magokat, és Isten anyaszentegyházát nem hogy oltalmaznák, hanem üldözik és elnyomják. Hanem ez a pogányság is vesztére siet, nemcsak idõrõl idõre fogják ugyanazon csapások érni, melyek a romai pogányságot sujtották (vesd össze: Jel. 18,4.), utoljára az idõ végével teljesen megsemmisíttetnek, és a kereszténység tökéletes gyõzedelmet nyer fölöttük (20. r.).
Jel 17,12
Ezek alatt ama pogány királyok értendõk, kik csakhamar Julián halála után a romai birodalom különféle tartományait elfoglalták. Ezek a vadállat szarvai, nem mivel a romai birodalomnak voltak alávetve, hanem mivel pogányok voltak. A tízes szám kerekszám, s mindnyájokat egybefoglalja. „Kik az országot még át nem vették,“ mivel azon idõben, melyrõl e jövendölés szól (9-ik jegyz.), még nem léteztek. „De hatalmat nyernek egy órában úgy, mint királyok a vadállat után,“ azaz, üldözték a keresztényeket úgy, mint a romai uralkodók, rövid ideig a romai birodalom eleste után. Igy beszélik Ágoston és Orosius, hogy Atanarik, pogány gótkirály alatt a keresztények közõl sokan szenvedtek vértanúhalált. A görög szerint: a vadállattal (t. i. a mennyiben még megvagyon. 8-ik jegyz.).
Jel 17,13
Ezen királyok egyetértettek Jézus anyaszentegyházának üldözésében, s így a romai pogánysággal tartottak, annak mintegy átadták erejöket.
Jel 17,14
A ki a keresztények ellen harczol, a Bárány ellen harczol (Jel. 5,6. Apost.cs. 9,4.5.). De a Bárány gyõzött övéivel. Legyõzte õket szája kardjával. Ezen vad népek befogadták az igét, és ragadozó farkasokból szelíd bárányok lettek. Orosius beszéli az ötödik század elsõ felében, hogy Jézus Krisztus szentegyházai tele voltak hunokkal, svévekkel, vendekkel, burgundiakkal, és sok más egyébféle néppel a romaiak gyalázatára, kik a keresztények között megmaradtak tévelyeikben.
Jel 17,15
A vizek, melyeket láttál (1. v.), hogy azok felett ül, azt mutatják, hogy még sok nép ért vele egyet. E közbevetés annak jelentéseûl van itt, hogy még a pogányság eleste után lehetnek a kereszténységnek üldözõi.
Jel 17,16
És ama királyok Romát megrohanják, elpusztítják, azzal iszonyúan bánnak, egészen földúlják és fölégetik. Roma Kr. u. a 410. évb. Alariktól, a gótok királyától, 455-ben Genzeriktõl, a vandalok királyától, 465-ben Odoakertõl, 472-ben Ricimertõl, és 547-ben Totilátó bevétetett és pusztíttatott, tehát 137 esztendõ alatt ötször, úgy, hogy egykori fényét elvesztette, s lassankint mintegy pusztává lett (lásd Jel. 18,2.). Az idõben, mikor a barbár népek a várost megrohanták, jelentékeny számmal voltak ugyan abban keresztények, de e mellett mégis mindig fentartotta magát a pogányság, és csak az ötödik és hatodik század között romboltattak le végre mind a pogány templomok; a városnak is meg kellett szenvednie régi bûneiért.
Jel 17,17
mert Isten akaratja volt az, világkormányának tervében rejlett az, hogy ama népek egy ideig a pogányságot hatalmokkal gyámolítsák, míg Isten végzései Roma fenyitésére nézve beteljesedtek, akkor õket büntetõ igazsága eszközeiûl használta.
Jel 17,18
Megjegyzendõ az idõpont, melyben Roma ezen jövendölésben felfogatik, ez az, melyben Licínius országlott (10. v.), és Roma még sok nép fölött uralkodott.
Jel 18
Jel 18,1
Képe az evangéliom általi felvilágosodásnak, mely a teljesen legyõzött és kiírtott romai pogányság után bekövetkezett. Az angyal tán a keresztény anyaszentegyház védangyala volt.
Jel 18,2
Lásd Jel. 17. r. 6-ik jegyz.
Jel 18,2
E kifejezések: Ördögök lakhelye stb. jelképei a pusztításnak (Izai. 13,20. s követk. 34,11. Vesd össze: Máté 12,43.). A város teljes elpusztítása betû szerint bekövetkezett. Még mai napig is romokban hever az egykori ó pogány város; mert az új keresztény Roma legnagyobb részt a régi városon kivûl fekvõ Mars mezõn épült.
Jel 18,3
Lásd Jel. 14,8.10. 17,2.
Jel 18,4
A keresztények közõl sokan elhagyták Romát, mielõtt azt Alarik körûlzárolta. Többen, ezek között sz. Paula, sz. Jeromoshoz menekedtek Betlehembe, hol ez a szentirás forditásával foglalkozott.
Jel 18,7
Lásd Jel. 17. r. 16-ik jegyz.
Jel 18,8
Alarik, a gót király, ostromolta és fölégette a várost, mely egyszersmind mirígyhalál és éhség által a legszomorúbb állapotban volt. Ezt bizonyítja három kortárs: Jeromos, Ágoston és Orosius.
Jel 18,9
A királyoknak és kalmároknak itt következõ panasza Roma eleste fölött költõi festés és szomorú eset annál élénkebb elõadására. Vagy tán ezen eszme van kifejezve általa: Ha most élnének ama pogány királyok és kalmárok, mennyire siratnák Roma pusztulását és égését!
Jel 18,12
finom, fehér egyiptomi gyolcsot.
Jel 18,13
A görög szerint: testeket és emberi lelkeket. A testek alatt rabszolgák értettek, kik meg vannak fosztva a szabadságtól, mely az embernek mintegy lelke, vagy élete; a lelkek alatt a szabad emberek értettek. Tirin.
Jel 18,18
Hatalmához és fényéhez közel sem járt semmi a földön. Cui par est nihil, et nihil secundum… mondá egy romai iró.
Jel 18,24
A 22. 23. és 24. v. képeket tartalmaznak, a próféták módja szerint, melyek nem betû szerint értendõk, hanem csak átalán Roma nagy pusztúlását jelentik.
Jel 19
Jel 19,1
azaz: Dicsérjétek Istent.
Jel 19,3
A romai pogányság örökre megsemmisûlve marad.
Jel 19,4
Lásd Jel. 4,10. 5,14.
Jel 19,6
Most, miután a pogányság megsemmisíttetett, az Isten uralkodik, Isten látható országa elérkezett.
Jel 19,7
Valameddig a pogányság uralkodott a világon, ama népek nagy részét, kik megérték az õ bukását, visszatartá attól, hogy csatlakozhassanak a kis községhez, melyet Krisztus a zsidókból és pogányokból gyüjtött, és Krisztussal egyesûlhessenek. De miután a pogányság megbukott, és semmi akadály nem állott a kereszténység útjában, akkor ama választottak siettek Krisztushoz, sietett a jegyes võlegénye karjaiba. Azért van szó a gyõzelem után a Bárány menyekzõjérõl és jegyese készületérõl. Ezután a pogányság fölött nyert gyõzelem még egy nagyobb képben adatik elé (11–21. v.), részint, hogy azzal minden itélet egybefoglaltassék, melyek eddig a pogány világra, az álprófétákra és álpapságra s ezek minden párthiveire mérettek; részint annak bebizonyitására, hogy a Krisztussal való bensõ egyesûlés, melyet az emberiség ettõlfogva ünnepel, mindannak folytonos leküzdésével van összekötve, mi a kereszténységgel ellenkezik, és hogy a küzdelem teljes diadallal fog megkoronáztatni. Krisztusnak, mint võlegénynek egyesülésérõl az õ választott lelkeivel, lásd az Énekek énekét és ennek magyarázatát.
Jel 19,8
Lásd Jel. 18. r. 9-ik jegyz.
Jel 19,8
A megigazúlás, a bûnmentesség, a megszentûlés állapota – a menyekzõi ruha. Lásd Máté 22,11.
Jel 19,9
A menyekzõi lakoma a leölt ellenségekbõl készíttetik (17. v.), t. i. az üdv minden ellenei fölött nyert gyõzelem gyümölcse az örök boldogság.
Jel 19,9
Ezt, hogy a gyõzõk üdvözûlni fognak, maga Isten mondja; ez tehát bizonyosan bekövetkezik.
Jel 19,10
Ne tedd ezt, én csak a te és hitrokonaid szolgatársa vagyok és mindazoké, kiknél a Jézus bizonysága van, kik Jézusról szóval és tettel bizonyságot tesznek. Csak Istent illeti az imádás.
Jel 19,10
Jézusról bizonyságot tenni, oly nagy dolog, mint a jövendölés; mert mind a kettõ ugyanazon egy Lélek mûködése, következõleg kiket egy Lélek ösztönöz, testvérek, egyenlõk vagyunk.
Jel 19,11
a gyõzelem jelképe (Jel. 6,2.). Vesd össze az 5-ik jegyz.
Jel 19,11
Jézus Krisztusnak, lásd Jel. 3,14.
Jel 19,12
mert õ sok tekintetben gyõzõ; a bûn, pokol, halál, zsidóság, pogányság mind lábai alatt vannak.
Jel 19,12
Isten igéje (13. v.). Ezt az isteni Igét semmi véges lény nem ismeri, nem érti, nem foghatja fel; csak maga Isten értheti és foghatja föl.
Jel 19,13
jeléûl véres engesztelõ halálának.
Jel 19,13
Lásd Ján. 1,1.
Jel 19,14
mert õk vele gyõznek.
Jel 19,14
Lásd a 7-ik jegyz.
Jel 19,15
Az õ igéje igazság, mely gyõz és itél (Zsid. 4,12.).
Jel 19,15
Õ az isteni büntetõitéletet kérlelhetlenûl végrehajtja ellenszegülõ ellenségein. A sajtótaposás a pusztítás képe. Lásd Izai. 63,3.
Jel 19,16
ruháján és övén, azaz, egész külseje mutatja a legdicsõbb királyt.
Jel 19,17
Az angyal a napban áll, annak jelentéseûl, hogy a mit az angyal hirdet, az egész mindenségben tudva legyen.
Jel 19,17
így mondatik, mivel az egész látomás az ég körébe esik.
Jel 19,17
A ragadozó madarak meghivatnak, hogy az Isten lakomáján jól lakjanak. Itt a ragadozó madarak nem bírnak különös jelentõséggel; egy vonás ez azon leveretés képéhez, mely az Isten elleneit sujtja. Vacsorának mondatik az itélet, mivel a keletiek éjjel szokták volt tartani lakomáikat.
Jel 19,20
A vadállatról és a hamis prófétákról lásd Jel. 13,1. s követk. és 11. v. s követk.
Jel 19,21
A tüzes tóba vettetés és a karddal való ölés – képei a romai pogányság teljes kiírtatásának. Talán ez által jelentve van, hogy a pogány bálványozás szerzõi keményebben bûnhödnek, mint az elcsábítottak. Egyébiránt nem kell szem elõl téveszteni, hogy csak a romai pogányság és a hamis próféta, a mennyiben ezt elõmozdítja, adatnak át végvesztökre. Más pogányság és más hamis próféta fog megjelenni az apostoli tanítás szerint (Tessz. II. 2. r.) az idõk végén az antikrisztus és az õ párthivei személyében, mint a sátán utolsó erõfeszitése az Isten országa ellen. Lásd a 20. r.
Jel 20
Jel 20,1
A hatalom a pokol megnyitására.
Jel 20,3
Ezen képek jelentése következõ: Midõn a romai pogányság megsemmisíttetik, a sátántól határozatlan hosszú idõre elvétetik a hatalom, hogy a népeket ne csábíthassa többé oly módon, mint azt a romai pogányság idejében tette. De mihelyt ezen hosszú idõ eltelik, elõbbi hatalmát visszanyeri; de csak rövid idõre. „Midõn a romai pogányság megsemmisíttetik;“ mert a jelen látomás közvetlenûl csatlakozik az elõbbihez, mely a romai pogányság megsemmisítésérõl szól. De a megsemmisítés idejére nézve különbözõk a vélemények. Némelyek Kr. u. a 313. évet értik, melyben a bálványimádás uralma Konstantin megtérése következtében meg lõn törve; mások a pogányság bukását még elõbbre teszik. Mivel a pogányság nem ért hirtelen véget, ez idõpontot nem lehet szorosan meghatározni. Ezen idõpont után „a sátántól elvétetik a hatalom, hogy a népeket ne hitegesse úgy, mint azelõtt;“ mert a „lekötözés, elzárás, lepecsételés“ ép oly kevéssé jelenti a sátán csábitó hatalmának teljes korlátozását, mint a „feloldás“ nem jelenti annak korlátlan hatalmát. E kifejezések tehát a sátánnak csak a pogányságra gyakorlott hatalmára vonatkoznak, s képletesen azt akarják mondani, hogy csak annyiban vétetett el hatalma, a mennyiben azt a romai pogányságra nézve gyakorlotta. Ezen értelmezést igazolja a történelem is. Miután a pogányság megbukott, a kereszténység egészben véve egy idõben sem üldöztetett, egy uralkodó sem törekedett azt többé kiírtani, hol az erõs gyökeret vert, nem hozatott többé vissza a bálványozás, s az evvel járó förtelmek nem tértek vissza többé. Azonban a sátán sem volt egészen tehetetlen. Itt-ott a kereszténység magok a keresztények között is szenvedett bántalmat és üldözést, tévtanítások által eltorzíttatott, békéje háborúságok által megzavartatott, s a finomabb bálványozás lépett a képimádás helyére. – A sátán hatalmának korlátozása határozatlan ideig tart. A szöveg ugyan ezer évet mond; de hogy ez csak kerekszám, már abból is kitûnik, hogy az utolsó idõ, mely amaz ezer év után következik, nincs tudva senki elõtt (Máté 24,36. Márk 13,32. Apost.cs. 1,7.). Sz. Ágoston és a legjobb értelmezõk szerint, az alatt amaz idõ értendõ, mely a pogányság bukásától a végsõ idõszakig elfoly. A végsõ korszakban a sátánnak rövid idõre visszaadatik elõbbi hatalma. Errõl szól majd a 7. v.
Jel 20,4
Miután a sátán lelánczoltatott, a pogányság megbukott, elkezdõdött a kereszténység uralma. A dicsõült szentek, különösen a szent vértanúk uralkodtak és itéltek Krisztussal amaz ezer éven át. A széken ülõk átalán az üdvözûlt keresztényeket jelentik; mert minden igaz kereszténynek Krisztussal uralkodás igértetett (Tessz. I. 2,12.). Különösen említtetnek a szent vértanúk, mert õk Krisztusért életöket is feláldozták. Az uralom és itélet mennyben tartatik; mert csak lelkek és nem testeikben föltámadt igazak gyakorolják azt. Az uralom részvétet jelent Krisztus uralkodásában. Mivel Krisztus az õ anyaszentegyházát kormányozza, vezérli és oltalmazza, így a szentek részt vesznek ezen kormányzásban, és ha mi üdvösségünk ügyében pártfogásukat kérjük, érettünk való esedezésöknek nagy ereje lehet, mivel Krisztussal együtt uralkodnak. A lelkek uralma a végsõ korszakig tart, midõn a pogányság végerõlködése fölött nyerendõ diadal után, a közitélet s a test feltámadása bekövetkezik, az itélet tehát nem csupán lelkektõl, hanem oly lelkektõl fog tartatni, kik dicsõült testtel vannak felruházva.
Jel 20,5
A többi halottak, az elhunyt istentelenek, kik a vadállattal tartottak, nem élnek amaz ezer éven át, nem élnek s nem uralkodnak Krisztussal az égben lelkiképen, hanem valamint testök, úgy lelkök szerint is meghaltak, Jézus szinétõl elvettettek, az égbõl kizárattak, kárhozatra taszíttattak. E szavak „nem élnek, nem élednek föl“ ellentétûl vannak az elõbbi vers e szavával „élnek.“ Valamint ez az igazak boldog lelki életét jelenti, úgy, hogy amazok nem élnek, a gonoszoknak boldogtalan lelki halálát bizonyítja. Megjegyzendõ: hogy e kifejezés „nem élednek föl, míg stb.“ nem azt jelenti, hogy ezen holtak az ezer év eltelése után lelkiképen élni kezdenek, hanem valamint a „mígnem“ szentírási szólásmód szerint a cselekvényt a megszabott idõponton túl nem folytatja, hanem átalán csak tagadást fejez ki (lásd Máté 1,25. 24-ik jegyz.), úgy itt is ezen halottaktól a boldog lelki élet átalán megtagadtatik.
Jel 20,5
Ez a boldog lelki élet az elsõ feltámadás, az ember feltámadása lélek szerint, ez megelõzi a másodikat, midõn itéletkor a test is feltámadván, a lélekkel egyesûlni fog. Ez értelemben veendõ a magyarázat is, midõn Máté 24,28–31. verseihez tett jegyzetekben az elsõ és második egyetemes feltámadásról vagyon szó.
Jel 20,6
Boldognak és szentnek az mondható, kinek lelke a test halála után Krisztushoz az égbe jut, hogy ott vele éljen, uralkodjék és itéljen. Oda azon lelkek jutnak, kik már ez életben igazán Isten kegyelmében élnek és e kegyelemben múlnak ki; azért nevezi az Úr a kegyelem ezen életét a földön feltámadásnak (Ján. 5,25.), valamint Pál apostol is (Efez. 5,14.).
Jel 20,6
Az elsõ halál a test halála, a második a lelki halál, az örök kárhozat (Jel. 21,8.). A ki Krisztussal él, itt benne élni elkezdett, s ezen benne folytatott életben múlik ki e világból, az ilyen meghal ugyan az elsõ halállal test szerint, de nem hal meg lelki halállal, az örök kárhozat halálával, hanem stb.
Jel 20,6
hanem az égben, mintha papok volnának, Istennek szolgálva, részt vesznek Krisztus uralkodásában lélek szerint már a végsõ idõig is, midõn azután test szerint is föltámadnak, és tökéletes dicsõségben folyvást élni és uralkodni fognak mindörökké.
Jel 20,7
Midõn Isten végzése szerint az utolsó korszak bekövetkezik, Isten meg fogja engedni, hogy a sátán a népek közt roppant sokaságot nyerjen, hogy ez általok a kereszténységet legyõzze és magának diadalt szerezzen. Az ezer évrõl és a feloldásról lásd a 3. v. A népek a föld négy szegletén, nem épen a föld legszélsõ határain lakók, hanem átalán a föld minden népe az ég alatt, mi a négy szeglet által jelöltetik. Minden népek, még a keresztények között is a sátán roppant sokaságú párthiveket talál; mert Krisztus maga mondja, hogy azon idõben, midõn ismét eljõ, csaknem átalános lesz az erkölcsi romlás (Luk. 17,26–28.), és alig fog hitet találni (Luk. 18,8.). Góg és Magóg éjszaki népek voltak, hol a görögök Scithiája volt, a legvadabb barbárok (Ezekiel 38. r.). Nem úgy neveztetnek itt, mintha õk leendenének azok, kik az utolsó idõben Isten anyaszentegyházát szorongatni fogják, hanem csak a kereszténységet üldözõ csoportok jelképes neveiûl szolgálnak. Ezek összegyûlnek csatára Isten anyaszentegyháza ellen, együtt mûködnek, hogy a kereszténységet a földrõl kiírtsák. Mivel az apostoli tanítás szerint az antikrisztus meg fog jelenni az utolsó idõben (Tessz. II. 2. r.), ez lesz az õ vezérök, vagy együtt mûködik majd velök.
Jel 20,10
A szentek tábora, melyet a kereszténység ellenei ostromolnak, Isten anyaszentegyháza a földön. Minõ lesz e viadal, vajjon csupán lelki vagy valóságos harcz értendõ-e alatta; vajjon a kedves város valódi város-e, hol a hivek kis serege lesz egybegyûlve, vagy pedig azalatt csak az anyaszentegyházat kell érteni; mit jelent a tûz, valóságos lesz-e az, vagy csak kép gyanánt veendõ… mindezek megfejtését magára a jövendõre kell bíznunk; mert a jövendölés csak akkor lesz tökéletesen érthetõ, midõn a jövendõ tény, melyet az tárgyal, bekövetkezett. A kereszténynek kötelessége ébren lenni, az idõ jeleire jól vigyázni, s magát az Úr eljövetelére mindig készen tartani (lásd Máté 24. r.). Annyi azonban ez utolsó korszakra vonatkozólag bizonyos, hogy még az utolsó itélet elõtt a zsidónép be fog lépni az anyaszentegyházba (Rom. 11. r.). Itt következik a könyvet és a látomást befejezõ zárjelenés, t. i. az anyaszentegyház átmenete, felolvadása a mennyországba.
Jel 20,11
a dicsõségben megjelenõ világbirót.
Jel 20,11
a jelen, látható természet eltûnt; mert azt tûz emésztette meg (Péter II. 3,10. s követk.), és újjá változott át (Jel. 21,1.).
Jel 20,12
mind a megholt embereket kivétel nélkül.
Jel 20,12
A könyvek és az egy könyv, t. i. a sok könyv, melyben a sok istentelen gonosztettei följegyezve vannak, és az egy könyv, melybe a sokkal kisebb számú igazak vannak írva. Képe az Isten mindentudásának.
Jel 20,13
bõvebb részletezése az egyetemes föltámadásnak.
Jel 20,13
az alvilág a sírok felett uralkodó halál visszaadá halottait. A halál úgy van elétûntetve, mint uralkodó. Az alvilág a sírok helyett vétetik, melyek, mint földön levõk, ellentétet képeznek a tengerhez.
Jel 20,14
A meghalásnak vége lett, az a pokolba vettetett, t. i. ezentúl a halál csak a pokolban uralkodik.
Jel 20,14
a tûzörvénybe vettetés, a második halál.
Jel 20,15
E rész végén említést kell tenni az ezer éves ország iránti balvéleményrõl, melyet még sz. János apostol idejében az eretnek Cerintus támasztott, de mely az egyház által mindenkor elvettetett. E tévtanító azt állította, hogy Krisztus az idõ végével ismét eljön, és ezer évig fog láthatólag a földön uralkodni. A már meghalt igazak akkor testeikben föltámadnak, és a még élõ keresztényekkel vigadozva és kéjelegve fogják tölteni az életet, kárpótlásúl a sanyargatásért és önmegtagadásért, melyben Krisztus eljövete elõtt éltek. Csak ezután fog következni az utolsó itélet. Ezen förtelmes, kereszténytelen balvélekedés mellett már a legrégibb egyházban még más vélemény is támadott az ezer éves országról, mely ugyan nem bélyegeztetett eretnektanításnak, de átalán mégis tévesnek ismertetett el. E vélemény szerint, az antikrisztus legyõzetése után következik az igazak föltámadása test szerint, és a kik akkor élnek, mind életben maradnak, a jók, hogy ama föltámadottaknak, mint fejedelmeiknek engedelmeskedjenek; a gonoszak, hogy ugyanazoktól legyõzettessenek és meghódíttassanak. Maga Krisztus Jerusalemben fog mint király uralkodni, és vele az apostolok, az ó szövetségi próféták és a vértanúk. Midõn az ezer év betelik, akkor a szenteket megtámadják a gonoszak, de ezeket mennybõl jövõ tûz fogja megemészteni. Ezután következik az egyetemes föltámadás és az itélet. Ezt tanították sz. Jusztin vértanú, sz. Viktorin, Tertullián, Lactantius és több katholikusok. Ez ellen különösen az szól, hogy Krisztusnak ezer éves jelenléte a földön ellenkezik az írás világos szavaival (Apost.cs. 3,21.), melyek szerint Krisztus csak akkor jõ le az égbõl, mikor minden dolgok helyre lesznek állítva, ez pedig nem tekinthetõ bekövetkezettnek az ezer éves uralkodás elõtt, mivel a gonoszak még egyszer megtámadják az anyaszentegyházat. Sz. János is a 4. v. világosan csak uralkodó lelkekrõl, nem pedig testileg feltámadott igazakról szól.
Jel 21
Jel 21,1
Miután a régi világalkotmány, a bûn és inség lakhelye eltûnt (Jel. 20,11.), sz. János meglátja most az átváltozott, megdicsõült természetet, mely alkalmas és rendelve van arra, hogy az üdvözûltek tartózkodjanak benne. Elõbb a bûn miatt az egész természet szomorú gyászba volt borítva, most pedig ünnepi köntösben ragyog. (Vesd össze: Rom. 8,18–23. Péter II. 3,5–7.). A tenger, ezen állhatatlan és nyugtalan elem, nem lesz többé.
Jel 21,2
Értelme ez: Én, János, láttam most az üdvözûltek szent községét dicsõségök teljes díszében hozzám leszállni. A leszállás csak azért történt, hogy e látomás a többi mennyei dolgoktól elkülönözve annál szembetünõbb legyen az apostol elõtt. E szent község egy szent város jelképe alatt tûnik elé, és új, mennyei Jerusalemnek neveztetik, ellentétûl a földi Jerusalemhez, mely egykor, mint Isten földi országának fõvárosa, ennek gyönge elõképe volt. A menyasszonyi dísz képe a szentségnek.
Jel 21,5
új életet, új örömeket szerzek.
Jel 21,6
A mi meg volt igérve, már beteljesedett; oly bizonyosan be fog következni, mintha már megtörtént volna (Jel. 16,17.).
Jel 21,6
Én vagyok az Örökkévaló; a mit én igérek, már megtörtént; mert nálam a jövendõ és jelen egygyé olvad.
Jel 21,6
Az élõ vízforrásról lásd Ján. 4,10. 7,37.
Jel 21,7
mennyben az üdvöt és dicsõséget.
Jel 21,8
kiknek nincs bátorságuk gyõzni.
Jel 21,11
minthogy át volt hatva Istentõl, ragyogott az Isten fényességében.
Jel 21,12
magas kõfal környezi a várost, a méltatlanokat eltiltva a bemenettõl, melyet angyalok õriznek. A kapuk Izrael tizenkét nemzetségének neveit viselik, kik a földi választottak voltak, azért viselik a mennyei választottak azok neveit.
Jel 21,13
tökéletes négyszeg volt, mi képe a tökélynek.
Jel 21,14
alapköveknek mondatnak az apostolok, mint a kereszténység megalapítói az egyes népek között.
Jel 21,15
A város fölmérése az angyal által részint azt jelenti, hogy a választottak száma, azoké, kik Isten kegyelmével együtt munkálkodtak, öröktõl fogva elõre tudva volt; részint, hogy azok mindenike a szentség és igazság bizonyos mértékét érte el.
Jel 21,16
tökéletes köbmérték, – mi ismét képe a tökélynek.
Jel 21,17
magasságát.
Jel 21,17
mely az angyalnál volt.
Jel 21,18
A jáspis már fönebb 11. v. az isteni fényesség képe volt, mely körûlveszi és védi a várost.
Jel 21,18
képe az égi lakók tisztaságának és szentségének.
Jel 21,19
vöröses ragyogó drágakõ.
Jel 21,19
kék.
Jel 21,19
égkék.
Jel 21,19
zöld.
Jel 21,20
vörös fehér erekkel.
Jel 21,20
élénk piros.
Jel 21,20
zöld.
Jel 21,20
halványzöld.
Jel 21,20
sárga.
Jel 21,20
zöldes.
Jel 21,20
sárgás piros.
Jel 21,20
violaszín. Valamint a fény különféle szinekben törik meg, úgy a kegyelem Lelke különféle adományokban tûnik ki, melyekkel a választottak, egyik így, másik úgy ékeskednek. Szépen mondja egy irásértelmezõ: A drágakõ igen szép jelkép. Tartósabb az a kövecsnél és érczeknél. Daczol az idõvel, a mulandók ez egyetlen zsarnokával; kevés tért foglal el. Itala az élettelen tárgyak legszellemesbje, a világosság. Ez hû képe a tökéletes lelkeknek, kiknek italuk az örök igazság fénye, és tüzök az örök szeretet.
Jel 21,21
Tehát, csak a mi nemes, és egyszersmind alázatos, az megyen be ezen városba.
Jel 21,24
Minden népek, melyek eljutottak a hitre, ez által nyerendõ dicsõségöket e városba hozzák, ennek boldog lakosai lesznek.
Jel 21,25
mert tökéletes béke és biztosság van benne.
Jel 22
Jel 22,1
Az örök boldogság élõ vízforrása, mely Istentõl az õ Lelke által kiárad minden választottaiba. Lásd Ezekiel 47,8.
Jel 22,2
Az élet fája, mely egykor a paradicsomban volt, itt sokkal dicsõbb módon tûnik elé; rothadatlan gyümölcsöket terem, és rajta minden áldásos. Lásd Ezekiel 47,12. Ez is képe az örök boldogságnak.
Jel 22,4
övéi lesznek, legbensõbb bizodalommal õhozzája.
Jel 22,7
a ki e jövendölés tartalmát szivére veszi, és visszajövetemre magát mindig készen tartja.
Jel 22,10
Ne tartsd titokban.
Jel 22,10
A teljesedés csakhamar bekövetkezik.
Jel 22,11
De a ki e jövendölést nem veszi lelkére, hanem hitetlen marad, megátalkodik gonoszságában, ám legyen gonosz saját vesztére, az itélet és büntetés el fogja érni. A ki tisztátalan, s meg akar maradni förtelmében, ám tegye, hallja a figyelmeztetést, és az Isten nem lesz oka az õ romlásának. Ellenben az igazak és szentek annál nagyobb igazságra és szentségre törekedjenek; mert az õ jutalmok is hamar eljõ.
Jel 22,15
a gonosz nyelvû, másokat maró emberek.
Jel 22,16
hogy ezekrõl az egyházakban bizonyságot tegyetek.
Jel 22,16
Gyökere, a mennyiben Teremtõ és az élet kútfeje; ivadéka, a mennyiben Dávidtól származott, és mivel nemzetségének virága és koronája volt, ki által Dávid földi ivadéka lelkivé lett.
Jel 22,16
melylyel új nap kezdõdik.
Jel 22,17
A Szentlélek és az általa lelkesített menyasszony, a hivõk egész községe kiáltja Jézushoz, a hajnali csillaghoz: Jõj el! Epedve várják az idõt, midõn Isten országa teljes dicsõségben fog kijelentetni. – És mind a ki Jézus szavait hallja e könyvben, szintén érette epedve kiáltsa: Jõj el! És a ki boldogságért szomjazik, a kereszténységben keresse az élet vízforrását, – itt ingyen jut ahhoz.
Jel 22,20
Befejezésûl még egyszer bizonyítja Jézus, hogy hamar eljõ, és hozzáteszi a megerõsitõ Ament.
Jel 22,20
Ezek sz. János apostol szavai. Lásd a 12-ik jegyz.